Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

11 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що їй на праві власності належить буди нок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 17 грудня 2003 року. Відповідач [PERSON], який є її онуком, зареєстрований в даному будинку, проте з 2004 року не проживає в ньому. Вона є людиною похилого віку та їй дуже важко утримувати будинок належними чином. Відповідач [PERSON] не проживає з нею у спірному будинку та не допомагає вести спільне господарство та оплачувати комунальні послуги, а його реєстрація в будинку не дозволяє їй розпоряджатися будинком на власний розсуд. Таким чином, реєстрація відповідача у будинку, який належить їй на праві власності, позбавляє її можливості у повній мірі користуватись та розпоряджатись своїм майном, що порушує її права, за захистом яких вона вимушена звертатись до суду. Просила суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов повністю, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 17 грудня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Пост новою О.М., та зареєстрованого в реєстрі за № 3-778. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сімї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. В сенсі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Згідно акту за № 449 від 28серпня 2017 року, складеного головою КСН «Новий Східний» Серебровою С.Г. та секретарем [PERSON]., за підписом сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], не проживає у будинку [ADDRESS] з 2004 року Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] добровільно, без поважних на те причин не проживає за адресою спірного будинку понад рік. Приймаючи до уваги те, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], а відповідач [PERSON], будучи зареєстрованим у вказаному будинку, але фактично не проживаючи в ньому, перешкоджає у користуванні та розпорядженні нею своєю власністю, суд вважає можливим задовольнити позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування даним будинком. Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] просила суд зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [INFO]. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, зі змісту даного нормативно-правового акта вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому вирішення питання щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку у спірному будинку, не входить до компетенції суду, отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині - не підлягають задоволенню. Зокрема, на підставі положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивачем [PERSON] судовий збір не сплачувався, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial