Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

11.02.2020 позивач [PERSON] , через свого представника - адвоката Калінчук А.О., звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить: здійснити поділ майна квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 5-ти кімнатна квартира, загальною площею 283,9 кв.м., житлова площа 179,7 кв.м., що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за [PERSON] право власності 1/2 частини спірної квартири; розірвати шлюб укладений між позивачем та відповідачем 30.12.1989 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилався на те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 30.12.1989 року. У період перебування у шлюбі позивач з відповідачем придбали спільне майно, за спільні кошти, а саме: 5-ти кімнатна квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 283,9 кв.м., житлова площа 179,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічного паспорту Харківського Міського Бюро технічної інвентаризації власником майна є відповідач. Позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Також, підставою для поділу спільного майна є ті обставини, що сторони спільно не проживають починаючи з 2015 року, спільного господарства вже не ведуть, відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя. Оскільки, майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею Ѕ частки квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу, представник зазначає, що сторони перебувають у шлюбі з 30.12.1989 року, від якого мають двох повнолітніх дітей. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у позивача з відповідачем відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, їх шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим вона наполягає на його розірванні. Вжиття заходів щодо примирення подружжя відповідно до ст. 111 СК України не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення в минулому не принесли жодних результатів. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 12.02.2020 по справі відкрито загальне позовне провадження та почато підготовче провадження по справі. Ухвалою суду від 13.02.2020 задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову. У підготовче засідання позивач та її представник не з`явились, 04.03.2020 представник позивача - адвокат Калінчук А.О. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити та після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] залишити позивачу прізвище « [PERSON] ». Відповідач у підготовче засідання не з`явився, 27.02.2020 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача, у якій він зазначив, що позов він визнає у повному обсязі та наполягає на його задоволенні, наслідки відомі. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце підготовчого засідання, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим провести розгляд справи. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Положенням ст..206 ЦПК України визначено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 30 грудня 1989 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 30.12.1989 складено запис за №3247 у м.Тбілісі Урочистий відділ РАЦСУ, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Неповнолітніх дітей у подружжя немає. Позивач та відповідач мають різні погляди на сім`ю та шлюб, шлюбні відносини фактично припинені та не можуть бути поновлені. Суд вважає, що в наданні сторонам строку для примирення немає підстав, оскільки встановлено, що подальше сумісне життя та збереження шлюбу неможливо, враховуючи, також, позицію відповідача про визнання позову. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому,що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 1 СК України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно ч.1 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст..63 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Крім того, у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали спільне майно, а саме: 5-ти кімнатна квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 283,9 кв.м., житлова площа 179,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197142352 від 22.01.2020 та технічного паспорту Харківського Міського Бюро технічної інвентаризації від 29.01.2013 власником майна є [PERSON] . Відповідно до ст.60, 63, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.368, 370, 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється Добровільно поділити майно у позасудовому порядку подружжю не вдалося, однак, в ході підготовчого провадження у справі, відповідач визнав позовні вимоги. З огляду на викладене, суд робить висновок, що позивачці, як другому з подружжя, належить у спільному сумісному майні Ѕ частка зазначеного вище майна. Позивач на сьогоднішній день є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копіює паспорта. Крім того вона має посвідку на постійне проживання в Україні з відповідним зареєстрованим в законному порядку місцем проживання в Україні, а саме: [ADDRESS] . Відповідач на сьогоднішній день є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта, також він має посвідку на постійне проживання в Україні з відповідним зареєстрованим в законному порядку місцем проживання, а саме: [ADDRESS] . Частиною 1 статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Положенням ст..61 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив`язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям. У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст..142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved