Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

10.08.2018 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заява обґрунтована тим, що заявник до березня 2015 року проживав у місті Донецьк. В місті Донецьку йому належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.06.2003 р., який посвідчений 06.06.2003 р. приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Бурлак\~О.В. і зареєстрований 17.06.2003 р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. До вимушеного переселення заявник був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. З 24.04.2014 р. заявник був членом окружної виборчої комісії з виборів Президента України територіального виборчого округу №42. З березня 2015 р. заявник, остерігаючись за своє життя і здоров'я був вимушений переселитися до м. Мелітополь Запорізької області. На підтвердження цих обставин заявник надав до своєї заяви копію свого паспорту громадянина України, копію договору купівлі-продажу квартири від 06.06.2003 р., довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.03.2015 року №2314003849, копію посвідчення №[NUMBER], виданого на ім'я заявника 24.04.2014 р. Головою Центральної виборчої комісії, копію звернення Голови дільничної виборчої комісії ТВО №42 до Центральної виборчої комісії від 23.05.2014 р. №26 про безпеку роботи окружної виборчої комісії та дільничних виборчих комісій ТВО №42 з Позачергових виборів Президента України 25.05.2014 р., копію акту окружної виборчої комісії територіального виборчого округу №42 про втрату 69 печаток і контейнерів зі спеціальною фарбою внаслідок пограбування. Посилаючись на викладені обставини, заявник просить встановити юридичний факт, що його вимушене переселення в березні 2015 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. На підтвердження окупації частини Донецької області Російською Федерацією та дати таких подій заявник додав до своєї заяви роздруківки статей ЗМІ щодо подій на Донбасі у 2014-2016 р., висновки і заяви міжнародних організацій, оперативну інформацію Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки та оборони України, заяви Міністерства закордонних справ України, відеоматеріали. 23.10.2018 р. в судове засідання з'явився заявник та його представник. Заінтересовані особи до суду не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені судовими повістками про дату, час і місце розгляду справи. Відзиви від заінтересованих осіб на заяву до суду не надходили. Вислухавши думку заявника та його представника суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованих осіб на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Вислухавши доводи заявника та його представника, дослідивши докази, що додані до заяви, суд вважає, що заява має бути задоволена повністю. Судом встановлено наступне. Заявник до окупації Російською Федерацією території м. Донецьк, Україна був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS]. На праві власності йому належить квартира за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.06.2003 р., який посвідчений 06.06.2003 р. приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Бурлак\~О.В. і зареєстрований 17.06.2003 р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Згідно з посвідченням №[NUMBER], виданого на ім'я заявника 24.04.2014 р. Головою Центральної виборчої комісії, слідує, що з 24.04.2014 р. заявник став членом окружної виборчої комісії з виборів Президента України територіального виборчого округу №42, яка здійснювала свою діяльність на території міста Донецьк. Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №2314003849, виданої 10.03.2015 року Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, заявник перемістився з тимчасово окупованої території до міста Мелітополя Запорізької області. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Згідно з ч.1, п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Враховуючи викладене, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявника з частини окупованої Російською Федерацією території Україна, то суд виходить з такого. Заявник є громадянином України, що підтверджується паспортом серії ВС №292885, який виданий 22.06.2000 р. Ворошиловським РВ УМВС України в місті Донецьку. До початку окупації м.Донецька, заявник мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у м. Донецьку, а тому в березні 2015 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України заявник змушений був переїхати до м. Мелітополя Запорізької області, залишивши житло у м. Донецьку, змінивши власний побут та спосіб життя. Заявник переселися з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявнику потрібно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Окупація частини території України Російською Федерацією є загальновідомим фактом, який підтверджений актами Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України та міжнародними організаціями. Відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено. У даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Підставою подання заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. При цьому, необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслали на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи. Відповідно до змісту вказаних рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення листи було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти. Натомість, Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла. Ухвалюючи це рішення, судом враховані висновки Верховного Суду щодо застосування норм процесуального та матеріального права у аналогічних правовідносинах, що викладені в Постановах Верховного Суду від 14.03.2018 р. у справі №363/2981/16-ц, від 21.03.2018 р. у справі №428/12368/16-ц, від 21.03.2018 р. у справі №417/3852/17, від 12.04.2018 р. у справі №243/7029/17, від 12 вересня 2018 року у справі № № 755/14659/16-ц. Згідно з положеннями ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За положень ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved