Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

11 червня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Відповідно до приписів статті 187 ЦПК України, судом направлено запити, з метою отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідачів. 26 липня 2018 року на запити суду передано відповіді з відділу з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб Печерської РДА /т. І а. с. 27, 28/. Ухвалою судді від 01 серпня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /т. І а. с. 31-32/. Обґрунтовуючи свій позов [PERSON] посилалася на те, що відповідачі, які є доньками спадкодавця, не брали участі у матеріальному утриманні свого батька у період часу, коли він був непрацездатним, та який потребував матеріального забезпечення у зв`язку із численною кількістю тяжких захворювань та їх ускладнень, які супроводжувалися постійним перебуванням на лікарняному та як в лікарні, так і на амбулаторному лікуванні вдома. Крім того, відповідачі, як наголошувала позивач, не брали участі у догляді за хворим, не цікавилися станом його здоров`я, не відвідували його, не вчиняли жодних інших дій щодо утримання та надання будь-якої невідкладної допомоги та підтримки, нехтували своїми обов`язками, передбаченими законом. Також ухвалою суду від 01 серпня 2018 року забезпечено позов шляхом накладення заборони державному нотаріусу Шостої Київської державної нотаріальної контори видавати свідоцтва про право на спадщину, яка відкрита після смерті [PERSON] , до вирішення справи по суті /т. І а. с. 34-35/. На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 791 від 07 грудня 2018 року проведено повторний автоматичний розподіл справи, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 07 грудня 2018 року для розгляду судді Литвиновій І. В. /т. І а. с. 42-43/. 27 грудня 2018 року до суду подано відзив на позов відповідача [PERSON] , у якому позов не визнано, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись, у тому числі, на те, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу про умисне ухилення її як спадкоємця та її сестри, також відповідача [PERSON] , від надання допомоги спадкодавцю - їхньому батьку [PERSON] /т. І а. с. 48-94/. Ухвалою суду, постановленою у підготовчому судовому засіданні 24 січня 2019 року, на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу засідання, задоволено клопотання сторони позивача про виклик в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та витребування копій матеріалів спадкової справи № 53/2018 щодо майна померлого [PERSON] ; задоволено клопотання сторони відповідача про виклик в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] /т. І а. с. 106-111, 130-131, 132-133, 134-137/. 19 лютого 2019 року до суду подано відзив на позов відповідача [PERSON] , у якому позов не визнано, просила відмовити у його задоволенні /т. І а. с. 142-161/. У підготовчому судовому засіданні 21 лютого 2019 року суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу засідання, задовольнив заяву представника відповідачів про виклик в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] /т. І а. с. 165-166, 167/. Ухвалою судді від 21 лютого 2019 року підготовче провадження у справі закрито /т. І а. с. 170-171/. 19 червня 2019 року допитаний в якості свідка лікар Міської клінічної лікарні № 12 [PERSON] надав суду покази, що [PERSON] був доставлений каретою швидкої допомоги з шлунковою кровотечою у складному стані, через деякий час його прооперували, але він помер через рак шлунку. Вказав, що позивача бачив у лікарні, вона купувала ліки, з доньками він не спілкувався. [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, надав суду покази, що познайомився з [PERSON] у 2000 році, так як останній проживав разом з кумою свідка. Вказав, що підтримували дружні відносини: їздили відпочивати, зустрічалися приблизно раз на місяць, телефонували один одному щонеділі. З позивачем познайомився свідок у 2010 році. Також свідок вказав, що допомагав [PERSON] під час хвороби, з ним зв`язувалася дружина. Про доньок [PERSON] свідкові не розповідав і особисто з ними він не знайомий. Доньки були на похоронах батька. Свідок вказав, що позивач з [PERSON] були сім`єю, у 2010 році в останнього стан здоров`я погіршився. Свідок [PERSON] 19 червня 2019 року надала суду покази, що давно була знайома з подружжям [PERSON] і [PERSON] , які справляла враження хорошої, дружньої родини, вони часто зустрічалися, разом ходили у ліс по гриби і ягоди. Коли у січні 2018 року [PERSON] потрапив до лікарні, [PERSON] постійно за ним доглядала, у них були гарні відносини між собою. Свідок [PERSON] надав суду покази, що був знайомий з [PERSON] з 1976 року, з позивачем знайомий 10 років, вони жили сім`єю. Вказав, що доньки з батьком не спілкувалися останні 20 років, у їхньому дитинстві він допомагав їм продуктами, а коли він хворів, вони його не навідували, не допомагали. В останній рік життя [PERSON] донька хотіла продати його квартиру і тому телефонувала батьку. [PERSON] , будучи допитаною як свідок, вказала, що була знайома з [PERSON] близько 30 років, приблизно 10 років він дружно жив з [PERSON] . [PERSON] дуже хворів, і про нього піклувалася позивач, доньок свідок ніколи не бачила: ні у батька, ні у гостях, ні у лікарні. У судовому засіданні 28 серпня 2019 в якості свідка допитаний [PERSON] - лікар, завідувач отоларингологічного відділення Олександрівської лікарні, який надав суду покази, що був знайомий з [PERSON] так, як він ремонтував у нього телевізор. У 2010 році за проханням дружини [PERSON] , свідок влаштував останнього у відділення кардіології, де йому провели операцію. Через 6 років, як вказав свідок, дружина [PERSON] знову звернулася до нього і він сприяв влаштуванню його у лікарню, потім [PERSON] перевели у лікарню № 12. Допитана [PERSON] надала суду покази, що працювала з [PERSON] понад 10 років. Позивач з своїм чоловіком жили дружно, іноді він її зустрічав з роботи. У 2017 році позивач звільнилася з роботи, щоб доглядати за чоловіком, який часто хворів. Жили вони вдвох. Про те, що у [PERSON] є доньки свідку стало відомо від [PERSON] [PERSON] , який лікувався в одній палаті з [PERSON] у січні 2018 року, будучи допитаним як свідок, надав суду покази, що тільки [PERSON] відвідувала останнього у лікарні і приносила ліки. [PERSON] , який також лікувався з [PERSON] в одній палаті, надав суду як свідок покази, що дружина [PERSON] практично жила у лікарні, останній був важко хворий і майже не вставав. З доньками [PERSON] свідок не знайомий, вказав, що телефонувала донька [PERSON] щодо квартири, після чого [PERSON] нервував. 21 жовтня 2019 року допитана [PERSON] , яка проживає у квартирі [ADDRESS] з серпня 2015 року, надала суду покази, що декілька разів заходила до сусідньої квартири, за її присутності у [PERSON] і [PERSON] були гарні відносини, окрім них двох, у квартирі свідок нікого не бачила. [PERSON] , яка проживає у квартирі [ADDRESS] з 1977 року, надала суду покази, що у [PERSON] було троє дітей, ніхто з них з ним не проживав, він з своїми дітьми не спілкувався, не брав участі в їхньому вихованні. [PERSON] проживала з [PERSON] близько 8 років, вона була його останньою дружиною, але до неї разом з ним проживало багато жінок у цій квартирі. У 2017 році свідок бачила [PERSON] , який дуже схуд, і поцікавилася його здоров`ям, на що він відповів, що мабуть через язву та відійшов від теми. [PERSON] , яка проживає у квартирі [ADDRESS] , надала суду покази, що знала [PERSON] з 1968 року, останній приводив жінок додому і у нього було лише особисте життя, дітьми він не займався. За показами свідка, до того як з`явилася [PERSON] , у [PERSON] було дуже багато жінок. [PERSON] не товариська, але завжди віталася, [PERSON] і вона були закриті від людей і мало хто до них приходив. У житті доньок він ніякої участі не брав, вони рано втратили матір і батько їх покинув. Похованням [PERSON] займалися доньки. Щодо хвороби [PERSON] свідку відомо не було, бачила його на вулиці перед операцією, перед проведенням якої [PERSON] телефонувала всім і саме тоді свідок дізналася, що остання є дружиною [PERSON] . Також свідок зауважила, що після цього, до неї на роботу приходила [PERSON] і намагалася довести, які погані доньки у [PERSON] і яка вона була гарною дружною, на що свідок їй відповіла, що не можна дітей позбавляти батьківської спадщини. [PERSON] , будучи допитаною як свідок, надала суду покази, що є подругою [PERSON] з дитинства. [PERSON] було 16, а [PERSON] 7 років, коли померла їхня мати, а батько почав виносити все з квартири і покинув дітей. Тому [PERSON] вимушена була піти на роботу у 16 років, тому що грошей у сім`ї не було. [PERSON] своїм донькам не допомагав взагалі, не було з його боку ні подарунків, ні грошей, ні уваги, забирав материнську пенсію і не завжди віддавав дітям, яких виховували бабуся і дід. Свідок була присутня, коли [PERSON] телефонував батько, спілкуванням з яким вона дивувалася, з огляду на його поводження з доньками. Позивач [PERSON] , обґрунтовуючи позов вказала, що з 2007 року проживала з [PERSON] , а 2010 році вони зареєстрували шлюб. Також з 2010 року [PERSON] постійно хворів на серцево-судинні захворювання, доньки не піклувалися про батька: чеки на ліки, надані відповідачами, це чеки сплачені з її картки, ліки, харчі купувалися нею, у лікарні постійно перебувала вона, за комунальні послуги у квартирі платив сам [PERSON] , після смерті якого у неї забрали всі речі і вигнали з квартири. Телефонні номери доньок у [PERSON] були, також він знав, де живе донька [PERSON] , в [PERSON] ключів від квартири не було. Тільки вдвох постійно жили, мали спільний побут, до 2017 року, тобто до останньої хвороби [PERSON] , [PERSON] з відповідачами не спілкувалася. Представник відповідачів, заперечуючи проти позову, надала пояснення, що в 1989 року померла дружина [PERSON] - мати [PERSON] [PERSON] , він залишився з доньками. Починаючи з 1992 року, доньки постійно проживали з бабою та дідом, батько участі у їх вихованні, утриманні не брав. Після смерті баби та діда, з 2007 року доньки знову почали спілкуватися з батьком та зустрічатися з ним. Він повідомляв їм про своє життя, але не бажав отримувати від них допомоги. У вересні 2018 року урна з прахом [PERSON] була захоронена доньками. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] є доньками [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , виданим за актовим записом № 3288 Відділом РАЦС Московського району 24 листопада 1982 року, та серії [NUMBER] , виданим за актовим записом № 269 Відділом РАЦС Московського району 09 лютого 1974 року, копії яких містяться у матеріалах спадкової справи № 53/2018, наданих на запит суду Шостою Київською державною нотаріальною конторою. Мати відповідачів та дружина [PERSON] - [PERSON] померла у 1989 році. Позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 липня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 620 /т. І а. с. 17/. У період з 29 березня 2010 року по 12 квітня 2010 року [PERSON] перебував в інфарктному відділенні № 1 Олександрівської лікарні, звідки був виписаний для продовження лікування в амбулаторних умовах /т. І а. с. 126-129/. Згідно з випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 730, [PERSON] перебував у стаціонарі Олександрівської лікарні з 04 січня 2016 по 06 січня 2016 року у зв`язку із виразкою шлунка ускладненою кровотечею та лихоманкою /т. І а. с. 129/. Відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 193, [PERSON] перебував у стаціонарі Київської міської клінічної лікарні № 12 з 06 січня 2016 року по 19 січня 2016 року у зв`язку із виразкою шлунку. Був виписаний у задовільному стані, отримав рекомендації щодо лікування /т. І а. с. 125/. Як вбачається з відповіді Печерської РДА в м. Києві від 24 квітня 2018 року № 105/01-4232/1, [PERSON] 08 червня 2016 року звернувся із заявою до управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання матеріальної допомоги на лікування та придбання ліків відповідно до міської цільової програми «Турбота. Назустріч киянам» на 2016-2018 роки, затвердженої розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13 травня 2016 року № 317 «Про затвердження Порядку надання одноразової адресної матеріальної допомоги малозабезпеченим верства населення міста Києва та киянам, які опинилися у складних життєвих обставинах /т. І а. с. 20/. Згідно з вказаною відповіддю Печерської РДА в м. Києві від 24 квітня 2018 року № 105/01-4232/1, приводом для звернення [PERSON] стала його виписка з Олександрівської клінічної лікарні, де він перебував на стаціонарному лікуванні з 04 січня 2016 року по 06 січня 2016 року, коли йому робили стенування, та виписка з Українського науково-практичного центру ендокринної хірургії, де також перебував на стаціонарному лікуванні з 28 березня 2016 року по 01 квітня 2016 року. У той же час на адвокатський запит від 16 жовтня 2018 року № 105/01-8515/1, Печерською РДА у м. Києві надано відповідь, що [PERSON] із заявою про надання соціальної допомоги до управління праці та соціального захисту населення Печерської РДА у м. Києві не звертався /т. І а. с. 76/. Батько відповідачів і чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] , факт чого посвідчено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] за актовим записом № 1708, виданим повторно Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві /т. І а. с. 18/. Смерть [PERSON] настала від раку антрального відділу шлунку з кровотечею, згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 44 від 26 січня 2018 року, виданим Київською міською клінічною лікарнею № 12. Вже 29 січня 2018 року позивач як дружина звернулася до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , і до складу якої входить об`єкт нерухомості - квартира [ADDRESS] , яка належала померлому і його доньці [PERSON] на праві спільної часткової власності, відповідно до свідоцтва про право власності від 03 грудня 1993 року № 5507, дублікат якого був оформлений згідно з розпорядженням Органу приватизації державного житлового фонду Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 травня 2018 року № 42 /т. І а. с. 55/. Окрім того, як встановлено із копій матеріалів спадкової справи, [PERSON] мав три відкритих банківських рахунки у ПАТ «Державний ощадний банк України». Згідно з відповіддю на запит нотаріуса, на рахунку № 9760/3396 (компенсація 1997 року), відкритого у ТВБВ № 10026/0197, обліковується сума залишку 5 484, 48 грн, на рахунку № [NUMBER] , відкритого у ТВБВ № 10026/0202 10 жовтня 2016 року - сума залишку 2, 94 грн, та на рахунку № [NUMBER] , відкритого також у ТВБВ № 10026/0202 15 листопада 2016 року - сума залишку 0 грн. Заповідальні розпорядження по зазначених рахунках відсутні. Встановлено, що заповіт на випадок своєї смерті [PERSON] не склав. Відповідно до частини п`ятої, шостої ст. 1224 Цивільного кодексу України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. З точки зору закону, правило частини п`ятої статті 1224 Цивільного кодексу стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вирішуючи спір про усунення від права на спадкування, відповідно до положень статті 1224 Цивільного кодексу України має значення сукупність обставин, а саме: усунення особи від надання спадкодавцеві допомоги за можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, надання допомоги саме відповідачем. Зазначений висновок сформовано у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц, а також від 30 травня 2018 року у справі № 753/21722/13-ц і від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15-ц. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Тобто, ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Відповідно до частини першої та третьої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частиною першою ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 15 та 20 Цивільного кодексу України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Будь-яких доказів в обґрунтування своєї позиції в суді, які б відповідали вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України та були достатніми для усунення відповідачів від права на спадкування, сторона позивача суду не надала. Будь-яких доказів того, що померлий мав тяжке захворювання, внаслідок чого він потребував догляду та матеріальної допомоги, позивач суду не надала. Таким чином, суд вважає не доведеними факт перебування спадкодавця перед смертю в безпорадному стані через тяжку хворобу. Суду також не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі ухилялися від надання допомоги під час хвороби їхнього батька. Будь-яких доказів, які б підтверджували необхідність надання допомоги покійному його доньками, позивач суду не надала. Крім того, позивач не надала доказів звернення покійного за матеріальною чи фізичною допомогою до відповідачів, а також того, що відповідачі свідомо ухилялися від надання такої допомоги. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Свідки, які допитувалися судом, повідомили про спосіб життя [PERSON] , який вони спостерігали: про те, що він вів, відповідно до його віку, помірно активний спосіб життя: їздив з дружиною за покупками, вів хатні справи, рухаючись, сторонньої допомоги, не потребував, самостійно виходив з дому на вулицю, не вважав себе хворим, не скаржився і не звертався за допомогою до своїх доньок або сторонніх людей. З трудової книжки померлого [PERSON] вбачається, що він працював водієм до 31 січня 2014 року /т. І а. с. 62-67/. Встановлено судом, що [PERSON] помер у лікарні, куди був доставлений каретою швидкої допомоги, тобто стан його здоров`я погіршився раптово, у зв`язку із чим йому було зроблено операційне втручання, де і дізнався про те, що його шлунок уражений раком. Наведені вище обставини у своїй сукупності спростовують доводи позовної заяви про безпорадний стан спадкодавця за фізичними та матеріальними критеріями. Звернення померлого до Печерської РДА в м. Києві за одноразовою допомогою, існування якого суд ставить під сумнів з огляду на дві протилежні відповіді на адвокатські запити, не доводить того факту, що [PERSON] не отримував від доньок допомоги, що вони утримувалися від свого обов`язку щодо допомоги батьку, а також, що він був у безпорадному стані /т. І а. с. 20, 76/. Окрім того, відкриття [PERSON] банківських рахунків 10 жовтня 2016 року і 15 листопада 2016 року у ПАТ «Ощадбанк» свідчить про його можливість і намір оперувати певними грошовими активами. Наявність грошового залишку у розмірі 5 484, 48 грн на рахунку № [NUMBER] (компенсація 1997 року), відкритого у ТВБВ № 10026/0197, також спростовує припущення того, що [PERSON] потребував матеріальної допомоги. Враховуючи роз`яснення від 30 травня 2008 року у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», положення частини п`ятої статті 1224 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивачкою у сукупності не доведено одночасного настання факту ухилення [PERSON] та [PERSON] від надання спадкодавцеві, померлому [PERSON] допомоги, так і факту перебування його у безпорадному стані через тяжку хворобу, а також її потребу у наданні допомоги саме відповідачами, що у силу статті 81 ЦПК України, є її процесуальним обов`язком. Тобто, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадкування. Докази на підтвердження тієї обставини, що спадкодавець звертався до доньок з проханням надати допомогу, разом з тим відповідачі проігнорували або відмовили у її наданні, у матеріалах справи відсутні. Виходячи з викладеного вище, одного з основних принципів засад здійснення цивільного судочинства, викладеного в ст. 12 ЦПК України, а саме принципу змагальності, обґрунтування заперечень вимогам позивача з боку відповідачки, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази не є належним доказом пред`явленого нею позову у розумінні вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України, який би давав суду підстави для висновків про потребу покійного у матеріальній допомозі взагалі, та, зокрема, відповідачів та їхнього свідомого ухилення від такої допомоги, при наявній можливості надавати таку допомогу, а тому підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судові витрати, у тому числі судовий збір, відповідачеві не відшкодовується, у разі відмови у задоволенні позову. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed