Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

11 серпня 2015 року позивач звернувся з позовом до суду в якому, просить визнати незаконним і скасувати розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації №1420 від 06.07.10 в частині затвердження проектів землеустрою і надання у власність земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області; визнати недійсними державні акти на земельні ділянки, видані 29.02.12 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з кадастровими номерами 3222081400:02:001:0068, 3222081400:02:001:0063, 3222081400:02:001:0061, 3222081400:02:001:0064, 3222081400:02:001:0074, 3222081400:02:001:0065, 3222081400:02:001:0075 відповідно, та витребувати на користь ДП «[PERSON] лісове господарство» в постійне користування з незаконного володіння [PERSON] земельні ділянки загальною площею 12,8917 га з кадастровими номерами 3222081400:02:001:0068, 3222081400:02:001:0063, 3222081400:02:001:0061, 3222081400:02:001:0064, 3222081400:02:001:0074, 3222081400:02:001:0065, 3222081400:02:001:0075, які знаходяться в адміністративних межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області, вартістю 258470 грн. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації № 1420 від 06.07.2010 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність тридцяти семи громадянам, в тому числі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельні ділянки загальною площею 12,8917 га на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного розпорядження вищевказаним громадянам 29.02.2012 року видано державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:02:001:0068, 3222081400:02:001:0063, 3222081400:02:001:0061, 3222081400:02:001:0064, 3222081400:02:001:0074, 3222081400:02:001:0065, 3222081400:02:001:0075. В подальшому, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 03.08.2012 року, відчужили належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:02:001:0068, 3222081400:02:001:0063, 3222081400:02:001:0061, 3222081400:02:001:0064, 3222081400:02:001:0074, 3222081400:02:001:0065, 3222081400:02:001:0075 на користь [PERSON] Позивач вважає, що спірні земельні ділянки передано у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] районною державною адміністрацією Київської області з перевищенням повноважень і з порушенням вимог статей 80, 84, 149, 155 Земельного кодексу України (далі по тексту ЗК України) та статей 7, 8, 17, 28, 23, пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (далі по тексту ЛК України), оскільки вказані земельні ділянки, на час їх відчуження, перебували в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення і використовувались для ведення лісового господарства ДП «[PERSON] лісове господарство». В судовому засіданні прокурор Іванківської міжрайонної прокуратури [PERSON] позов підтримав повністю, підтвердив обставини, наведені в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. Представник ДП «[PERSON] лісове господарство» [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та зазначила, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, перебувають у лісовому фонді Оранського лісництва та є землями лісового фонду ДП «[PERSON] лісове господарство». Представник [PERSON] районної державної адміністрації Київської області [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на законність винесеного розпорядження № 1420 від 06.07.2010 року, яке оспорює прокурор. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечив, вважає, що позовні вимоги [PERSON] міжрайонної прокуратури та підстави, що викладені у позовній заяві є необґрунтованими, надуманими та є особистими припущеннями позивача, які не ґрунтуються на нормах матеріального права та фактичних обставинах справи. Просить суд в позові [PERSON] міжрайонної прокуратури відмовити повністю. Також, [PERSON] було заявлено клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог позивача, в якому зазначив, що законодавством України щодо вимог заявлених позивачем, передбачено строк позовної давності у три роки, і цей строк закінчився у липня 2013 року та лютому 2015 року відповідно, вважає, що зазначений строк фактично сплив, що також є самостійною правовою підставою для відмови у позові. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору були повідомлені судом про час та місце судового засідання, але в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили. Суд встановивши думку учасників судового провадження, які не заперечували щодо проведення судового розгляду вказаної справи без участі третіх осіб, прийняв рішення про можливість розгляду цивільної справи без третіх осіб. Суд, вислухавши доводи сторін та інших учасників цивільної справи, пояснення свідків, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації від 06 липня 2010 року №1420 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 12,8917 га, у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів за рахунок земель запасу Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області та передано у власність зазначеним громадянам указані земельні ділянки. /а.с.13-15/ 29 лютого 2012 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] видано державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:02:001:0068, 3222081400:02:001:0063, 3222081400:02:001:0061, 3222081400:02:001:0064, 3222081400:02:001:0074, 3222081400:02:001:0065, 3222081400:02:001:0075, цільове призначення яких: для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки. /а.с.34-40/ 03 серпня 2012 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відчужили належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами 3222081400:02:001:0068, 3222081400:02:001:0063, 3222081400:02:001:0061, 3222081400:02:001:0064, 3222081400:02:001:0074, 3222081400:02:001:0065, 3222081400:02:001:0075 на користь [PERSON], на що вказують договори купівлі-продажу земельних ділянок. /а.с.27-33/ Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та п. «а» ч.1 ст.17 ЗК України місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Пункт 12 Перехідних положень ЗК України встановлює, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади За змістом статей 116,118,125 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності громадянина на земельну ділянку виникає на підставі державного акту про право власності, який видається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, прийнятим за результатами розгляду відповідного клопотання (заяви) фізичної особи та землевпорядної документації щодо конкретної земельної ділянки, узгодженої контролюючими службами. Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначається постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.04 № 667, відповідно до якого проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт. Проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що являється співвласником ПП «АвтортансЛЛС», де і працює. До вказаного підприємства звернулися особи у кількості 37 чоловік, у тому числі і треті особи ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]А.), для того, щоб їх підприємство виготовило проектну документацію для відведення земельних ділянок у власність під особисте селянське господарство. Підставою для початку виконання вказаної роботи було відповідне розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації. Після того, як вони заключили договір із фізичними особами щодо розроблення проекту, вони звернулися з запитом до Управління Держкомзему у [PERSON] районі Київської області щодо надання інформації про цільове призначення спірних земельних ділянок. Управління Держкомзему у [PERSON] районі Київської області надало відповідь, що вказані земельні ділянки рахуються як землями запасу та є рілля, це і було підставою для того, щоб надалі розробляти відповідну проектну документацію. Проект землеустрою погоджувався з органами земельних ресурсів, архітектури, Держсанепідемслужби, Держекоінспекції та Держводагентства, від яких ніяких зауважень та заперечень не було. Також, як вбачається з матеріалів справи проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, було погоджено із Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області, Управлінням культури та туризму, Київською обласною СЕС, Управлінням Держкомзему у [PERSON] районі Київської області, на що вказують відповідні висновки /а.с.96-102./ Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Згідно з ч. 9 ст.118 ЗК України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Таким чином, оскільки проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в межах Страхоліської сільської ради було погоджено всіма установами, передбаченими законом, а порушень законодавства при виготовленні такого проекту землеустрою не встановлено вказаними органами, суд, дійшов висновку, що оспорюване розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 06 липня 2010 року №1420 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» було винесено в межах наданих повноважень та у спосіб, встановлений законом. Також, стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст.140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Аналізуючи наведені норми права, підстави зазначені позивачем в своїй позовній заяві для позбавлення третіх осіб права власності на земельні ділянки, не передбачені в ст.140 ЗК України, яка містить вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює директором ТОВ «Транспроект1», підприємство яке він очолює та ДП «[PERSON] лісове господарство» заключили договір на виконання землевпорядних робіт. Працівниками ТОВ «Транспроект1» було проведено ряд робіт, а саме підготовчих, вишукувальних та камеральних. Для виконання поставлених перед ними завдань вони запросили в у відділі землеустрою план формування району на кожну сільську раду, а також запросили у ДП «[PERSON] лісове господарство» лісові планшети та наклали лісові планшети на план формування району. Також для встановлення меж сусідніх земельних ділянок вони звернулися до Публічної кадастрової карти України. Під час аналізу вказаної карти ними було виявлено, що землям лісового господарства присвоєно кадастрові номери та вони перебувають у власності фізичних осіб, про що повідомив начальнику ДП «[PERSON] лісове господарство». Також, вказав, що первинні матеріли для визначення площі та координат земель лісогосподарського призначення бралися з планшетів, які були надані ДП «[PERSON] лісове господарство». Свідок [PERSON] повідомив суду, що працює начальником відділу лісогосподарства ДП «[PERSON] лісове господарство», з підприємством ТОВ «Транспроект1» вони заключили договір про виконання землевпорядкувальних робіт для виготовлення документу, що засвідчує право постійного користування земельною ділянкою. Під час виконання підготовчих робіт працівниками вищезазначеного підприємства було виявлено, що на землі, які перебувають користуванні ДП «[PERSON] лісове господарство», належать іншим особам на праві приватної власності. Також, пояснив, що є проект організації розвитку ДП «[PERSON] лісове господарство» на 10 років, який включає в себе аналіз всіх лісогосподарських земель, які побувають в користуванні. До даного проекту додана карта ДП «[PERSON] лісове господарство» в масштабі 1:100000 (готувалася в 2015 році), на неї нанесені всі землі зазначеного підприємства, квартали, населені пункти, дороги та інше. Готують дану кату таксатори тільки на основі первинних планшетів в масштабі 1:10000, інші вихідні дані під час підготовки карти до уваги не бралися. Щодо твердження позивача, що вказані земельні ділянки, на час їх відчуження, перебували в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення і використовувались для ведення лісового господарства ДП «[PERSON] лісове господарство» судом встановлено наступне. Відповідно до ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, яку не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Крім того, у відповідності до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Так, згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи. Також, відповідно до ст.48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного обєкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства обєкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обовязковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], надав покази, що вона працює заступником начальника управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Київської області та виконує обовязки начальника вказаної установи. Зокрема, повідомила, що Управління Держкомзему погоджувала в 2010 році документи щодо відведення оспорюваних земельних ділянок для передачі у власність тертім особам. Зокрема, дані щодо характеристики, цільового призначення та користувачів земель встановлювались за допомогою довідки статистичної звітності 6- ЗЕМ. Відповідно до даних вказаної довідки, земельні ділянки щодо погодження яких звернулись треті особи по справі, відносяться до земель запасу Страхоліської сільської ради, вид земель рілля (про свідчать Умови відведення земельних ділянок № 774 від 18.05.2010 року виданих Управлінням Держкомзему у [PERSON] районі Київської області). Крім того управлінням Держкомзему було наданий позитивний висновок про погодження відведення земельних ділянок та передачі у власність, а також не були встановлені обтяження по зазначеним земельним ділянкам. Дані щодо земельних ділянок лісового фонду в Управлінні Держкомзему Іванківського району містяться в даних статистичної системи 6 зем. Станом на 2015 рік загальна площа земель лісового фонду, користувачами яких є ДП «[PERSON] лісове господарство» з 1994 року не змінилась і складає близько 43 тисячі гектарів, що знайшло своє відображення в спільному акті. Виїзд на місце розташування оспорюваних земельних ділянок ніхто не здійснював, ні за час оформлення їх ні під час складання вищевказаного акту щодо встановлення площі всіх земельних ділянок лісового фонду. В порушення зазначених норм ні проект організації та розвитку лісового господарства, ні планшет лісовпорядкування (а.с.87-91), надані прокурором та представником ДП «[PERSON] лісове господарство» не містять погоджень з органами землевпорядкування Іванківського району Київської області та територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а тому не беруться судом до уваги як доказ права користування ДП «[PERSON] лісове господарство» спірними земельними ділянками. Окрім того, із наданих планшетів не можливо встановити, що спірні земельні ділянки дійсно входили до складу земель лісогосподарського призначення Оранського лісництва [PERSON] лісгоспу в кварталі 85. Зазначені планшети вказують тільки обриси (контури) земельної ділянки, яка перебуває в користуванні ДП «[PERSON] лісове господарство» та не вказують про співпадіння (накладення) меж, контурів, кутів та координат спірних земельних ділянок із ділянками лісового фонду, джерела такої інформації, відсутні схематичні зображення накладок, відсутні дані про площу накладки, її місцезнаходження тощо. Крім того, під час судового засідання судом встановлено, що відповідно до довідки Управління Держземагенства в [PERSON] районі Київської області № 04-02/25-1094 від 07.10.2014 року площа земельних ділянок лісового господарства, що знаходяться в користуванні ДП «[PERSON] лісове господарство» з 1936 року і на час надання відповіді не змінилась. Тобто спірні земельні ділянки, про які зазначає прокурор в позовній заяві, щодо вибуття їх з земель лісового фонду, не могли відноситись до земель, які знаходяться в користуванні ДП «Іанківське лісове господарство», оскільки площа земель залишилась в тому ж обсязі. Суд також не приймає до уваги схему накладки фрагмента картографічної бази даних та план-схему (а.с.17,112-113), яка надана позивачем, оскільки не зрозуміло ким та де виготовлялися зазначені схеми, і тому вони не можуть вважатися допустимими доказами. Посилання прокурора на те що, спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення спростовується інформацією, яка надана управлінням Держземагенства в [PERSON] районі. Так, відповідно до наявних у справі матеріалів проекту землеустрою, а саме Довідки управління Держкомзему у [PERSON] районі Київської області від 18.05.2010р. N903-26-173, спірні ділянки рахуються як землі запасу (шифр рядка 94) та рілля (графа - 05). Крім цього, в наданій Управлінням Держземагенства в [PERSON] районі Довідці із заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель №29-1002-0.7-3401/2-15 від 05.10.2015р. вказано, що згідно з державною статистичною звітністю з кількісного обліку земель станом на 01.07.2015р. спірні земельні ділянки, розташовані на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області, відведені за рахунок земель запасу Страхоліської сільської ради. Шифр рядка 94, номер рядка 12.1, номер стовпчика 05. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, позивач не надав суду достатніх доказів, що спірні земельні ділянки, на час їх відчуження, перебували в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення і використовувались для ведення лісового господарства ДП «[PERSON] лісове господарство». Також, згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Аналізуючи наведені норми права, підстави зазначені позивачем в своїй позовній заяві для позбавлення третіх осіб права власності на земельні ділянки, не передбачені в ст.140 ЗК України, яка містить вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. Також, вимоги прокурора про визнання незаконними державних актів на право власності на земельні ділянки третіх осіб та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння є похідними від вимог про визнання незаконним оспорюваного розпорядження, а тому у їх задоволенні також слід відмовити. Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Крім того, згідно до вимог статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зокрема, судом встановлено, що відповідач [PERSON] набув у власність спірні земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу, які мають юридичну силу, прокурором їх законність не оспорюється, факт вибуття вказаних земельних ділянок від третіх осіб до [PERSON] проти їх волі або у порушення закону позивачем не ставиться. Враховуючи, що судом не встановлено протиправності набуття третіми особами земельних ділянок, тому і відсутні підстави у витребуванні цих ділянок з володіння [PERSON] на користь держави, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Також, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі по тексту - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7,11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав і основних свобод людини\~та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до висновку Європейського суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Також, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено тривалість загального строку позовної давності у три роки. Частиною 1 ст. 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Проте, ані нормами ЦК України, ані нормами Земельного кодексу України чи будь-яких інших законодавчих актів України не передбачено іншого строку позовної давності щодо вимог про скасування розпоряджень державних адміністрацій, про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та витребування майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, щодо позовних вимог, заявлених позивачем, законом передбачено строк позовної давності, тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з вищенаведених фактичних обставин, перебіг строку позовної давності щодо вимог позивача про визнання незаконним та скасування розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 06 липня 2010 року №1420 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» - закінчився 06.07.2013 року, а щодо вимог позивача про визнання недійсними державних актів на земельні ділянки видані 29.02.2012 року - закінчився відповідно 29.02.2015 року. Навіть, якщо рахувати цей строк починаючи з дати укладення договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 03.08.2012 року, то все одно він закінчився 03.08.2015 року відповідно. Суд вважає, що ДП «[PERSON] лісове господарство» та органи прокуратури могли своєчасно довідатись про обставини, за яких порушено або могло бути порушено права держави в особі позивача на спірні земельні ділянки, оскільки позивач, як державне підприємство і прокуратура наділені чинним законодавством відповідними повноваженнями для своєчасного виявлення обставин виділення та використання спірних земельних ділянок, оскільки процедура виділення земельних ділянок у власність третім особам здійснювалась тривалий час різними органами державної влади, в тому числі і тими, що перебувають в зоні нагляду за їх діяльністю органами прокуратури. Крім того, під час судового засідання представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації надав суду листи [PERSON] міжрайонної прокуратури Київської області № 678 від 20.03.2008 року та № 3633 від 13.11.2008 року. Відповідно до вказаних листів [PERSON] міжрайонна прокуратура щотижня, з метою перевірки дотримання законності органами державної влади при винесенні розпоряджень голови [PERSON] районної державної адміністрації, отримувала вказані розпорядження з додатками. Згідно наданого листа [PERSON] районної адміністрації 09.07.2010 року на адресу прокуратури були направлені розпорядження голови адміністрації серед яких також було розпорядження № 1420 від 06.07.2010 року з додатками, що осопрюється. Метою отримання вказаних розпоряджень прокуратура вказувала на їх перевірку на відповідність законодавству. Отже суд приходить до висновку, що оскільки з розпорядженням № 1420 прокуратура була ознайомлена в 2010 році, тобто вона могла станом на вказану дату встановити порушення прав ДП «[PERSON] лісове господарство» щодо порушення яких звернулась з позовною заявою 31.08.2015 року. Також слід зазначити, що прокурор в судовому засіданні поклався на положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначивши, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Суд не приймає вказані посилання прокурора на п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України враховуючи, що вказаний пункт було виключено на підставі Закону № 4176-VI від 20.12.2011 року. Таким чином, з вищенаведеного чітко вбачається, що встановлений ст.257 ЦК України термін позовної давності на момент подачі позову у даній справі сплинув, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, є самостійною правовою підставою для відмови у позові, яку суд також бере до уваги. Виходячи з наведеного, суд, не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог прокурора та відмовляє в задоволенні позову [PERSON] міжрайонного прокурора Київської області в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed