Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

10 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою - Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому просив: - стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі ј частини від її заробітку (доходу) щомісяця, до досягнення дитиною повноліття; Припинити стягнення аліментів, що стягуються з нього на утримання дочки за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2015 року, а також закрити виконавче провадження ВП № 47155574, відкрите Індустріальним відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Ухвалою суду від 04 січня 2019 року по справі відкрите загальне позовне провадження по справі. Позов обґрунтований тим, що 09 серпня 2003 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Новомосковського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 226. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року у цивільній справі № 183/5935/14 шлюб між подружжям було розірвано, цим же рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти у розмірі ј частики від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 16 вересня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. Між тим, з вересня 2016 року [PERSON] проживає разом з батьком, фактично знаходиться на його утриманні, з нього продовжують стягуватися аліменти. Звернувшись до дружини з проханням щодо відмови від стягнення аліментів, остання відмовилася, мотивуючи свою відмову тим, що аліменти - це її особисті кошти. Посилаючись на те, що відповідач має стабільний заробіток, працездатна та може утримувати свою дитинну, яка проживає разом з батьком, позивач просить стягнути з матері дитини на його користь аліменти у частці від її заробітку (доходу) щомісяця. З посиланням на вимоги ч.4 ст. 273 ЦПК України, позивач просить припинити стягнення аліментів, які він сплачує на утримання своєї дочки колишній дружині, з якою дочка не проживає, оскільки з моменту винесення рішення змінилися обставини щодо місця проживання дитини. У відзиві на позов відповідач звернула увагу, що з вересня 2018 року позивач, маніпулюючи свідомістю дитини, роблячи їй коштовні подарунки, організовуючи дозвілля, без її згоди змінив місце проживання дитини, саме з того часу дочка здебільшого мешкає за місцем проживання батька. Аліменти, які вона отримує від батька дитини, на підставі виконавчого листа, використовуються лише на потреби дитини, її розвитку та забезпечення лікування. Оскільки дитини наразі проживає з батьком нею подано до Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області заяву про відкликання виконавчого листа. Відповідач наполягає на тому, що батьком дитини не надано жодного доказу про те, що вони ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини, тому просить відмовити у позові. (а.с. 42). Ухвалою суду від 18 липня 2019 року закінчене підготовче судове засідання (а.с. 100-101). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надали пояснення про те, що неповнолітня дитина проживає разом з ним, за своїм станом здоров`я дитина потребує матеріальної допомоги від матері, яка, отримуючи аліменти від батька, витрачає їх на власні потреби, та жодним чином не надає допомоги від себе на утримання їх спільної дочки. Позивач вважає, що аліментів у визначеному ним у позові розмірі буде достатньо для гармонійного розвитку неповнолітньої дитини. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали. Звернули увагу на те, що в суді існує спір щодо визначення місця проживання дитини, яка дійсно на сьогоднішній день здебільшого проживає з батьком. Між тим, матір дитини весь свій вільний час та дозвілля проводить разом з дочкою, несе витрати на придбання продуктів харчування, одягу, вживає заходів для її гармонійного, духовного та фізичного розвитку. Всі аліменти, які вона отримувала від батька дитини, були витрачені виключно на потреби самої дитини. Крім того, на момент розгляду справи в суді, за її заявою повернутий без виконання виконавчий лист щодо стягнення аліментів з позивача на її користь на утримання дочки. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва про народження, [PERSON] народилася [INFO] , і її батьками значаться сторони по справі (а.с. 7). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання Кдочки [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти у розмірі ј частки від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку (а.с. 8,9) Суду надано докази того, що за виконавчим листом № 2/183/534/15 з позивача на користь відповідача здійснюються утримання у визначеному рішенні розмірі, про що свідчить відповідний звіт (а.с. 10). В судовому засіданні встановлено, що станом на момент пред`явлення позову до суду неповнолітня [PERSON] , 2010 року народження, проживала разом з батьком, про що також свідчить відповідний акт (а.с. 11). На момент винесення цього рішення неповнолітня дочка продовжує проживати з батьком, що не спростовано відповідачем. До правовідносин, що виникли між сторонами, що стягнення аліментів, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. У відповідності до вимог статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , на момент звернення позивача до суду з позовом та на момент прийняття рішення судом, проживає разом з батьком, в зв`язку з чим останній має право на отримання аліментів від матері дитини. Відповідно до ст. 182 СК України, та враховуючи п.п.3,17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України» при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки сина; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони у шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Суд бере до уваги подані відповідачем квитанції про придбання продуктів харчування та іншого, бере до уваги подані відповідачем докази щодо проведення дозвілля з дочкою, про що свідчать фото (а.с. 44-93), однак подані докази не спростовують рівність батьківського обов`язку щодо утримання дитини. Даних щодо матеріального стану відповідача, стану її здоров`я та інших обставин, які повинні враховуватися судом при визначенні розміру аліментів, суду не подано. Аналізуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини, з відповідача на користь позивача належить стягнути аліменти у розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти налужить стягувати, починаючи з 10 грудня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам вимоги ст. 192 СК України, у відповідності до якої розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі змін матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Вирішуючи позов в частині припинення стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.02.2015 року та закриття виконавчого провадження, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. У відповідності до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту винесення Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення суду у справі № 183/5935/14, змінилася основна обставина, яка суттєво впливає на право одного з подружжя на отримання аліментів від іншого подружжя, на утримання неповнолітньої дитини. Такою суттєвою обставиною, є зміна місця проживання дитини, що призводить до звільнення [PERSON] від обов`язку щомісяця сплачувати аліменти на користь [PERSON] , присуджені за рішенням суду. При цьому суд позбавлений можливості вирішити питання про закриття виконавчого провадження ВП № 47155574, відкритого Індустріальним відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, виходячи з положень ст. 16 ЦК України та вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Так, ст.ст. 37, 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначений вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документу, закінчення виконавчого провадження державним виконавцем. Суд не являється уповноваженим органом закривати виконавче провадження, як на тому наполягає позивач, а з урахуванням постанови Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18.07.2019 року (а.с. 105), в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати на користь держави судовий збір у розмірі 768.40 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial