Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

11 жовтня 2017 року до суду звернулась позивач з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказує, що 9 грудня 1995 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Софіївського району Дніпропетровської області, актовий запис № 143. Від шлюбу мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалось, тому шлюбні відносини між ними поступово погіршувались із за різних поглядів на сімейне життя. Тепер у їх відносинах взагалі відсутнє порозуміння та повага. Фактично вже протягом п'яти років подружні стосунки від ними відсутні, проживаючи в одному будинку, вони майже не спілкуються між собою. На даній підставі позивач вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, так як суперечить її інтересам. Спору про поділ майна, що є їх спільною власністю на час пред'явлення позову відсутній. Позивач [PERSON], належним чином повідомлена, у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує. Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи, беручи до уваги заяву позивача та відповідача, суд вважає, що позов обґрунтований і на підставі ст. 110 Сімейного кодексу України, підлягає задоволенню. Судом встановлено, що між сторонами 9 грудня 1995 року укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Софіївського району Дніпропетровської області, актовий запис № 143, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 9.12.1995 року (а.с. 4). Від шлюбу подружжя мають дітей: доньку [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.07.1996 року (а.с. 6) і доньку [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.03.2000 року (а.с. 5). Згідно довідки виданої Кам'янською сільською радою [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS], разом із нею зареєстровані чоловік [PERSON], та діти [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Нормами ст.51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу вважає за необхідне з'ясувати прізвище позивача після розірвання шлюбу. Норма ст. 113 СК України передбачає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ч. 8 ст. 235 ЦПК України, які на підставі ч. 8 ст. 8 ЦПК України застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем заявлено суду про намір залишення прізвища, яке вона змінила під час укладення та реєстрації шлюбу з відповідачем, суд приходить до висновку про необхідність залишення прізвище позивачу «[PERSON]».

Outcome: approved