Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

11.09.2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та на своє утримання до досягнення дитиною трьох років. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 25.05.2013 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №470. Від вказаного шлюбу [INFO] року позивачка народила доньку - [PERSON]. Позивачка зазначає, що з моменту народження доньки відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про неї, кошти на утримання дитини не надає, від матеріального забезпечення сім'ї постійно ухиляється. Крім того, відповідач проживає окремо. Позивачка зазначає, що її донька [PERSON] з моменту народження повністю перебуває на її утриманні. Проте, матеріальне забезпечення, яке позивачка може надати, не дає їй можливості гідно утримувати дитину, належно забезпечувати її життя, оскільки позивачка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. Позивачка вказує, що в зв'язку з наведеним вона звернулась до відповідача з проханням матеріально підтримувати дитину, сплачуючи аліменти, оскільки сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. При цьому, позивачка стверджує, що відповідач продовжує ухилятися від утримання доньки, матеріальної допомоги так і не надає. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка вказує, що витрати на одяг складають близько 1500,00 грн.; витрати на харчування складають близько 600,00 грн.; витрати на лікувальні масажі складають 1500,00 грн. та витрати на підгузки - 700,00 грн. Також, за твердженням позивачки, нею були понесені значні витрати на придбання колиски, ліжечка, люльки розмір яких становить 15981,00 грн. Крім того, позивачка зазначає, що на даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років і відповідно до вимог ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України має право на утримання від чоловіка. Відповідач ухиляється від матеріального забезпечення сім'ї, добровільно сплачувати аліменти не бажає, чим не виконує обов'язку щодо утримання батьками неповнолітніх дітей. Тож, у зв'язку з ухиленням від виконання цього обов'язку кошти на утримання мають бути стягнуті в судовому порядку. Позивачка стверджує, що їй достеменно відомо, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу може отримувати неофіційно, змінює постійно місце роботи, тож визначити щомісячний дохід відповідача і відповідно частку цього доходу, яку він буде сплачувати на утримання дружини та утримання доньки не можливо. За таких умов позивачка вважає встановлення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2500,00 грн. щомісячно на утримання доньки та у сумі 1500,00 грн. на її утримання таким, що не буде накладним для відповідача і є найбільш доцільним враховуючи періодичні зміни відповідачем місця роботи. Вказані суми аліментів позивачка просить стягнути починаючи з 08.09.2014 року. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що крім іншого відповідач має дохід від реалізації автомобілів, однак матеріальної допомоги не надає, участі у вихованні дитини не приймає, у позасудовому порядку вирішити це питання сторонам не вдалося. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи і за змістом яких, на думку представника, жодне з тверджень позивачки не підтверджується належними і допустимими доказами, не враховує реальної заробітної плати відповідача та не враховує реальних життєвих обставин, за яких між позивачкою та відповідачем виникли подружні відносини і народилась дитина. За твердженням представника, позивачка свідомо приховує від суду інформацію про наявність у відповідача іншої дитини, на яку він сплачує аліменти відповідно до рішення суду та свідомо приховує інформацію щодо здійснення нею підприємницької діяльності, від якої отримує регулярний і достатній дохід, вводячи суд в оману щодо перебування у декретній відпустці по догляду за дитиною та відсутності у зв'язку з цим можливості належно матеріально забезпечувати дитину та себе. Відповідач до середини жовтня 2014 року був безробітним та мав нестабільний і невеликий заробіток, що підтверджується записами в його трудовій книжці. Відповідно до наказу ТОВ «РЕМОНТНИК» від 15.10.2014 року відповідача з 15.10.2014 року прийнято на посаду контролера ринку з окладом згідно штатного розкладу у розмірі 2500,00 грн. в місяць. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2012 року з відповідача на користь [PERSON] стягнуто аліменти на малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1094,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] своєчасно отримує від відповідача аліменти у розмірі встановленому рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2012 року. Відповідно до відомостей у ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, розміщених на офіційному сайті ДП «Інформаційно-ресурсний центр», позивачка з 24.12.2010 року зареєстрована відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Дніпровського району реєстраційної служби ГУЮ у місті Києві фізичною особою підприємцем, основним видом діяльності якої є надання послуг перукарнями та салонами краси (КВЕД 96.02). Представник зазначає, що позивачка має право на стягнення з відповідача на її користь аліментів на дитину, але з урахування того, що відповідач працевлаштований, їх розмір повинен бути встановлений судом у частці від доходу відповідача, яка не може бути меншою, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та з урахуванням наявності у відповідача іншої дитини, на яку він сплачує аліменти. Вимога позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на її утримання в розмірі 1500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років у зв'язку з твердженням позивачки про перебування у декретній відпустці по догляду за дитиною, на думку представника, є необґрунтованими та не підтверджуються належними і допустимими доказами. Так, представник стверджує, що за словами матері відповідача, після забрання дитини з пологового будинку позивачка відразу повернулась до ведення своєї підприємницької діяльності та не перебувала а ні у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, а ні у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. На думку представника позивачка зловживає своїми правами на захист, оскільки відповідач дізнавшись про вагітність позивачки та маючи вже одну дитину від позивачки - [PERSON], [INFO], та одну дитину від [PERSON] - [PERSON], [INFO], просив позивачку не народжувати йому третю дитину виходячи з його скрутних фінансових можливостей для матеріального забезпечення ще третьої дитини, однак позивачка категорично відмовилась від пропозиції відповідача та безкомпромісно наполягала на народженні другої сумісної з відповідачем дитини, мотивуючи своє бажання народити дитину виключно для себе, незалежно від думки свого чоловіка. Як зазначає представник, саме за таких важких для відповідача психологічних умов та егоїстичної поведінки позивачки [INFO] року народилась [PERSON], хоча, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 і 3 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері, дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. При цьому, представник зазначає, що позивачка після народження другої сумісної з відповідачем дитини, неодноразово вчиняла сварки та провокувала виникнення конфліктних ситуацій на ґрунті приділення відповідачем недостатньої уваги позивачці та їх з відповідачем другій дитині. Позивачку взагалі не цікавила наявність у відповідача малолітньої дитини від [PERSON] - [PERSON], [INFO], а також необхідність приділення відповідачем йому уваги та надання коштів на його утримання. У зв'язку з такою поведінкою позивачки відповідач, через п'ять місяців після народження [PERSON] почав перебувати в стані стійкого психологічного стресу. Так, представник вказує, що в кінці серпня 2014 року позивачка, дізнавшись про перебування відповідача в квартирі у [PERSON], куди він прийшов щоб відвідати свого малолітнього сина [PERSON], приїхала під будинок [PERSON] та безупинно телефонуючи відповідачу, спустила два колеса в автомобілі відповідача, з метою терміново його побачити і запросити відвідати їх першу сумісну дитину [PERSON]. Позивачка, з часу фактичного припинення з відповідачем шлюбних відносин та сумісного проживання, тривалий час тероризувала [PERSON] шляхом надіслання їй повідомлень негативного та образливого змісту на номер мобільного телефону. Таким чином, за твердженням представника, позивачка намагалась посварити відповідача та [PERSON], що дійсно нерідко призводило до виникнення між ними різних конфліктних ситуацій через поведінку позивачки. У зв'язку з поведінкою позивачки по відношенню до відповідача, відповідач в жовтні 2013 року запропонував позивачці звернутись до суду із спільною заявою про розірвання шлюбу, однак позивачка безпідставно не погодилась. В кінці жовтня 2013 року відповідач самостійно звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до позивачки про розірвання шлюбу, проте позивачка заперечила проти розірвання шлюбу, повідомивши суд про проживання позивачки і відповідача однією сім'єю і про підтримку між ними сімейних відносин, зазначивши також, що вона перебуває на 5-му місяці вагітності і відповідно до положення ч. 2 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини. Враховуючи наведені обставини, 29 листопада 2013 року відповідач подав Деснянському районному суду м. Києва заяву про залишення позову без розгляду, у зв'язку з чим ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2013 року позов відповідача до позивачки про розірвання шлюбу був залишений без розгляду. Також, за твердженням представника, позивачка, намагаючись усіма способами примусити відповідача зберегти з нею шлюбні відносини та не дати йому можливості побудувати сімені відносини з іншою жінкою, в листопаді 2013 року звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, проте ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.01.2014 року позовну заяву про поділ майна подружжя у зв'язку з не усуненням недоліків щодо сплати судового збору було визнано неподаною та повернуто позивачці. Все вище викладене, ну думку представника, беззаперечно свідчить про зловживання позивачкою своїми правами на захист її прав судом та про намір завдати матеріальної і психологічної шкоди відповідачу. За наведених обставин представник просить задовольнити вимоги позивачки до відповідача в частині стягнення на користь позивачки аліментів на дитину щомісячно до досягнення дитиною повноліття, визначивши частку заробітку (доходу) відповідача, яка буде стягуватися як аліменти на дитину з урахуванням заробітку (доходу) відповідача у розмірі 2500,00 грн. в місяць та з урахуванням наявності у відповідача іншої дитини від [PERSON] - [PERSON], [INFO], на якого відповідач сплачує аліменти у розмірі 1094,00 грн. щомісячно відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2012 року, в решті вимог позивачки до відповідача відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю, а також зобов'язати позивачку окремою ухвалою припинити зловживати своїми правами на захист у судових спорах з відповідачем. Третя особа, в судовому засіданні, яке відбулось 09.12.2014 року, суду пояснила, що на даний час вона проживає однією сім'єю з відповідачем і третя особа розуміє, що відповідач має надавати матеріальну допомогу дітям позивачки. З 2002 по 2005 рік третя особа перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та від цього шлюбу народився син, а у 2012 році вона звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, оскільки довідалась про відносини позивачки та відповідача, а також про те, що останній має сина від позивачки, який народився у 2008 році. За твердженням третьої особи, відповідач не підтримував бажання позивачки народити ще одну дитину, однак позивачка вирішила народжувати, а третя особа з відповідачем продовжували проживати однією сім'єю. В подальшому за поясненнями третьої особи, позивачка орендувала квартиру та приміщення під перукарню таким чином, щоб бути поближче до відповідача. В цьому ж приміщенні знаходився магазин третьої особи, яка стверджує, що позивачку бачили там все минуле літо і її автомобіль постійно припаркований біля приміщення. Після розлучення відповідач мав бажання поновити відносини з першою дружиною та іноді повертався, однак позивачка влаштовувала конфлікти і третя особа з відповідачем знову сварились. В подальшому позивачка з відповідачем одружились, але коли позивачка вдруге завагітніла, відповідач повернуся до третьої особи сказавши, що помилився і хоче жити саме з нею. Третя особа зазначає, що сама казала відповідачу про те, що дітям позивачки треба допомагати. [PERSON] зазначає, що 13 років прожила разом з відповідачем і зараз вони проживають разом, все що сталося неприємно, однак ситуації в життя бувають різними, непорозуміння проходять. Третя особа зазначає, що за словами відповідача останній говорив позивачці не народжувати другу дитину і звернувся з позовом про розірвання шлюбу, однак вагітність позивачки завадила розірванню шлюбу. Після засідання суду по розгляду позову про розірвання шлюбу, позивачка надіслала третій особі копію заяви відповідача про те, що свій позов він залишив без розгляду. Також, третя особа зазначає, що позивачка казала про те, що не дивлячись на позицію відповідача народить дитину і саме буде нею опікуватись та запевняла, що матеріальна допомога їй не потрібна. За твердженням третьої особи відповідач не бажав ні першої, ні другої дитини від позивачки, а остання всього добивалась силоміць. На думку третьої особи, відповідач став заручником жіночої інтриги. Третя особа вказує, що особисто вона вважає, що дітям треба допомагати, але позивачка сама хотіла цих дітей і відповідач не в змозі платити заявлений позивачкою розмір аліментів. Також третя особи зазначила, що вона разом з відповідачем займається матеріальним забезпеченням сім'ї, іноді відповідач купляє продукти харчування. Третя особа заперечує проти розміру заявлених аліментів. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 3). Вд шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 4). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач з 15.10.2014 року працює контролером ринку у ТОВ «Ремонтник» та отримує заробітну плату у розмірі 2500,00 грн., що підтверджується довідкою №84 від 24.10.2014 року та наказом №44-к від 15.10.2014 року (а.с. 37-38). За змістом наявного в матеріалах справи рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2012 року з відповідача стягнуто на користь третьої особи аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1094,00 грн. (а.с. 50). Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За нормою ч.1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі суд виходить з того, що не наділений правом вийти за межі заявлених позовних вимог, а також вважає істотною для справи обставиною, що зумовлює необхідність визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі те, що відповідач вже сплачує аліменти за рішенням суду на свого сина [PERSON] у твердій грошовій сумі, тож з метою дотримання законних прав обох дітей, аліментні платежі слід визначити у твердій грошовій сумі. Позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, однак суд вважає такий розмір необґрунтованим і з врахуванням наявних даних про розмір доходу відповідача, наявності дитини на яку він вже сплачує аліменти, розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та рівності прав і обов'язків батьків щодо утримання дитини, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання його доньки [PERSON] у розмірі 500,00 грн. щомісячно, що відповідає 1/6 частині його заробітку з розрахунку 1/3 частини від доходу на двох дітей. При цьому, збільшення розміру аліментів 1/6 частини, що фактично становить 416,00 грн. до 500,00 грн. суд вважає необхідним, оскільки відповідач фактично проживає однією сім'єю з третьою особою та своїм сином від першого шлюбу на якого сплачує аліменти, тож веде із ними спільне господарство і дитина отримує від батька більше матеріальне забезпечення ніж визначені аліменти, на відміну від доньки [PERSON], з якою відповідач не проживає. При цьому, суд не вважає за необхідне враховувати при визначенні розміру аліментів, що будуть стягуватись на доньку відповідача [PERSON], розмір аліментів, що стягуються на утримання сина відповідача [PERSON], а виходить з рівності прав обох дітей на отримання аліментів з розрахунку 1/3 від доходу на обох дітей, що становить 416,00 грн. на кожного, з урахуванням наведених вище обставин щодо проживання відповідача разом з сином [PERSON]. Відповідач не позбавлений права у зв'язку зі стягнення з нього аліментів на утримання доньки [PERSON], звернутись до суду з заявою про зменшення розміру аліментів, які стягуються на утримання сина відповідача [PERSON]. За змістом положень ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Отже, враховуючи, що [PERSON] народилась [INFO] року, позивачка має право на отримання матеріальної допомоги від відповідача до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища. При цьому, відповідач працює, отримує дохід, отже має можливість надавити позивачці матеріальну допомогу. Позивачка просить стягнути на своє утримання аліменти у розмірі 1500,00 грн. щомісячно, однак суд з врахуванням розміру доходу відповідача та наявністю дитини на яку вже стягуються аліменти за рішенням суду, вважає визначений позивачкою розмір аліментів необґрунтованим та приходить до висновку про необхідність його зменшення до 400,00 грн. щомісячно, що відповідає 1/6 частині від доходу зі зменшенням на 16,00 грн. у зв'язку із тим, що відповідач буде сплачувати аліменти на двох неповнолітніх дітей. Позивачка просить стягнути аліменти починаючи з 08.09.2014 року, однак такі вимоги не відповідають положенням чинного законодавства України, адже до суду з відповідним позовом позивачка звернулась 11.09.2014 року. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 1 ст. 211 ЦПК України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу. Не дивлячись на твердження представника відповідача, судом не встановлено будь-яких обставин, що свідчили б про необхідність винесення судом окремої ухвали, тож такі вимоги представника відповідача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial