Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

12.10.2021 р. позивача [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Шелінська Юлія Андріївна про визнання виконавчого напису таким,що не підлягає виконанню. Позовна заява обґрунтована тим, що він дізнався в офісі приватного виконавця Шелінської Ю.А. про існування відкритого виконавчого провадження за заявою ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» для примусового виконання виконавчого напису №2551422, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. від 30.06.2021 р. про стягнення з нього грошових коштів в сумі 24 164,98 грн. Виконавчий напис №251422 приватного нотаріуса Остапенка Є.М. від 30.06.2021 р. вчинений з грубим порушенням законодавства, а тому його слід визнати таким, що не підлягає виконанню виходячи з наступного. Між позивачем та ПАТ «БМ БАНК» був укладений кредитний договір №304111 про відкриття та обслуговування карткового рахунка на суму ліміту кредитної картки 24 000 грн, заборгованість була погашена, шляхом внесення необхідної суми на картковий рахунок, про що свідчить квитанція №3841686 від 28.12.2017р. у вказаному виконавчому провадження мова йде про незрозумілий для позивача кредитний договір №304111-IS dsl 16.12.2021 р., проте позивач не укладав такого договору. Позивачу протягом терміну користування кредитним лімітом в АТ «БМ БАНК» не надходило жодного повідомлення про зміну кредитора, ні про відступлення права вимоги, ні вимоги про погашення боргу. Всі ці суперечності вказують на те, що при видачі Виконавчого напису нотаріус не мав необхідних документів, які б підтвердили безспірність отримання Позивачем кредиту, і на момент звернення з заявою про вчинення виконавчого напису сума заборгованості не була безспірною, крім того виконавчий напис видається за умови, якщо виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Виконавчий напис вчинений на копії договору №304111, тобто ні оригіналу кредитного договору, ні засвідченої виписки з рахунка боржника в АТ «БМ БАНК» із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення Стягувач нотаріусу не надав. Крім того, Перелік документів за яким вчиняється виконавчий напис нотаріуса передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на оригіналі нотаріально посвідченого договору. Вказує, що якби заборгованість за кредитним лімітом не була погашена, строк виконання боржником зобов`язань з повернення грошових коштів і момент виникнення права примусового стягнення боргу настав би ще в 2013 році, отже пропущено строк, протягом якого стягувач міг звернутися із заявою про вчинення виконавчого напису. Просить суду визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. від 30.06.2021 р., щодо стягнення грошових коштів в сумі 44 445, 71 грн. стягнути суму судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2021 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. 19.10.2021 р. ухвалою Радехівського районного суду Львівської області прийнято позовну заяву до розгляду у спрощеному позовному провадженні та відкрито провадження у справі. 08.11.2021 р. в судове засідання сторони не з`явилися, судове засідання протокольно відкладено до 24.11.2021 р. 09.11.2021 р. на поштову адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ТзОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів», вказує, що доводи позивача про безспірність заборгованості за кредитним договором при вчиненні виконавчого напису підтверджується документами, які передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку, проте відповідачем виконані вимоги передбачені п. 2 Постанови КМУ від 29.06.1999 р. та надано нотаріусу оригінал кредитного договору та розрахунок заборгованості за кредитним договором. Щодо твердження позивача про пропуск строку позовної давності зазначає, що 20.06.2021 р. вчинений виконавчий напис на підставі договору від 25.06.2020 р. про відступлення права вимоги, отже строк звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису перебуває у межах 25.06.2020 р. по 25.06.2023 р. щодо стягнення з відповідача понесених судових витрат, вказують,що витрати на правничу правову допомогу не є співмірними із складністю справи, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумністю їх розміру, більше того позивачем не надано договору про надання правової допомоги, жодного платіжного доручення чи квитанції в підтвердження судових витрат, також відсутній детальний опис послуг із зазначенням витраченого часу, а отже немає підстав для стягнення витрат на правову допомогу. Просить суд відмовити у задоволення позовних вимог та розглядати справу за відсутності представника відповідача. 10.11.2021 р. на поштову адресу суду надійшла відповідь на відзив, де позивач повністю заперечує покликання відповідачі у відзиві, покликаючись на обґрунтування, які наведені в позовній заяві, зокрема щодо спору про заборгованість, вчинення виконавчого напису на оригіналі кредитного договору, який повинен бути нотаріально посвідченим, та пропуском строків позовної давності, оскільки такі закінчились 15.12.2013 р. 24.11.2021 р. ухвалою суду судове засідання відкладено до 07.12.2021 р. 07.12.2021 р. в судове засідання сторони не з`явилися. 23.11.2021 р. від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Просить задовольнити позовну заяву (а.с.70-71). Представник відповідача у поданому відзиві від 09.11.2021 р. просить справу розглядати за їх відсутності. Заперечують щодо задоволення позовних вимог (а.с.49-51). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався позивач та відповідач. Треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Шелінська Юлія Андріївна в судові засідання не з`являлися, повідомлялися про час та місце судового засідання, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.39, 40, 66, 68). Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оглянувши заяву представника позивача, надані докази в їх сукупності, суд приходить переконання про розгляд справи у відсутності сторін за наявними доказами та про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що згідно договору №304111 про відкриття та обслуговування карткового рахунку від 16 грудня 2011 р. між [PERSON] та ПАТ «МБ БАНК» укладено договір про надання кредитного ліміту на суму 24 000 грн, строком дії до 15 грудня 2013 р., кредитний договір нотаріально не посвідчений (а.с.12-16). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. було винесено 30.06.2021 р. Виконавчий напис, яким пропонують стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», якому АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору факторингу 3б/н від 25.06.2020 р. відступлено право вимоги за Кредитним договором №304111-ІS від 16.12.2011 р. укладеного між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] . Стягнути з [PERSON] за період 25.06.2020 р. по 31.05.2021 р. включно, суму у розмірі - 24 164, 98 грн- заборгованість за тілом кредиту, 20 230, 73 - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 50 грн - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 44 445,71 (а.с.10). 12.08.2021 р. приватним виконавцем Шелінською Ю.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, де вирішено стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», якому АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору факторингу 3б/н від 25.06.2020 р. відступлено право вимоги за Кредитним договором №304111-ІS від 16.12.2011 р. укладеного між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] . Стягнути з [PERSON] за період 25.06.2020 р. по 31.05.2021 р. включно, суму у розмірі - 24 164, 98 грн- заборгованість за тілом кредиту, 20 230, 73 - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 50 грн - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 44 445,71 (8-9). Крім того, 12.08.2021 р. приватним виконавцем Шелінською Ю.А. винесено постанову про арешт майна боржника, зокрема звернення стягнення на кошти на рахунках боржника у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору (а.с.26-30). Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Главою 14 «Вчинення виконавчих написів» Закону України «Про нотаріат» визначений порядок вчинення виконавчих написів. Зокрема, норми статті 88 цього Закону встановлюють, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні положення містяться у пунктах 3.1, 3.3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 зробила такий висновок про застосування вказаної норми права: «Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку» (пункт 80 вказаної постанови). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті. Тому і загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки (пункти 33-35 постанови від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17). Стаття 88 Закону «Про нотаріат» містить різні строки для звернення до нотаріуса (три роки - у відносинах за участю громадян, і один рік - для відносин за участю підприємств, установ і організацій), оскільки на момент ухвалення Верховною Радою України цього Закону діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), яким позовна давність визначалася залежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, тобто три роки у відносинах за участю громадян і один рік у спорах за участю підприємств, установ і організацій. Після внесення змін до ЦК УРСР у 1995 році, а також після вступу у дію нового Цивільного кодексу України у 2004 році строки, встановлені у статті 88 Закону України «Про нотаріат», не були приведені у відповідність до позовної давності, яка вже стала визначатися залежно від сутності позовних вимог, а не за суб`єктною ознакою (пункт 36 постанови від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17). З наведеного вбачається, що Велика Палата Верховного Суду в указаній справі застосувала норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» разом з нормами частини другої цієї ж статті, яка встановлює, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. За змістом зазначеної постанови від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, здійснюючи тлумачення частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що строк вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Оскільки після внесення 11 липня 1995 року змін до статті 71 ЦК УРСР, а також після вступу у дію норми статті 257 ЦК України у 2004 році законом був встановлений інший строк (позовної) давності для захисту права за позовами юридичних осіб (строк був змінений з одного на три роки), Велика Палата Верховного Суду, застосувавши частину другу статті 88 Закону України «Про нотаріат», дійшла висновку, що строк вчинення виконавчого напису у відносинах між юридичними особами також змінився на три роки. У справі № 3-239/2019(54444/19) Конституційний Суд України розглядав конституційну скаргу ТОВ «Укркава» щодо відповідності Конституції України (конституційності) саме положень частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат». У Рішенні від 01 липня 2020 року № 7-р(I)/2020 Конституційний Суд України визнав положення частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» такими, що відповідають Конституції України. При цьому Конституційний Суд України виходив з такого змісту частини першої статті 88 цього Закону: «Відповідно до частини першої статті 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Із дослідження наведених положень Закону вбачається, що строки для вчинення виконавчого напису нотаріусом є відмінними залежно від кола учасників правовідносин: у відносинах між юридичними особами строк скорочений порівняно зі строком, який застосовується у відносинах між фізичними особами. Таким чином, встановлюючи порядок нормативного регулювання діяльності нотаріату в частині визначення строків, у межах яких нотаріус може вчинити виконавчий напис, законодавець запровадив чітку їх диференціацію залежно від суб`єктного складу учасників правовідносин. Наведене дає підстави стверджувати, що передбачене оспорюваними положеннями Закону регулювання є реалізацією Верховною Радою України виключних повноважень визначати організацію і діяльність, у тому числі нотаріату, як це встановлено в пункті 14 частини першої статті 92 Конституції України. Конституційний Суд України вважає, що положення частини першої статті 88 Закону, відповідно до яких нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між юридичними особами - не більше одного року, є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, тому застосування оспорюваних положень Закону особами (органами), діяльність яких ґрунтується на принципі верховенства права, жодним чином не призводить до протиправного позбавлення права власності». Отже, Конституційний Суд України розглянув питання конституційності саме частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат». При цьому, Конституційний Суд України не тлумачив частину другу статті 88 Закону України «Про нотаріат» та статтю 257 ЦК України щодо прирівнювання строку вчинення виконавчого напису нотаріуса та строку позовної давності для звернення до суду, а також зміну такого строку для юридичних осіб з одного до трьох років. З наведеного вбачається, що висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування у відносинах між юридичними особами норм частин першої, другої статті 88 Закону України «Про нотаріат» у системному зв`язку з нормою статті 257 ЦК України та висновок Конституційного Суду України щодо тлумачення змісту саме частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» не суперечать один одному та не виключають один одного. Зміст частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Проте при визначенні строку, в межах якого вчиняється виконавчий напис, мають застосовуватись також норми частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат» та статті 257 ЦК України, які встановлюють трирічний строк для таких вимог. Слід зауважити, що Законом України від 14 липня 2020 року № 775-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин» законодавець вніс зміни до статті 88 Закону України «Про нотаріат», якими визначив єдиний строк у три роки, в межах якого вчиняється виконавчий напис, незалежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, чим усунув колізії у цій нормі. Норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час вчинення спірних виконавчих написів) слід застосовувати разом з нормами частини другої статті 88 цього Закону та статті 257 ЦК України, які передбачають трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис. Судом встановлено, що відповідно до Договору №304111 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею міжнародної платіжної картки та встановленням кредитного ліміту, такий укладений 16.12.2011 р., строком дії до 15.12.2013 р., а спірний виконавчий напис №251422 було вчинено приватним нотаріусом Остапенко Є.М. - 30.06.2021 р. (а.с.10, 12-16). Отже, трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис, передбачений ст. 88 ЗУ «Про нотаріат закінчився 15.12.2016 р. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Таким чином, вчиняючи виконавчий напис №251422 від 30.06.2021 р. приватний нотаріус Є.М. Остапенко неправомірно видав такий, зокрема, щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, оскільки Договір №304111 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею міжнародної платіжної картки та встановленням кредитного ліміту від 16.12.2011р., не є нотаріально посвідченим. Крім того, така ж правова позиція відображена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». 21 вересня 2021 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 910/10374/17, провадження № 12-5гс21 (ЄДРСРУ № 100428590) досліджувала питання щодо вирішення виключної правової проблеми у застосуванні норм, викладених у статті 88 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», де зроблено висновок, що кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що законних підстав для можливості вчинення виконавчого напису у нотаріуса на кредитному договорі не існувало, оскільки спір відносно нарахування заборгованості у сторін присутній та такий може бути вирішений у позовних вимогах про стягнення заборгованості. Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису №251422 від 30.06.2021 р., який виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Остапенко Є.М. такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: Договір про надання правової допомоги від 29.09.2021 р., (а.с.94-96), додаткові угоди №1, №2 до договору (а.с.98-99), акт наданих послуг від 22.11.2021 р. (а.с.100). При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. (Постанова Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі №300/3178/20). Дослідивши Договір про надання правової допомоги від 29.09.2021 р. та акт №22/11-21 від 22.11.2021 р. стосовно можливості стягнення на користь позивача суми судових витрат на професійну правничу допомогу у разі, якщо умовами договору передбачено, що оплата адвокатського гонорару буде здійснена в майбутньому, суд приходить до висновку, що такі позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на те, що умовами Договору про надання правової допомоги, зокрема, п. 4.7, передбачено, що клієнт сплачує гонорар протягом 10 робочих днів з моменту підписання акту наданих послуг, інших часових меж оплати гонорару в майбутньому в договорі не зазначено, проте за часу підписання Акта від 22.11.2021 до часу призначення судового засідання на 07.12.2021 р. минуло більше 10 днів, проте на підтвердження понесених судових витрат позивачем не було надано до суду будь-яких платіжних документів, тому з урахуванням заперечень представника відповідача про реальність понесених судових витрат, які викладені у відзиві, суд відмовляє у задоволення вказаної вимоги, проте роз`яснює, що таке не позбавляє позивача звернутися до суду в порядку ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу. Суд, в порядку ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача 1362 грн судового збору (908 грн за подачу до суду позовної заяви та 454 грн за подання заяви про забезпечення позову). Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 18.10.2021 р. забезпечено позов у вказаній справі, де зупинено стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса, зареєстрованого в реєстрі №251422 від 30.06.2021 р. вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем. За наведено суд роз`яснює сторонам, що заходи забезпечення позову, згідно ухвали суду від 18.10.2021 р. продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved