Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

10.11.2017 громадянин [PERSON] звернувся до Погребищенського районного суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання угоди про розірвання договору дарування будинку недійсною. В позовній заяві позивач зазначає, що з 20.01.2009р. він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Однак, ще до укладення шлюбу, з липня 2007 року, позивач та [PERSON] проживали однією сімєю, як чоловік та жінка. 14.08.2007, під час спільного проживання, позивач з відповідачем [PERSON], за спільні кошти, придбали житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53, однак з відповідних причин зареєстрували його на дочку відповідача [PERSON]. Після реєстрації шлюбу позивач став наполягати та тому, щоб будинок був зареєстрований на нього або на дружину, в звязку з чим 08.05.2009 відповідачі повідомили йому, що будинок переоформлений на підставі договору купівлі-продажу на [PERSON] Однак, в кінці 2016 року, коли відповідачі стали чинити йому перешкоди у праві володіння та користування житловим будинком, йому стало відомо, що житловий будинок, розташований в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53, належить його дружині [PERSON] не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі договору дарування, який угодою НМА 542826 від 13.06.2017, посвідченою державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори був розірваний. Оскільки, в звязку з розірванням договору дарування, власником житлового будинку знову стала [PERSON], просить визнати угоду від 13.06.2017 про розірвання договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53 від 08.05.2009р., укладену між [PERSON] та [PERSON], посвідчену державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори Вінницької області недійсною. 13.11.2017 Погребищенським районним судом Вінницької області постановлено ухвалу про відкриття провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 11:00 год 07.12.2017 року. 07.12.2017 через канцелярію суду надійшло клопотання від відповідачів [PERSON] та [PERSON] про відкладення розгляду справи. 11.01.2018 головуючий суддя перебував у відпустці у звязку з чим розгляд справи було відкладено на 26.01.2018. 12.01.2018 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що 14.08.2007 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ВАТ Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», вона, за особисті кошти, придбала житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53, який 08.05.2009 вона подарувала своїй матері [PERSON] Однак, угодою НМА 542826 від 13.06.2017, за домовленістю дарувальника та обдарованого договір дарування був розірваний. Зазначає, що твердження позивача про те, що житловий будинок був придбаний за його та [PERSON] кошти під час їхнього спільного проживання однією сімєю без шлюбу не відповідають дійсності, оскільки жодного передбаченого законом доказу, який підтверджує факт проживання однією сімєю та факт придбання житлового будинку позивачем за його особисті кошти та за кошти її матері позивач не надав. 24.01.2018 через канцелярію суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи, яке суд задовольнив, розгляд справи відклав на 11 год 00 хв. 14.02.2018. 14.02.2018 через канцелярію суду надійшли клопотання відповідачів [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи у їх відсутності та за участю представника [PERSON] адвоката [PERSON] Розгляд справи був відкладений на 13 год. 00 хв. 07.03.2018. 20.02.2018 надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON], в якому відповідач зазначила, що жодних коштів на придбання житлового будинку ні вона, ні позивач, [PERSON] не надавали. Про те, що житловий будинок дочка подарувала їй позивач знав ще 20.05.2009, про що свідчить його реєстрація в спірному будинку. Крім того, зазначає, що нерухоме майно було їй подаровано, а тому воно не є спільною сумісною власністю подружжя. Угода про розірвання договору дарування жодним чином не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, а посилання на ст. ст. 727, 728 ЦК України, як на підставу визнання угоди про розірвання договору недійсною є безпідставними, оскільки вказані норми ЦК стосуються лише розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, а вказана угода була досягнута за взаємною згодою сторін договору дарування. 23.02.2018 до Погребищенського районного суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що хоча п. 1.5 договору купівлі-продажу нерухомого майна ціна продажу вказана 18000 грн., фактично продаж майна було вчинено за 50000 грн., з яких 32000 грн. було сплачено позивачем, що підтверджується заявою на переказ готівки. Крім того вказує, що за час проживання у спірному будинку ним проводився капітальний ремонт будівлі, в звязку з чим вартість житлового будинка значно зросла, а тому розірвання договору дарування порушує його права. 05.03.2018 відповідач [PERSON] надіслала заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначила, що єдиним допустимим доказом, що підтверджує факт придбання будинку є договір купівлі-продажу, у якому ціну майна визначено 18000 грн., які, відповідно до заяви №0609251 на переказ готівки, були сплачені нею. Заява ж на переказ [PERSON] готівки №0610127 НАСК «Оранта» в сумі 32000 грн за придбання цінних паперів не містить інформації щодо предмета доказування. Посилання ж позивача на проведення в період спільного проживання поліпшення майна, яке є предметом договору дарування, та посилання на покази свідків та документи про сплату комунальних платежів, що підтверджуються проживання [PERSON] в спірному будинку з 2007 року є безпідставними, оскільки предметом спору є не встановлення факту проживання позивача в спірному будинку, а визнання недійсною угоди НМА 542826 від 13.06.2017 про розірвання договору дарування. 07.03.2018 через канцелярію суду позивач [PERSON] заявив клопотання про обєднання в одне провадження цивільних справ №143/1525/17 за його позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання угоди про розірвання договору дарування будинку недійсною та №143/210/18 за його позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна в рівних долях, визнання права власності на Ѕ помешкання. 20.03.2018 позивач [PERSON] заявив клопотання про витребування доказів. 23.03.2018 суд відмовив у задоволенні клопотання про обєднання в одне провадження цивільних справ, задовільнив клопотання про витребування доказів та закрив підготовче засідання, призначивши справу до судового розгляду на 10:45 год 04.04.2018 року. 02.04.2018 через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи., яке було задоволено, розгляд справи відкладено на15 год. 00 хв. 08.05.2018. 08.05.2018 в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заявила клопотання про долучення доказів, яке ухвалою суду від 08.05.2018 було залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив визнати недійсною угоду від 13.06.2017 про розірвання договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53 від 08.05.2009р., укладену між [PERSON] та [PERSON], посвідчену державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори Вінницької області. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши, що позивач жодних підстав, з яких визнаються недійсними правочини не навів, а усі обґрунтування позовних вимог не стосуються предмета спору. Заслухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, надавши всебічну, повну та обєктивну оцінку доказам, які були подані сторонами, судом встановлені наступні фактичні обставини. 14.08.2007 між ВАТ Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53 (а. с. 46). 20.11.2007 на підставі рішення виконавчого комітету Погребищенської міської ради №90 відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на вищезазначений будинок, а 17.12.2007 в КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» проведено його державну реєстрацію (а. с. 47). 20.01.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Погребищенського районного управління юстиції Вінницької області був зареєстрований шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів був вчинений відповідний актовий запис №2 (а. с. 8). 08.05.2009 відповідач [PERSON], на підставі договору дарування будинку, подарувала житловий будинок, розташований в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53 своїй матері [PERSON] (а. с. 9). Наприкінці 2016 року відносини між [PERSON] та [PERSON] погіршились, позивач припинив з нею шлюбні відносини та став мешкати окремо. 13.06.2017 угодою НМА 542826 посвідченою державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори, договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53, від 08.05.2009р., укладений між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але не підставі договору дарування або в порядку спадкування. Так, як на підставу незаконності угоди про розірвання договору дарування, позивач посилається на те, що вказаний житловий будинок належить йому та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки придбаний ним та відповідачем під час їхнього спільного проживання однією сімєю без шлюбу. Разом тим, факт проживання сторін однією сімєю з липня 2007 року жодним передбаченим законом доказом не підтверджено, а в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу від 14.08.2007р. укладений між ВАТ Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та [PERSON], згідно з яким житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в м. Погребище Вінницької області по вул. Н. Присяжнюк, 53 був придбаний [PERSON] за 18000 грн. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що фактична вартість житлового будинку становила 50000 грн, з яких 32000 грн. були внесені ним особисто, оскільки єдиним допустимим доказом, який містить інформацію про вартість будинку є договір купівлі-продажу, а надані до суду докази заява на переказ готівки №0610127 ВАТ НАСК «Оранта» в сумі 32000 грн, підтверджує лише факт придбання позивачем цінних паперів, а не будинку. Помилковим є і твердження позивача щодо перебування вказаного вище житлового будинку в його та [PERSON] спільній сумісній власності, оскільки власником будинку [PERSON] хоч і стала в період шлюбу з позивачем, однак на підставі договору дарування, в звязку з чим житловий будинок є особистою власністю дружини. Щодо посилання позивача на ст. ст. 727, 728 ЦК України як на підставу визнання угоди про розірвання договору дарування недійсною, то вони також є безпідставними, оскільки, вимоги ст. ст. 727, 728 ЦК України застосовуються лише до розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, в той час, як осопрювана угода укладена між [PERSON] та [PERSON] за взаємною згодою. Ч.1 ст.651 ЦК передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 містяться розяснення, згідно з якими, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Однак, позивач [PERSON], який не є стороною оспорюваної угоди, в своєму позові не зазначив жодної норми закону, яка була порушена чи відповідачами, чи нотаріусом при укладенні спірної угоди про розірвання договору дарування. У нотаріуса, який посвідчив зазначену угоду, не було підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, а на будинок, який належав [PERSON] на підставі договору дарування від 08.05.2009р., не виникало право спільної сумісної власності подружжя. З огляду на вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що законних підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним немає, оскільки судом встановлено, що угода на момент її укладання відповідала вимогам діючого законодавства України, волевиявленню сторін та був спрямований на виникнення правовідносин, у звязку з чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed