Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

10.12.2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі за текстом Банк, ПАТ «Укрсоцбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань відповідно до умов договору. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 13 червня 2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», та [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит № MRTG-000000013331, згідно з яким [PERSON] було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 47\~349,00 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 13 червня 2028 року. 13.06.2008 року між Банком, [PERSON] та [PERSON] укладений договір поруки № MRTG-000000013331/Р, відповідно до якого [PERSON] зобовязався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] обовязків, що випливають з укладеного кредитного договору та додатковими договорами (угодами) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому. Банк свої зобовязання за Договором виконав в повному обсязі, умови щодо сплати кредиту та відсотків в строк передбачений Договором кредиту не виконуються Відповідачем, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тому станом 06.10.2015 року утворилася заборгованість, загальний розмір якої складає 61\~927,94 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 06.10.2015 року становить 1\~313\~840,90 грн. Позивач в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав клопотання по розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі позовні вимоги не визнавали, вважали їх безпідставними та такими, що підлягають відмові в задоволенні. Відповідачем [PERSON] подану клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності та зменшення суми пені за кредитним договором на підставі ч.3 ст.551 ЦК України. Відповідач [PERSON] надав суду письмове заперечення проти позову, зі змісту яких вбачається, що позовні вимоги до поручителя вважає безпідставними, оскільки порука [PERSON] припинилася. Зазначає, що ПАТ «Укрсоцбанк» направив [PERSON] досудову вимогу від 04.04.2014 року № 08-51/297/41730-305, якою вимагав у термін до 13.04.2014 року погасити прострочену заборгованість кредиту та процентів в поновному обсязі, та повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості кредиту та процентів до зазначеної дати вимога дострокового повернення кредиту буде анульована банком, тобто такою вимогою банк вимагав дострокове повернення кредиту. Відповідач [PERSON] вважає, що порука припинилася після спливу шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобовязання, який настав 14.04.2014 року за вимогою банку про дострокове виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Крім того, відповідачем [PERSON] поданий зустрічний позов про визнання припиненою поруку за Договором поруки № MRTG-000000013331/Р від 13.06.2008 року, укладеному між ТОВ «УніКредитБанк» та [PERSON] з аналогічних підстав, які викладені у запереченнях на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) суд встановив наступне. Згідно з ч.1 статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 13 червня 2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», та [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит № MRTG-000000013331, згідно умов якого Банк надав, а [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 47\~349,00 доларів США зі сплатою 11,1 відсотків річних з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 13 червня 2028 року на умовах, визначених договором. 13.06.2008 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір порук № MRTG-000000013331/Р від 13.06.2008 року, відповідно до якого [PERSON] зобовязався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] обовязків, що випливають з укладеного кредитного договору. Угодою про внесення змін та доповнень №1 до договору про іпотечний кредит № MRTG-000000013331, що укладена між Банком та [PERSON] 23 грудня 2009 року, у звязку з реструктуризацією простроченої кредитної заборгованості сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору, зокрема щодо суми кредиту, яка складає на момент підписання цієї угоди 52210,43 дол.США. Статтею 204 ЦК України проголошена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмові від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку заборгованості, позичальник [PERSON] належним чином не виконує умови кредитного договору, у звязку з чим станом 06.10.2015 року утворилась заборгованість в сумі 61\~927,94 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1\~313\~840,90 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у сумі 48\~801,52 дол.США, заборгованість за відсотками в сумі 9\~682,81 дол.США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 842,75 дол.США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 2\~600,86 дол.США. Разом з тим, відповідачем подана до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій просила з цих підстав відмовити в задоволенні позову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки. До вимог, що виникли з кредитних правовідносин застосовується трирічний строк позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом договору про іпотечний кредит № MRTG-000000013331 та Угоди про внесення змін та доповнень №1 до нього, позичальник зобовязаний був сплачувати кредит щомісяця згідно погодженого сторонами графіку погашення кредиту, встановленому у Додатку №1 до Договору. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором та графіком, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 261, 530, 631 ЦК України, суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання відповідачем-позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. При цьому Суд враховує також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що з даним цивільним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду 06 грудня 2015 року, що підтверджується відповідною реєстраційною відміткою на штемпелі на поштовому конверті, в якому відправлено позовну заяву. Аналізуючи умови договору та зміст правових норм, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача заборгованість (за кредитом та відсотками) за невиконання позичальником кредитного зобов?язання за період з 06 грудня 2012 року. Визначаючи кінцевий термін для розрахунку заборгованості суд виходить з того, що заборгованість в межах позовної давності слід нараховувати по 06 грудня 2015 року (часу звернення позивача до суду), однакзгідно з ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а позивачем здійснювалось визначення розміру заборгованості станом на 06 жовтня 2015 року, тому суд бере це до уваги та приходить до висновку про стягнення заборгованості за період з 06 грудня 2012 року по 06 жовтня 2015 року. В іншій частині вимог за період, який виник до 06 грудня 2012 слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду без поважної причини, оскільки позивач у межах загального строку позовної давності, який обчислюється з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за останнім здійсненим платежем позичальником, не звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного інтересу, а відповідачем зроблено заяву до винесення рішення про застосування позовної давності, що у відповідності до частини 4 вимог статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові в цій частині вимог. При визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягнення на користь позивача, суд виходить з наступного. З наданого позивачем додатку №1 до Угоди про внесення змін та доповнень №1 до договору про іпотечний кредит № MRTG-000000013331, що укладена між Банком та [PERSON] 23 грудня 2009 року, вбачається, що сторонами погоджений графік погашення кредиту із зазначенням щомісячних платежів тіла кредиту, тому судом береться та здійснюється розрахунок належної до сплати заборгованості виходячи із цих даних. При цьому суд враховує положення ч.2 ст.533 ЦК України, а також ч.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до яких, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України відповідної валюти на день ухвалення рішення. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оскільки позивачем визначення розміру заборгованості у гривневому еквіваленті здійснювалось за курсом НБУ дол.США 21,2156, суд здійснює розрахунок заборгованості відповідно до цього курсу дол.США. Так, за період з грудня 2012 року по жовтень 2015 року заборгованість за тілом кредиту складає 20265,00 дол.США., що в еквіваленті до гривні по курсу НБУ на час здійснення розрахунку складає 429 934,134 грн. З наданого позивачем уточненого розрахунку заборгованості вбачається, що за період з грудня 2012 року по жовтень 2015 року заборгованість за відсотками складає 9682,81 дол.США., що в еквіваленті до гривні по курсу НБУ на час здійснення розрахунку складає 205\~426,62 грн. При визначенні розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків суд виходить з того, що відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, відповідно до наданого позивачем уточненого розрахунку, за період з грудня 2014 року по жовтень 2015 року розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту становить 799,96 дол. США., що в еквіваленті до гривні по курсу НБУ на час здійснення розрахунку складає 16971,63 грн., а розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом становить 2430,83 дол. США., що в еквіваленті до гривні по курсу НБУ на час здійснення розрахунку складає 51571,52 грн. Суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, з огляду на наступне. Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено: істотними обставинами в розумінні ч. З ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. З матеріалів справи вбачається, що розмір пені, яка підлягає, становить 3230,79 дол. США, що є значно меншим чим розмір збитків. Що ж стосується важких обставин боржника утримання дитячого будинку сімейного типу, до якого влаштовано чотири дитини позбавлених батьківського піклування, не може вважатись істотною умовою, яка може слугувати підставою для зменшення неустойки, оскільки фінансування дитячого будинку сімейного типу здійснюється за рахунок видатків державного бюджету (п.24 Положення про дитячий будинок сімейного типу, затверджене Постановою КМУ від 26 квітня 2002 р. № 564). Крім того, багатодітна родина знаходиться під особливим захистом держави, яка надає таким сімям відповідні пільги та гарантії їх соціального захисту, у тому числі і надання додаткової щомісячної грошової допомоги на кожну дитину, у порядку і розмірах, встановлених законом. Таким чином, підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України відсутні. Разом з тим суд не знаходить підстав для задоволення вимог банку до поручителя [PERSON], та приходить до висновку про задоволення зустрічного позову, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 13.06.2008 року між Банком, [PERSON] (боржник) та [PERSON] (поручитель) укладений договір поруки № MRTG-000000013331/Р, відповідно до якого [PERSON] зобовязався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] обовязків, що випливають з укладеного кредитного договору та додатковими договорами (угодами) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому. Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсиідарну) відповідальність поручителя. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, та полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором. Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя. Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п'ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин. Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом. Так само, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові №6-170цс13 від 17.09.2014 року, і такий висновок є обов'язковим для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України). Таким чином, оскільки в даному випадку в договорі поруки не встановлено строк його дії і банком не пред'явлено вимог до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (несплати чергового платежу), то такий договір поруки є припиненим. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 20142 р. у справах № 6-6цс14, №6-53 цс14, строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки, тобто, строк існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Таким чином у задоволенні позову до поручителя слід відмовити через безпідставність, а вимоги зустрічного прозову задовольнити в повному обсязі. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», та про задоволення зустрічного позову [PERSON]. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а якщо позов задоволено частково - пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволений на суму 33178,60 дол. США., що в еквіваленті до гривні по курсу НБУ на час здійснення розрахунку складає 703\~903, 91 грн. (53% від заявлених вимог), суд присуджує на користь позивача з [PERSON] судовий збір пропорційно до розміру задоволений вимог в сумі 10 445 грн., а з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» підлягає стягненню судовий збір на користь позивача за зустрічним позовом в сумі 551,21 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial