Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

11.11.2014 р. заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить витребувати нерухоме майно квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,6 кв.м. з незаконного володіння [PERSON] на користь Одеської міської ради та визначити порядок виконання судового рішення вказавши, що воно є підставою для скасування Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції реєстрації права власності [PERSON] на вказану квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014р. по справі № 522/31217/13-ц за [PERSON] визнано право власності в порядку набувальної давності на квартиру № 15, що розташована у м. Одесі, вул. Колонтаївська,56. На підставі вказаного рішення, 25.02.2014 державним реєстратором внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. 18.02.2014 року прокуратурою району подано заяву про скасування заочного рішення, яка ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 03.04.2014 року у справі № 522/31217/13-ц задоволена, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 р. скасоване. Позовна заява [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності на квартиру [ADDRESS] залишена без задоволення. Прокурор у позові зазначив, що відсутні підстави для набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, оскільки скасоване рішення суду, яке сталопідставою для незаконного відчуження спірного нерухомого майна. В подальшому, оскільки [PERSON] безпідставно отримала у власність квартиру, вона не мала права її відчужувати [PERSON] за договором купівлі-продажу від 28.08.2014 р. Зазначене, на думку прокурора, є підставами для задоволення позову. Представник прокуратури Приморського району м.Одеси в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник позивача - Одеської міської ради в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, надали через канцелярію суду письмові заперечення, зазначивши безпідставність позовних вимог прокурора, посилаючись на те, що [PERSON] придбала право власності на квартиру на передбачених законом підставах шляхом укладення договору купівлі-продажу з нотаріальним посвідченням і державною реєстрацією. При придбанні квартири у [PERSON] [PERSON] не знала і не могла знати про те, що придбала квартиру в особи, яка не мала права її продавати, набула спірне майно за відплатним договором, тому є добросовісним набувачем. Крім того, вказала, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 року у цивільній справі № 522/31217/13-ц право власності на квартиру [ADDRESS] було визнано за [PERSON] в порядку набувальної давності. Позов було заявлено до відповідача - Одеської міської ради, який належним чином повідомлявся про слухання справи, вказана квартира вибула з її володіння за волею ОМР. На підставі вказаного рішення [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну квартиру та отримано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (запис про право власності № 4937876 від 25.02.2014 року). Представник відповідачки також вказує, що доводи прокуратури про\~\~належність квартири на праві власності чи законного володіння\~\~Одеській міській раді\~ є безпідставними, оскільки знаходження будинку на балансі КП ЖКС „Порто-Франківський не є свідченням прав ОМР на володіння\~\~спірною квартирою. Третя особа, що не заявляє вимоги на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні з позовом не погодилася. Треті особи Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 року у цивільній справі № 522/31217/13-ц за [PERSON] визнано право власності в порядку набувальної давності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 30,90 кв.м. На підставі вказаного рішення [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну квартиру та отримано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (запис про право власності № 4937876 від 25.02.2014 року). Витяг виданий, підписаний та зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. (а.с. 25 26, 33 - 34) Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2014 року у справі № 522/31217/13-ц заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014р. скасовано, справу призначено до судового розгляду у загальному порядку. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 30.07.2014 р. по справі № 522/31217/13-ц позов [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності\~ залишено без розгляду. Одеська міська рада, як сторона по справі, знала про ухвалені судові рішення по справі. (а.с. 17, 16) 28.08.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], про що був зроблений відповідний нотаріальний запис за № 2331. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 26121374) [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.08.2014). (а.с. 31 - 32, 37 - 38) Таким чином, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] у теперішній час є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту зазначених норм вбачається, що право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. При цьому орган, який уповноважений здійснювати таку реєстрацію, вчиняє тільки відповідні дії в межах чинного законодавства і сам по собі не є особою, яка може заперечувати або визнавати право власності. Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. В судовому засіданні були оглянуті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 року у цивільній справі № 522/31217/13-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, яким було визнано в порядку набувальної давності право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2014р. по справі № 522/31217/13-ц, якою позов [PERSON] до Одеської міської ради залишено без розгляду. Суд вважає за необхідне зазначити, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014р. було виконано шляхом реєстрації права власності на спірну квартиру та отримання витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме 25.02.2014 року зроблено запис про право власності № 4937876 на спірну квартиру за [PERSON] Отже Одеська міська рада, як позивач у справі № 522/31217/13-ц, у разі порушення свого права знала про ці події оскільки, була стороною у судовій справі, за наслідком розгляду якої було постановлено судове рішення від 14.01.2014 р. про визнання права власності на спірну квартиру. У відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. З урахуванням того, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, зареєструвала право власності на спірну квартиру, оформила та видала витяг до ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2014 року у справі № 522/31217/13-ц про скасування заочного рішення від 14.01.2014р., то можна\~\~дійти висновку, що Одеська міська рада, яка до того ж не оскаржила рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 р., знала й не заперечувала, щоб спірна квартира вибула з її власності та була передана у власність [PERSON] Таким чином, виходячи з зазначених вище висновків, суд вказує на неправомірність застосування до спірних правовідносин положень ст. 388 ЦК як підстави для віндикаційного позову прокуратури до [PERSON] як останньої власниці спірної квартири. [PERSON] мала право відчужувати вищевказану квартиру, оскільки єдиним належним документом на підтвердження права власності є саме реєстрація права власності, а не рішення суду. Витяг про право власності на спірну квартиру був виготовлений відповідно до закону та посвідчував право власності на квартиру попередньої власниці, з чого можна зробити висновок, що відповідачка не знала і не могла знати, про те, що придбала майно у особи, яка не мала права на його відчуження. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також слід зазначити, що суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому». «Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягара». В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності». В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобовязання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1. Відповідно до рішення у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства» від 24 червня 2003 року, було задоволено скаргу позивача з тієї підстави, що позивач вважав законним рішення органа влади. І подальше позбавлення його майна на тій підставі, що державний орган порушив закон під час прийняття рішення, є неприпустимим. Аналогічної думки притримується і Верховний суд України. Так, своєю постановою від 14 березня 2007 року «Про аспекти розгляду справ про приватизацію держмайна» зазначив, що відповідно до практики Європейського Суду із прав людини, самі по собі допущені органами публічної влади правопорушення не можуть бути підставою для повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не сталися внаслідок протиправної поведінки самого покупця. З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд дійшов до висновку, що позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON], третіх осіб, що не заявляють вимоги на предмет спору: [PERSON], Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, [PERSON] про витребування майна задоволенню не підлягають у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed