Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

11 січня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом, в ході розгляду справи позовні вимоги змінила, та просила визнати недійсними умови кредитного договору, визнати недійсною додаткову угоду до кредитного договору, свої вимоги мотивує наступним. 22 червня 2006 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку за № SAMDN42000007860189, відповідно до якого позивач отримала платіжну картку зі встановленим кредитним лімітом з правом пролонгації та з кінцевим терміном повернення кредиту в червні 2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7% на місяць. Згідно з умовами договору, 30 липня 2013 року [PERSON] видав позивачці нову платіжну картку №5211537447753711, на яку в серпні 2013 року встановлено кредитний ліміт 11\~000,00 грн. Позивач вказує, що 05 вересня 2014 року о 23-06 год., коли вона знаходилася на робочому місці у Сумській міській клінічній дитячій лікарні, на її номер мобільного телефону надійшло три смс-повідомлення з інформацією про здійснення операцій із зняття готівки з її кредитної картки за рахунок встановленого кредитного ліміту з банкомату, що розташований за адресою: м. Суми, пр-т Шевченко, 15 (гуртожиток Сумського машинобудівного коледжу) на загальну суму 9 000,00 грн., та перераховано банку 359,97 грн. в якості комісії за зняття готівки. При цьому зняття коштів відбулось в той час, коли вона перебувала на робочій зміні, а її кредитна картка була з не., свою кредитну картку вона нікому не передавала, картка не викрадалась. Позивач зазначає, що відразу 05 вересня 2014 року вона зателефонувала до контактного центру відповідача з повідомленням про незаконне заволодіння коштами і вказана картка була заблокована. Крім того, 05 вересня 2014 року вона звернулася до Сумського МВ УМВС України в Сумській області з заявою про те, що невідома особа викрала з її кредитного рахунку грошові кошти у розмірі 9359,97 грн., внаслідок чого 06 вересня 2016 року було порушено кримінальне провадження № 12014200440004873 за фактом незаконного заволодіння коштами, позивач визнано потерпілою особою. В якості свідків в рамках вказаного кримінального провадження допитані колеги позивача, які підтвердили, що в ніч з 05 вересня на 06 вересня 2014 року [PERSON] знаходилась на своєму робочому місці в СМКЛД ім. Св. Зінаїди, кредитна картка була при ній, і вона не могла в цей час отримати готівку з банкомату по пр. Шевченко, 15 в м. Суми. Однак, не зважаючи на ті обставини, що позивач не отримувала кредитні кошти, [PERSON] вимагав виконати умови кредитного договору: повернути кредит у сумі 9\~000, 00 грн. та сплатити відсотки. Крім того, на письмові звернення [PERSON], відповідач повідомив її, що трансакція була здійснена через меню банкомату при наявності картки та з введенням вірного ПІН-коду. Так як банк здійснював нарахування відсотків, 31 березня 2015 року позивач уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої сторони домовилися про зменшення заборгованості в частині несплати відсотків, комісії та пені і встановили загальну заборгованість 8 900,00 грн., яку позивач сплатила 31 березня 2015 року. Посилаючись на Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене Постановою Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», правову позицію Верховного Суду України у справі №6-71цс15, позивач вважає, що операції по зняттю з її платіжної карти 9 359,97 грн., що супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної карти, не можна вважати електронною ідентифікацією самого спеціального платіжного засобу, і це не свідчить про те, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Крім того зазначає, що укладаючи 22 червня 2006 року договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку, [PERSON] включив у кредитний договір Умови і Правила надання банківських послуг, зокрема, п.п.1.1.5.28-1.1.5.29, які на думку позивача є недійсними з підстав несправедливості та невідповідності положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми створюють дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, а саме: ці норми переносять відповідальність на позивача за несанкціоновані позивачем платіжні операції. Це суперечить нормам п.п. 6.7, 6.8 «Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», оскільки позивач невідкладно повідомила [PERSON] про незаконне зняття коштів з її кредитного рахунку, і саме [PERSON] повинен був відшкодувати позивачці грошові кошти на рахунку, а не вимагати повернення нібито заборгованості. За вказаних підстав, позивач просила також визнати недійсною і додаткову угоду № 1 від 31.03.2015 року до кредитного договору № SAMDN42000007860189 від 22.06.2006 року Справа передана Зарічному районному суду м. Суми за правилами підсудності. Спори між судами про підсудність не допускаються. В судовому засіданні позивач та її представник змінений позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не зявився, 01 липня 2016 року надав заяву про відкладення розгляду даної справи на іншу дату, повідомивши що 01 липня 2016 року о 10-00 год. він приймає участь у судовому засіданні в Недригайлівському районному суді Сумської області як представник відповідача по трудовому спору, однак при цьому не було зазначено ні номеру провадження, і не надано будь-яких документів, що підтверджують участь представника в іншій справі (а.с.93). Однак, як вбачається зі списку справ, призначених на 01 липня 2016 року в Недригайлівському районному суді Сумської області та розміщених на сторінці офіційного веб-портала «Судова влада України» (а.с. 146), в провадженні Недригайлівського районного суду 01 липня 2016 року о 10-00 годині відсутня будь-яка призначена справа (трудовий спір). Тому, заяву представника [PERSON] про відкладення розгляду справи, в звязку з його зайнятістю як представника в іншій справі, враховуючи, що вказана заява не підтверджена жодним доказом, суд вважає зловживанням процесуальним правом, та не вбачає поважності причин неявки в судове засідання. При цьому суд звертає увагу, що розгляд справи раніше вже відкладався за заявою представника відповідача (перебування у відпустці) (а.с.70). З письмових заперечень (а.с.82-83) вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечує проти позову на тій підставі, що укладаючи кредитний договір 22 червня 2006 року позивач [PERSON] прийняла Умови і Правила надання банківських послуг, поставивши свій підпис в заяві про отримання кредиту, що не суперечить вимогам ч. 1 ст. 634 ЦК України, тобто [PERSON] приєдналась до запропонованого Договору в цілому. Відповідач звертає увагу суду на те, що сам текст Умов не підписується сторонами. Зазначені Умови є уніфікованим документом, до якого клієнт приєднується і вони розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» та є публічною офертою. Відповідач зазначає, що прийнявши пропозицію банку стосовно користування кредитною карткою, позивач прийняла повністю всі умови договору. Крім того, відповідач вказує на те, що договірні відносини з позивачем склалися ще в 2006 році, та просить застосувати наслідки спливу позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши заперечення, заслухавши показання свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 червня 2006 року [PERSON] уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку за № SAMDN42000007860189 (а.с.9, 38). Як зазначено у заяві, заповненій і підписаній [PERSON], позивач погодилася з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Позивач також підтвердила, що ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом позивач підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а.с.9). Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Про аналогічне йдеться і в п.2 Умов та Правил надання банками України, які діяли на час укладення договору (а.с.95-98) Відповідно до ст.ст. 6, 12, 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, яка діяла на момент укладення договору, встановлені певні вимоги до договору про надання фінансових послуг, зазначено, що клієнт наділений правом доступу до інформації щодо діяльності фінансової установи та передбачено, що метою державного регулювання ринків фінансових послуг є захист інтересів споживачів і фінансових послуг. Виходячи з вимог ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.634 ЦК України йдеться про те, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже, за змістом кредитного договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який позивач [PERSON] власноручно підписала, вона особисто підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України, у зв'язку з чим спростовуються доводи позивача з цього приводу, як і про складність читання та розуміння договору також. Таким чином, своїм підписом споживач підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», про місцезнаходження останнього та інше. Підписавши кредитний договір про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який складається із заяви, Пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, [PERSON] приєдналася до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується її підписом, так як в противному разі вказаний договір вважався б неукладеним. Тобто, з моменту підписання позивачем кредитного договору між нею і банком було укладено договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитодавцем договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту (умов кредитування). Отже, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтями\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності умов кредитного договору. Згідно\~\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Всупереч зазначеним положенням, позивач не довела обґрунтованості своїх позовних вимог, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо ухвалення рішення про визнання недійсним умов кредитного договору передбачених в п.п.1.1.6.28-1.1.5.29 Умов і Правил надання банківських послуг. Її докази ґрунтуються на припущеннях та їх субєктивній оцінці. Укладаючи кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання п.п. 1.1.6.28-1.1.5.29 Умов і Правил надання банківських послуг кредитного договору № SAMDN42000007860189 укладеного 22 червня 2006 року недійсними, а тому в задоволенні позовних вимог позивача в цій частині необхідно відмовити. \~ Як встановлено в судовому засіданні, і не заперечувалось відповідачем, 05 вересня 2014 року о 23-06 год. відбулися операції із зняття готівки за рахунок встановленого кредитного ліміту з картки позивача з банкомату, що розташований за адресою: м. Суми, пр-т Шевченко, 15 (гуртожиток Сумського машинобудівного коледжу) загальною сумою 9 000,00 грн., та перераховано банку 359,97 грн. в якості комісії за зняття готівки (а.с.12,14,15-16) В судовому засіданні встановлено, що 05 вересня 2014 року о 23-07 год. (в час коли відбулися операції по зняттю готівки) позивач [PERSON] була на нічному чергуванні в СМКЛД ім. Св. Зінаїди, що підтверджено витягом з графіку чергувань медичного персоналу (а.с.10-11). Крім того, даний факт підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків, [PERSON], [PERSON], які пояснили суду, що в ніч з 05 на 06 вересня 2014 року були на чергуванні в лікарні разом з [PERSON], яка в цей час з відділення не відлучалася, кошти з банкоматів не отримувала а вхід у відділення обмежений, тому стороння особа зайти до нього не могла. Ввечері близько 23 години їй на телефон прийшли смс, що з її карточки знято кошти, хоча вона нікуди не виходила, грошей не знімала і карточка в цей час була при ній, карточку цю вона показувала свідкам. Свідки підтвердили, що [PERSON] відразу після події телефонувала на гарячу лінію ПриватБанку та повідомила про крадіжку грошей в міліцію. По даному факту Сумським міським відділом УМВС України 06 вересня 2016 року внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення (а.с.7,6) 09 вересня 2014 року [PERSON] зверталася до ПриватБанку з заявою, в якій виклала всі обставини, що сталися та просила провести службову перевірку несанкціонованого списання коштів з її кредитної картки, а також зазначала про необхідність провести перевірку щодо працівників банку, які обслуговували її у відділенні 28 серпня 2014 року (а.с.13). Позивачем надано суду копії відповідей ПАТ КБ «Приватбанк», датованих 18 вересня 2014 року, 16 жовтня 2014 року, 03 листопада 2014 року, з яких вбачається, що ПриватБанк встановив, що транзакція, яку оспорює позивач, була здійснена через меню банкомату при наявності картки та з введенням вірного ПІН-коду (а.с.16). При цьому банк, посилаючись на п.п.1.1.2.1.12, 1.1.2.1.13, 1.1.5.28 Умов та правил зазначає, що клієнт зобовязаний вживати заходів щодо запобігання втрати (викрадення) карт, Стікеру, ПІНу або інформації нанесеної на карту і магнітну смугу, або їхнього незаконного використання; інформувати банк та правоохоронні органи про втрату карти, Стікеру, ПІНу, сім карти мобільного телефону, або отримання повідомлення про їх незаконне використання. Крім того, у відповіді зазначалось, що саме п.1.1.5.29 передбачено, що держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки карти в СТОП-ЛИСТ Платіжною системою. Судом витребувано у відповідача матеріали перевірки по факту зняття коштів з кредитної картки [PERSON] 05 вересня 2014 року. Однак, 18 травня 2016 року відповідач повідомив суд, що службове розслідування не проводилося, а проводилася лише перевірка подій (копія надається, а.с. 79). З карточки події встановлено, що зняття готівкових коштів проводилося не [PERSON], а іншою особою, яка закрила обличчя рукою. За інформацією наданою заступником керівника направлення по ризик-менеджменту платіжних технологій та електронних послуг [PERSON], даних про компрометацію карти № 5211537447753711 немає. За інформацією наданою заступником керівника департаменту по обслуговуванню банкоматів і ТСО Сумської філії [PERSON], зняття грошових коштів у банкоматі було здійснено з використанням оригіналу картки і шляхом коректного введення ПІН-коду (а.с.79). При цьому будь-яких доказів, які б підтверджували факт того, що клієнт передала іншим особам оригінал картки чи повідомила ПІН-код, банком не встановлено. Пунктами 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених Постановою Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», яка була чинна станом на 05.09.2014 року (день зняття готівки з картки позивачки) встановлено, що: 6.7. Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. 6.8. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, [PERSON] не мав повноважень вважати, що проведення несанкціонованих операцій по карті мали місце в звязку з порушеннями клієнтом [PERSON] Умов та правил надання банківських послуг. Тому, при відсутності обставин, які безспірно доводять, що користувач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд дійшов висновку про відсутність вини [PERSON] як підставу цивільно-правової відповідальності. Аналогічна правова позиція № 6-71цс15, викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року. Водночас, при укладенні з позивачем [PERSON] додаткової угоди про зменшення заборгованості, [PERSON] проігнорував вимоги п.п.6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, та не врахував, що заборгованість за кредитним договором виникла не з вини позивачки, а в звязку з незаконними діями іншої невстановленої особи, яка несанкціоновано зняла кошти з рахунку позивачки. При цьому [PERSON] не прийняв до уваги, що відсутні безспірні докази того, що користувач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду чи картки. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд вважає, що додаткова угода № 1 від 31.03.2015 року до кредитного договору № SAMDN42000007860189 від 22.06.2006 року є такою, що суперечить цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства (пунктам 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням), а тому є підстави для визнання даної угоди недійсною, та задоволення позову в цій частині. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551,20 грн.

Outcome: partial