Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

10 січня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та розірвання шлюбу з відповідачем. В обґрунтування зазначила, що з 10 жовтня 2009 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], зареєстрований виконкомом Первомайської сільської ради Ясинуватського району Донецької області. Від спільного життя мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею, знаходиться на її вихованні та утриманні. Відповідач в добровільному порядку не приймає постійної участі у вихованні дитини, не дбає про її матеріальне утримання. Спір про місце проживання дитини між сторонами відсутній. Сім'я фактично розпалась з 25 серпня 2012 року через втрату почуття любові, та взаємної поваги один до одного. Спільне господарство не ведеться, кожен живе своїм окремим життям, наміру на подальше збереження сім`ї не мають. Просила розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки, оскільки відповідач у добровільному порядку надавати таку допомогу регулярно відмовляється. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила розірвати шлюб та стягнути аліменти на ії користь на утримання неповнолітньої доньки. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, місце та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10 жовтня 2009 року виконкомом Первомайської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, актовий запис №16 (арк. справи 9). Судом встановлено, що сімейні стосунки між подружжям припинені з 25 серпня 2012 року. З вказаного часу подружжя живуть окремо, ведуть окреме господарство, не мають наміру на подальше збереження сім`ї. Позивач категорично заперечує проти примирення, до теперішнього часу відповідач жодних заходів щодо збереження родини не вчинив. За таких обставин збереження сім`ї між подружжям неможливо. Майнового спору немає. Надання строку на примирення суд вважає недоцільним, оскільки фактично однією сім'єю сторони не проживають тривалий час, категорично заперечують проти надання строку для примирення. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, згідно припису статті 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Відповідно до положень статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 21.12.2007 року № 11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд, проаналізувавши встановлені конкретні обставини у справі, оцінивши надані в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх сім`ї неможливе і суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, заява відповідає дійсній волі жінки, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Після розірвання шлюбу, прізвища: позивачу залишити «[PERSON]», відповідачу «[PERSON]». Сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження, виконкомом Первомайської сільської ради Ясинуватського району Донецької області (арк. справи 8). У відповідності зі ст. 180 Сімейного кодексу України обидва батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за ч.2 вищезазначеної статті за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Подання позивачем позову свідчить про відсутність домовленості між батьками щодо утримання дитині та наявність спору з цього питання. Згідно ст. 181 ч.3 Сімейного кодексу України аліменти на утримання дитини можуть присуджуватися в долі від доходу батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має мінливий, нерегулярний дохід, частину доходу одержує в натурі, а також при наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За приписами ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька дитини, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначає суд. Стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) батька має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти за можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Чинним Сімейним Кодексом України встановлена загальноєвропейська традиція, за якою у кожному конкретному випадку розмір аліментів (частку) визначає саме суд. Суд, вважає можливим присудити до стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. У ст. 191 СК України аліменти підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 10 січня 2014 року. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial