Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

11 жовтня 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.11.2015 р., на її користь, на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.10.2015 р. і до повноліття дитини до розміру 2225 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини, а також стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину у розмірі 11000 грн., які складаються з суми 6000 грн., які вона витратила на лікування сина в період його знаходження у відділенні нейрохірургії в ОДКЛ м. Одеси в період з 07.08.2017 р. по 18.08.2017 р. та суми 5000 грн., які будуть потрібні на майбутню операцію сина, яка повинна відбутися у грудні 2017 року, мотивуючи це тим, що відповідач має постійну роботу реалізатора на ТОВ «Промтоварний ринок» та достатній заробіток, який в середньому становить від 9000 грн. до 12000 грн. на місяць, має у своєму володінні автомобіль марки «Volkswagen», вартістю більше ніж 130000 грн., однак не зважаючи на це, не приймає участі в додаткових витратах на дитину, а аліментів у розмірі 800 грн. щомісячно, які вона отримує від відповідача за рішенням суду на утримання дитини не вистачає на всі необхідні потреби у житті дитини, враховуючи, що малолітній син постійно проходить лікування. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали свої позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні частково визнав позов в частині збільшення розміру аліментів з 800 грн. до 1350 грн. щомісячно, мотивуючи це відсутністю у нього постійної офіційної роботи та постійного заробітку, так як він має мінливий, нерегулярний заробіток, а також, вказуючи, що він є одруженим, дружина не працює, має на своєму утриманні малолітню доньку [PERSON], [INFO], а також повністю не визнав позов в частині стягнення з нього додаткових витрат на малолітнього сина [PERSON], [INFO] з підстав відсутності жодних документальних підтверджень матеріальних витрат на лікування сина (чеки, квитанції), які нібито понесла позивачка, пояснивши, що у випадку документально підтверджених витрат на лікування сина, він готовий і погоджується сплатити 50% від суми витрат на лікування сина. Дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стаття 184 СК України передбачає суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд встановив, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.11.2015 р., яке набрало законної сили і ніким не було оскаржене позов [PERSON] задоволений частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] аліменти у розмірі 800 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02.10.2015 р. і до повноліття дитини, в задоволенні решти позову відмовлено (а.с. 10). Як встановив суд і це було підтверджено відповідачем по справі, що починаючи з дати ухвалення судом вказаного рішення, він регулярно сплачує вищевказані аліменти, не маючи жодної заборгованості по їх сплаті, і не відмовляється від надання сину допомоги з урахуванням того, що він є одруженим, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖД № 251760 від 16.02.2016 р. та має на своєму утриманні малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка народилася у новому шлюбі відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЖД № 529578 від 02.08.2017 р., в якому він записаний батьком дитини (а.с. 41,42). Суд встановив, що будь-яких належних та допустимих доказів офіційного працевлаштування відповідача в ТОВ «Промтоварний ринок» або на іншій роботі та документальних доказів підтвердження його заробітків та існування у володінні відповідача будь-якого транспортного засобу позивачкою суду не надано, а фотокартки з зображенням на них відповідача та роздруківка з інтернет-сайту з оголошенням про прийняття на роботу реалізатором на промринок «7 км» з визначенням заробітної плати реалізатора від 9000 грн. до 12000 грн. на місяць є неналежними доказами по справі і судом до уваги не приймаються (а.с. 11-12,15-17). Таким чином, беручи до уваги той факт, що відповідач є офіційно безробітним і таким, що не має постійного доходу і прибутку, а також факт знаходження на його утриманні малолітньої доньки, [INFO], окрім спільного сина з позивачкою, враховуючи вимоги ст. 182 СК України щодо обставин, які обовязково враховуються судом при визначенні розміру аліментів (матеріальне становище платника аліментів, знаходження на його утримання інших дітей) і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 р., яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 грн., з 1 липня 1944 грн., з 1 грудня 2027 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані докази в їх сукупності, дійшов висновку про значно завищений позивачкою розмір збільшення аліментів у сумі 2225 грн., а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню зі збільшенням розміру аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивачки на утриманні їхнього малолітнього сина [PERSON], [INFO] за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.11.2015 р. - з 800 грн. до 1860 грн. щомісячно (прожитковий мінімум для дитину від 6 до 18 років з 01.01.2018 р.), у твердій грошовій сумі, щомісячно, починаючи з 11.10.2017 р. і до повноліття дитини, з наступною індексацією відповідно до закону без привязки до відсоткового розміру аліментів. Крім того, суд звертає увагу на те, що в порядку ст. 185 СК України, позивачка, яка звертається до суду з вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину на майбутнє (попереднє фінансування витрат) та про відшкодування вже зроблених додаткових витрат повинна надати суду документальні докази фактично понесених або майбутніх витрат, їх розрахунки та їх документальне обґрунтування. Доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що призвели до додаткових витрат на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати, в даному випадку, на лікування (проведення операцій тощо) і свідчать про необхідність стягнення додаткових витрат на дитину, розмір яких повинен обґрунтовуватись відповідними фінансовими документами (листами-призначеннями лікарів, чеків на придбання ліків, медичного приладдя, квитанцій про оплату звернення до консультацій лікарів тощо), довідками медичних закладів про вартість медичних послуг, витратна лікування, рецептами лікарів, рахунками і т.п. Як встановив суд, позивачкою було надано суду лише направлення на лікарське обстеження дитини, витяг № 4001 нейрохірургічного відділення ОДКЛ м. Одеси та копії з медичної картки хворої дитини (а.с. 13,14,18-22). Однак, будь-яких належних та допустимих документальних доказів на підтвердження фінансових витрат на лікування (чеків, квитанцій, рахунків за проведення операцій, придбання ліків, витрат на медичне обстеження, витрат зі звернення за консультаціями до лікарів) позивачкою суду не надано, як і не надано суду документально підтверджених додаткових витрати на лікування сина в сумі 6000 грн., враховуючи, що позивачка в судовому засіданні підтвердила, що операція сина, яка планувалась на грудень 2017 року не відбулася за станом здоровя сина, а тому можливі додаткові витрати на операцію в сумі 5000 грн. вона не понесла. У звязку з чим, суд вважає необхідним відмовити в позові в частині стягнення з відповідача на користь позивачки суми додаткових витрат на лікування сина у розмірі 11000 грн., з урахуванням того, що як підтвердив відповідач в судовому засіданні, він готовий і здатний нести додаткові витрати на свого сина у розмірі 50% від загальної суми документально підтверджених позивачкою витрат на лікування дитини, і позивачка в майбутньому - не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом у випадку наявності у позивачки документально підтверджених додаткових витрат на лікування малолітнього сина у випадку несплати їх відповідачем. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та часткового задоволення позову позивачки, яка в даному випадку звільнена від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави слід стягнути суму судового збору у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial