Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

12.09.2016 [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 03.06.2016 приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В., визнати недійсним договір дарування 1/3 частки цього житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сущенко В.В., а також визнати за ним, право власності на 8/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що його брат, [PERSON] та дружина брата, [PERSON] під час шлюбу 29.12.1995 року купили 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . 10.09.2008 року шлюб між його братом, [PERSON] , та [PERSON] було розірвано. Поділу спільного мана подружжя після розірвання шлюбу не було. [INFO] його брат, [PERSON] помер. Після смерті брата, [PERSON] , із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись спадкоємці першої черги мати [PERSON] та донька померлого [PERSON] . Свідоцтв про право на спадщину спадкоємці не отримували. [INFO] померла його мати, [PERSON] , яка за життя заповіту не склала. 31.10.2014 позивач, як спадкоємець першої черги, звернувся до дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . Також, з заявою про прийняття спадщини, після смерті його матері, звернулась в порядку представлення [PERSON] (онука [PERSON] ). Таким чином, позивач зазначає, що він та [PERSON] прийняли спадщину після смерті його матері, [PERSON] , однак свідоцтв про право на спадщину за законом не отримали, оскільки між спадкоємцями виник спір. Позивач зазначає, що незважаючи на те, щовін не отримав свідоцтва про право на спадщину, але з 31.07.2014 йому належить майнове право на отримання у власність 8/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Крім того, позивач зазначає, що спадкоємець [PERSON] своє майнове право на об`єкт нерухомого майна за договором від 01.04.2016 відчужила [PERSON] , що на його думку, вказує на те, що [PERSON] була обізнана про його майнові права, однак, всупереч цьому, 03.06.2016 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] продала [PERSON] 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями на [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу позивач вважає незаконним, оскільки приватний нотаріус Прокопенко А.В., посвідчуючи договір, не виконала свої обов`язки та не отримала витяг зі спадкового реєстру про зведену спадкову справу після смерті [PERSON] № 105/2009 та не з`ясувала, що наявний спадкоємець померлої [PERSON] , не отримала ухвали Київського районного суду м. Харкова від 01.06.2010 в цивільній справі № 2-1895/10 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, і не з`ясувала, що після смерті [PERSON] є спадкоємець на частину спірного будинку, не зупинила посвідчення договору купівлі-продажу до вирішення питання із спадкоємцем, як це було вирішено із спадкоємцем [PERSON] . Таким чином, під час посвідчення договору купівлі-продажу від 03.06.2016 приватним нотаріусом Прокопенко А.В. прийнято заяву [PERSON] , яка не відповідала вимогам законів про спільну сумісну власність подружжя, набуте за час шлюбу, не зазначила в тексті договору про реалізацію переважного права на купівлю співвласника [PERSON] , прийняла експертний звіт грошової оцінки 1/3 частини будинку і гарантію продавця про те, що в майні не здійснювалось жодних змін щодо його технічних характеристик, в той час, як фактично ця частка була перебудована і складала 65/100 частин всього будинку, звіт не відповідав технічному паспорту станом на 13.04.2016. Крім того, позивач зазначає, що приватний нотаріус Прокопенко А.В. здійснила 03.06.2016 року державну реєстрацію прав власності 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] (з відкриттям розділу) і присвоєнням об`єкту нерухомого майна нового номеру, в той час, як вже існував номер об`єкта нерухомого майна від 29.07.2004. Таким чином, позивач вказує, що оскільки не відбулося виникнення нового об`єкту нерухомого майна, то підстави для відкриття нового розділу у нотаріуса не було. В подальшому, як зазначає позивач, [PERSON] та [PERSON] достовірно знаючи про його майнове право на 8/100 частки вказаного будинку з господарськими будівлями, таємно від нього та співвласника часткової власності [PERSON] , вчинили правочин дарування від 01.06.2018 року, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сущенко В.В. Як зазначає позивач, під час посвідчення договору дарування, приватний нотаріус Сущенко В.В. не виконала вимоги Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про доступ до судових рішень», «Положення про спадковий реєстр» та не отримала витягу з спадкового реєстру про заведену спадкову справу після смерті [PERSON] № 105/2009 р. і не з`ясувала, що є спадкоємець, не з`ясувала про наявність спору з приводу вказаного майна та не отримала рішення Київського районного суду м. Харкова від 09.04.2017, постанови апеляційного суду Харківської області від 09.01.2018 року та ухвали Верховного Суду від 28.03.2018. Таким чином, оскільки відповідачі не визнають його право на частку власності, позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на 8/100 частки домоволодіння по [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 04.09.2017 року в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено в повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що для спадкування частки у спільній сумісній власності на нерухоме майно, необхідно визначити розмір частки померлого в праві спільної сумісної власності, однак позивачем такі вимоги не заявлялись. Крім того, щодо вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки частка майна позивача вибула поза його волею, суд першої інстанції вказав, про спосіб захисту прав власника, якого майно вибуло поза його волею, полягає у пред`явленні віндикаційного позову тобто, витребування майна, а не визнання договору недійсним. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 09.01.2018 рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 залишено без змін. Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд в своїй постанові зазначав про те, що спірне майно на час відкриття спадщини було зареєстровано за [PERSON] колишньою дружиною померлого [PERSON] . За життя [PERSON] вимог про визнання за ним права власності на частину набутого у шлюбі майна не заявляв, з моменту відкриття спадщини - [INFO] та по день смерті [INFO] таких вимог не заявляла і мати померлого [PERSON] . Також Апеляційний суд звертав увагу на обов`язок спадкоємця, який прийняв у спадщину нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Таких дій [PERSON] також не вчиняла. В постанові від 09.01.2018 Апеляційний суд Харківської області зазначав, що зі змісту закону та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі якщо спірне майно придбане за життя спадкодавця у шлюбі та зареєстровано на іншого з подружжя, який не дав згоди на виділ частки померлого у спільній сумісній власності подружжя позасудовим шляхом, а нотаріус відмовив спадкоємцю у видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкоємець учасника спільної сумісної власності має право звернутись з позовом про визначення частки майна, належно померлому на праві спільної сумісної власності, відповідно визначити свою частку в такому майні, та лише після встановлення судом, що спірне майно дійсно перебувало у спільній сумісній власності померлого та відповідача (іншого з подружжя), суд вправі визначити частку померлого у такому майні та відповідно визнати за спадкоємцем його частку. Отже, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що без попереднього визначення, на момент смерті, частки померлого у такому майні, суд не вправі визнати право власності на частку майна за спадкоємцем, однак позивач таких вимог не заявляв. Також в постанові апеляційного суду звернута увагу на те, що відчужувана за договором 1/3 частка домоволодіння, відповідно до спірного договору, належить продавцю на праві особистої приватної власності. Постановою Верховного Суду від 20.06.2018 рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 та постанову апеляційного суду Харківської області від 09.01.2018 скасовано, а справу передано до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції, Верховний суд не погодився з їх висновком про те, що, в зв`язку з тим, що позивачем не ставилося питання про визначення частки за померлим у спільній сумісній власності, то вирішення питання про віднесення спірного майна до спадкової маси не є можливим, та зазначив, що визнання за померлим [PERSON] частки у праві спільної сумісної власності , не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки в такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Ухвалою Київського районного суду м. Харкові від 20.07.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. 22.08.2018 відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що під час пошуку для придбання нерухомості за рекомендацію знайомих вона познайомилась з [PERSON] як з продавцем 1/3 частки домоволодіння по [ADDRESS] . Вона була повідомлена про те, що 2/3 частки будинку належать на праві власності [PERSON] , що також зазначено в п. 3 договору купівлі-продажу. Всі умови договору нею були виконані, вона розрахувалась з продавцем, сплативши 875000 грн. за придбану частку будинку. Також відповідач [PERSON] , в своєму відзиві зазначає, що п. 7 договору продавець гарантувала їй відсутність арешту нерухомого майна, порушення прав та інтересів інших осіб та інше. Відповідно до п. 12 договору право власності у відповідача на 1/3 частку домоволодіння виникло після державної реєстрації, яка відбулася та підтверджена інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Нотаріус Прокопенко А.В. перевірила належність [PERSON] права власності на 1/3 частку спільної часткової власності на будинок. Таким чином, відповідач зазначає, що оскільки відбулась державна реєстрація договору, то твердження позивача про таємне укладення договору не відповідає дійсності. Відповідач зазначає, що вона не знала та не могла знати про права на будь-яку спадщину матері позивача та його самого. Також відповідач зазначає, що реєстрація договору купівлі-продажу вносилася до нового Реєстру вперше, до цього державну реєстрацію нерухомості проводило БТІ, що підтверджують відомості про реєстрацію за [PERSON] з іншого Реєстру прав власності на нерухоме майно, який знаходиться в матеріалах справи. У ньому також є відомості на дату внесення запису 21.08.2004 про форму власності приватну, частку власності 1/3 та власника [PERSON] , [PERSON] на 2/3 частки домоволодіння по [ADDRESS] , ніяких інших власників будинку не зазначені. Крім того, відповідач [PERSON] вказує, що позивач не підтвердив розрахунок можливої частки на спадкування у розмірі 1/12 частки через відсутність відомостей від нотаріальної контори про те, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері та навмисно приховує відомості, що після смерті [PERSON] , крім нього, є спадкоємець за правом представлення - [PERSON] , його племінниця. Відповідач [PERSON] стверджує, що вона є добросовісним набувачем 1/3 частки домоволодіння будинку за договором купівлі-продажу, а продавець [PERSON] не порушувала публічний порядок у розумінні тлумачення ст. 228 ЦК України та відносно [PERSON] не існує вироку суду щодо її незаконних дій. Вважає, що, у неї відсутня відповідальність перед позивачем, як у добросовісного набувача майна, оскільки вона повністю розрахувалася за придбання 1/3 частки спірного домоволодіння, у момент посвідчення договору [PERSON] була, за відомостями перевірки нотаріуса, зареєстрованим власником цієї частки, та ні вона, ні нотаріус не повинні були перевіряти спадковий реєстр, оскільки це не передбачено законом. Більш того, така перевірка нічого б не дала, оскільки [PERSON] вже 8 років перебувала у розірвано шлюбу. 23.08.2018 позивач [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що про спадкування, після померлого [INFO] його брата, [PERSON] його матір`ю [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON] достовірно знала, оскільки була відповідачем в цивільній справі № 2-1895/10, яка перебувала в провадженні Київського районного суду м. Харкова. За життя, [PERSON] не отримувала свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки хворіла та померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а також на майнове право спадкування 1/12 частки житлового будинку з господарськими будовами по [ADDRESS] . 3 заявою до Дванадцятої ХДНК ХМУЮ про прийняття спадщини, після померлої [PERSON] 05.08.2014 року звернувся позивач [PERSON] 09.09.2018 в судовому засіданні відповідач [PERSON] надала заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що вона є добросовісним набувачем 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . Після укладання договору купівлі-продажу [PERSON] передала їй папку з документами, серед яких була нотаріально посвідчена заява [PERSON] про отримання грошових коштів від [PERSON] без зазначення конкретної підстави . Хто така [PERSON] їй стало відомо лише через отриманий позов [PERSON] , тому вона надала до суду наявну в неї заяву. Крім того, відповідач зазначає, що вона виконала всі умови договору купівлі-продажу від 03.06.2016, розрахувалась з продавцем сплатила кошти, позивач не оспорює того, що договір був відплатним та не ставить під сумнів, що вона внесла кошти за придбання 1/3 частки спірного домоволодіння, а тому зазначає, що вона є добросовісним набувачем та не має жодного відношення до спадкових прав позивача та його матері, про такі права під час укладання договору обізнана не була. Крім того, відповідач [PERSON] в своїх запереченнях зазначила, що під час судових засідань вказаної справи, [PERSON] усно їй повідомила про те, що між нею та її чоловіком за домовленістю було розподілено спільне майно, таким чином, що йому у власність залишився автомобіль та сумісний бізнес, а частка будинку залишилася їй у власність, тому ніхто з них не звертався до суду з позовом про поділ майна. Відповідач зазначає, що при новому розгляді справи суд повинен встановити чи був спрямований договір купівлі-продажу 1/3 частки домоволодіння між нею та [PERSON] , на порушення публічного характеру, порушення конституційного права позивача на спадкування 1/12 частки з відповідними наслідками, а тому в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності за [PERSON] на 1/12 частку будинку по [ADDRESS] слід відмовити. Також відповідач зазначає, що, оскільки відносно неї відсутній обвинувальний вирок, то відсутні правові підстави для застосування положень ст. 228 ЦК України до спірних правовідносин. Якщо договір купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння неможливо визнати недійсним на підставі ст. 228 ЦК України, то вона вважає, що не може бути задоволена вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/12 частину будинку в порядку спадкування. Таким чином, у зв`язку з правомірним набуттям права власності за договором купівлі-продажу просить відмовити в задоволенні позову. 17.10.2018 третя особа приватний нотаріус Прокопенко А.В. надала до суду письмові пояснення щодо позовних вимог [PERSON] , відповідно до яких зазначила, що згідно ст. 1297 ЦК України, звернення до нотаріуса за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно є обов`язком спадкоємця. За загальним правилом, особи, які прийняли спадщину, мають тільки право, а не обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину, але у випадку спадкування прав на нерухоме майно, отримання Свідоцтва є обов`язком. Згідно ч. ст.104 Сімейного Кодексу України, коли другий з подружжя помер, то статус подружжя у такий спосіб припинився. Живий з подружжя набув новий статус удова/удівець. В Сімейному Кодексі України не має терміну переживший чоловік (дружина) або той з подружжя, який його пережив. В даному випадку нотаріус не може видати Свідоцтво про право на спадщину у разі смерті другого співвласника. Отже, якщо не можна видати свідоцтво «колишньому» , після розірвання шлюбу, то не можна видати і «пережившому», бо з моменту смерті вони вже не є подружжям, рівно як, і в разі, розірвання шлюбу. Видати свідоцтво після смерті померлого колишнього з подружжя на права, які не зареєстровані і навіть немає документів, що їх підтверджують, неможливо. Такої нотаріальної дії не має і в жодному іншому Законі про таку можливість нотаріуса не йдеться. Також в своїх поясненнях приватний нотаріус зазначає, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною, нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого округу з питань реєстрації місця проживання», про це говорить п.п. 1.6 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. На момент укладання та посвідчення вищевказаного договору купівлі-продажу, у буд. [ADDRESS] була зареєстрована тільки [PERSON] , [INFO] . Також нотаріус в поясненнях зазначила, що відповідно до ст. 55 Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій «угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. При посвідченні угоди про відчуження або заставу житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до реєстрів. На момент укладання та посвідчення договору купівлі-продажу, власником 1/3 частки вищевказаного житлового будинку була [PERSON] . Для посвідчення вказаного договору було перевірено відсутність заборон на відчуження вищевказаного майна та встановлено дійсність намірів сторін за договором. Таким чином, за відсутністю у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину та пересвідчившись у твердому волевиявленні сторін, вона посвідчила цей договір купівлі-продажу. 25.10.2008 позивач [PERSON] надав заяву на письмові пояснення приватного нотаріуса, в якій зазначив, що пояснення нотаріуса, є письмовим доказом того, шо нотаріус спільно з [PERSON] та [PERSON] з корисливих мотивів при посвідченні договору проігнорували вимоги закону, та якби приватний нотаріус виконала свої обов`язки за законом, то вона отримала б витяг із спадкового реєстру про зведену спадкову справу після смерті [PERSON] № 105/2009 та з`ясувала б наявність спадкоємця після смерті [PERSON] , отримала б ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 01.06.2010 в цивільній справі № 2-1895/10 про визнання права власності в порядку спадкування, в якій [PERSON] була третьою особою та зупинила б посвідчення договору купівлі-продажу частини будинку до вирішення питання із спадкоємцем, тобто з ним. 07.11.2018 третя особа [PERSON] надала до суду свої письмові пояснення відповідно до яких зазначає, що 01.06.2018 вона прийняла в дар від [PERSON] 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] на підставі нотаріального посвідчення договору дарування. Договір дарування був укладений після вступу в законну силу рішення Київського районного суду м. Харкова № 640/13903/16-ц від 04.09.2017 та постанови Апеляційного суду Харківської області від 09.01.2018. [PERSON] була добросовісним набувачем 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 03.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Прокопенко А.В., відомості про який були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У нотаріуса не було ніяких підстав для відмови у посвідчені договору, оскільки вона перевірила належність [PERSON] права власності на 1/3 частки в праві спільної часткової власності з [PERSON] , відсутність заборон на відчуження, волевиявлення сторін, повний розрахунок сторін, відсутність арешту майна. Також третя особа [PERSON] зазначила, що їй відомо про те, що до 2016 року до [PERSON] ніхто не заявляв ніяких претензій відносно належної їй частки будинку. Під час судових слухань [PERSON] дізналася, що між [PERSON] та її померлим чоловіком було розподілено спільне майно, йому у власність залишився автомобіль та якийсь сумісний бізнес, а частка спірного будинку залишилася у її власності. Ні про які права спадкування [PERSON] частки будинку [PERSON] та [PERSON] знати не могли, тому ніяких неправомірних дій не здійснювали, інтереси держави та [PERSON] не порушували. Крім того, позивач не підтвердив розрахунок можливої частки на спадкування у розмірі 1/12 частки будинку, відмови нотаріуса на видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері. Договір купівлі-продажу частки будинку не порушував публічний порядок у розумінні ст. 228 ЦК України. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно врахувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконним заволодінням ним. [PERSON] є добросовісним набувачем майна, та у неї і у [PERSON] відсутня відповідальність перед позивачем, а тому вона просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] 08.11.2018 позивач [PERSON] надав заяву на письмові пояснення третьої особи [PERSON] відповідно до якої зазначив, що для точного розрахунку часток спадкування необхідні технічні паспорти житлового будинку садибного типу виготовлені станом на 03.06.2016 і до 01.06.2018, тобто до укладання договору купівлі-продажу, однак йому невідомо хто виготовляв технічні паспорти до 03.06.2016 і до 01.06.2018 та отримати таку інформацію він не має змоги у зв`язку із Законом України «Про захист персональних даних». Таким чином, подати письмовий розрахунок часток спадкування він не має змоги із-за відсутності технічних паспортів житлового будинку. Крім того, позивач зазначив, що Верховним Судом відкрито касаційне провадження у справі про усунення [PERSON] від спадкування після померлої [INFO] [PERSON] та в разі задоволення його скарги позовні вимоги в цій цивільній справі ним будуть збільшені. 07.12.2018 позивач [PERSON] надав до суду додаткову заяву на пояснення третьої особи [PERSON] , відповідно до якої зазначив, що нотаріуси 12 ої ХДНК вчинення будь-яких нотаріальних дій по спадковій справі № 625/2014 зупинили з 03.11.2015 до остаточного вирішення цивільних справ судом. Нотаріуси 12-ої ХДНК письмових запитів про направлення копії спадкової справи № 105/2009 після померлого брата [PERSON] до 8-ї ХДНК не направляли. Нотаріуси 12-ї ХДНК не встановлювали всього складу спадкового майна і довідки про перелік документів, необхідних для оформлення спадщини, в тому числі, частини в житловому буд. [ADDRESS] , йому не надавали. Також позивач зазначив, що у зв`язку з відсутністю у нього необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері по спадкуванню частини в житловому будинку [ADDRESS] , він звернувся з позовом до Київського районного суду міста Харкова. 05.02.2020 [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 03.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В., відомості про який внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.06.2016. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона є добросовісним набувачем 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , оскільки вона виконала всі умови договору, вона розрахувалась з продавцем та сплатила кошти за придбану частину будинку. Крім того, зазначила, що [PERSON] не оспорює, що договір купівлі-продажу від 03.06.2016 був відплатним та не ставить під сумнів, що вона внесла грошові кошти за придбання частки спірного будинку. Таким чином, просила визнати її добросовісним набувачем та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] 21.02.2020 відповідач [PERSON] надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву в якому зазначив, що [PERSON] 03.06.2016 в день укладання договору купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння, була власницею 875\~000 грн., які вона сплатила [PERSON] , а тому вона повинна була до підписання договору та передачі своїх грошей пересвідчись чи не використовує вона своє право власності грошей на шкоду правам та свободам інших громадян. [PERSON] не виконала своїх обов`язків за вищенаведеними нормами матеріального права і діяла разом з [PERSON] явно недобросовісно в порушення його права. Також у своєму відзиві [PERSON] зазначає, що [PERSON] мала досвід укладання нотаріально посвідченого договору дарування квартири по [ADDRESS] від 19.05.2003 та мала богатий досвід укладання договорів купівлі-продажу. Отже, укладаючи договір купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння [INFO] [PERSON] діяла недобросовісно. В договорі купівлі-продажу від 03.06.2016 в п. 9 зазначено, що частини домоволодіння, що підлягають продажу, покупцем [PERSON] візуально оглянуті до підписання договору і будь-яких претензій щодо якісних характеристик майна до продавця ( [PERSON] ) немає. Крім цього, [PERSON] мала вивчити технічний паспорт спірного домоволодіння, виготовлений станом до 03.06.2016. Отже, [PERSON] достовірно знала, що 1/3 частина будинку зазнала перебудови і в натурі стала складати 68,9 кв.м загальної площі, вона бачила, що відбулася зміна часток в спільній частковій власності спірного будинку. На 26.04.2004 року частка подружжя [PERSON] та [PERSON] складала 65/100 часток в садибі, а третьої особи [PERSON] - 35/100 часток. 03.06.2016 [PERSON] підписала договір купівлі-продажу згідно змісту п. 1 цього договору «1. ПРОДАВЕЦЬ передав у власність, а ПОКУПЕЦЬ прийняла у власність 1/3 (одну третю) частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою….» Отже, продано майнове право , а не частка об`єкта нерухомого майна. В сукупності, як зазначає позивач, [PERSON] діяла 03.06.2016 р. з приховуванням дійсних намірів придбання 65/100 часток об`єкта нерухомого майна, а отже недобросовісно. Позивач зазначає, що він та [PERSON] прийняли спадщину після смерті його матері, в тому числі на 16/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] , але свідоцтв про право на спадщину за законом не отримували, оскільки між ним та [PERSON] виник спір. З 31.07.2014 йому належить майнове право на отримання у власність 8/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , але він не має права власності на нерухоме майно 8/100 частин спірного домоволодіння. Позивач зазначає, що в своєму зміненому позові він не вимагає витребування часток спірного домоволодіння з використанням механізму ст. ст. 215, 216 ЦКУ, та у разі визнання за ним права власності на 8/100 часток спірного домоволодіння, він в майбутньому буде звертатись до суду з позовом про витребування майна із володіння [PERSON] . Позивач також стверджує, що [PERSON] разом з [PERSON] 03.06.2016, а 01.06.2018 разом з [PERSON] діяли в порушення його майнового права і завдали йому майнової та моральної шкоди. Такого способу захисту цивільних прав, як визнання особи добросовісним набувачем не передбачено ні договорами укладеними [PERSON] 03.06.2016 та 01.06.2018, ні законами, ні судами у визначених законом випадках. 03.03.2020 відповідач [PERSON] надала до суду письмові пояснення, відповідно до яких змінений позов [PERSON] не визнавала та повністю підтримала зустрічний позовов [PERSON] до [PERSON] . Вважає, що [PERSON] була і є добросовісним набувачем 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 03.06.2016, оскільки вона виконала всі умови договору купівлі-продажу, повністю розрахувалась з продавцем. Позивачем не оспорюється те, що договір був відплатним та не ставиться під сумнів, що грошові кошти за придбання 1/3 частки спірного домоволодіння [PERSON] у сумі еквівалентній 35\~000 доларів США були сплачені [PERSON] . Також [PERSON] зазначає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/3 частки домоволодіння [ADDRESS] від 03.06.2016, в зв`язку з тим, що позивач претендує на визнання за ним права власності на 8/100 частин домоволодіння. Немає також підстав визнавати недійсним договір дарування [PERSON] , оскільки договір дарування був укладений, в той час, коли рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.09.2017, яким було відмовлено [PERSON] у визнанні правочину недійсним, визнання права власності, набрало законної сили та було чинним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, довірив представляти свої інтереси адвокату Пирогову О.І. Представник позивача [PERSON] адвокат Пирогов О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу 1/3 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який 03.06.2016 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В., договір дарування 1/3 частки домоволодіння [ADDRESS] , який від 01.06.2018 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сущенко В.В. та визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 8/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] , в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив відмовити, з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні позову [PERSON] просила відмовити в повному обсязі та задовольнити зустрічний позов з підстав, викладених в ньому. Представники відповідача [PERSON] адвокат Швець С.В. та адвокат Котова М.В. в судовому засіданні в задоволенні позову [PERSON] про визнання правочинів недійсними та визнання права власності просили відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у ньому. Також, при винесенні рішення просили врахувати те, що позивачем за первісним позивачем не було надано до суду письмової постанови нотаріуса про відмову в видачі свідоцтва про право на спадщину, з зазначенням причини відмови та умови її усунення, оскільки у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відсутність відмови нотаріуса від вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину свідчить про відсутність підтвердження порушення прав позивача на спадкування, а також недотримання загальновизначеної процедури прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, у своїх письмових поясненнях зазначила, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача за первісним позовом [PERSON] , а тому в задоволенні позову слід відмовити та задовольнити зустрічний позов [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем 1/3 частини домоволодіння. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що позов [PERSON] вважає безпідставним та надуманим, оскільки його права під час укладання [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу спірної частини їхнього будинку не були порушені, так як він ніколи не мав наміру та бажання скористатись своїм переважним правом на придбання частки житлового будинку [ADDRESS] та не уповноважував [PERSON] захищати його права з цього приводу. Зустрічний позов [PERSON] вважає обґрунтованим та таким, що підтверджується матеріалами справи. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю та прийняти рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно\~ст. 12 ч. 3 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~\~подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що з 28 липня 1995 року по 10 вересня 2008 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова (том 1 а.с. 8). У період шлюбу, 29 грудня 1995 року, на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбала 1/3 частини житлового будинку з надвірним будівлями по [ADDRESS] (том 1 а.с. 9). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2008 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (т. 1 а.с. 11) Відповідно до ст. ст. 22, 28, 29 КпШС, який діяв на час придбання спірного будинку, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ст. 16 Закону України від 07.02.1991 року № 697-ХІІ «Про власність» , який був чинним на момент придбання частки спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Таким чином, 1/3 частина житлового будинку з надвірними будівлями на [ADDRESS] , яка була придбана під час зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] була їх спільною сумісною власністю. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову №4 Харківського міського управління юстиції (том 1 а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, в тому числі на Ѕ частини від набутої ним у шлюбі з [PERSON] 1/3 частки домоволодіння. Оскільки, спадщина відкрилась після 01 січня 2004 року, відносини спадкування спірного майна регулюються правилами ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. З заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті [PERSON] звернулись як спадкоємці першої черги 10.07.2009 - мати [PERSON] та [INFO] - донька [PERSON] . Свідоцтв про право на спадщину спадкоємці не отримали. (том 1 а.с. 14, 80). Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, право на спадщину Ѕ від 1/3 частки спірного домоволодіння мали: мати [PERSON] [PERSON] та його дочка, [PERSON] тобто по 1/12 кожна. [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції ) (том 1 а.с. 15). Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги, 31.10.2014 року звернувся до дванадцятої Харківської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після матері (том 1 а.с. 16). Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що в порядку представлення, з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] також звернулась її онука, [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] не отримували. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] після спливу шести місячного строку мали обов`язок звернутись до нотаріуса за видачею кожному з них свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак, позивач [PERSON] не звертався за видачею свідоцтва, натомість звернувся до суду з позовом про усунення [PERSON] від спадкування. В задоволенні, якого рішенням Московського районного суду м. Харкова, з яким погодився Харківський апеляційний суд, відмовлено. 03 червня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] продала [PERSON] 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 03.06.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 1185). (том 1 а.с. 47). Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу, у позивача [PERSON] існувало майнове право на частку спірного будинку, як спадкодавця за законом після смерті його матері, [PERSON] в порядку спадкової трансмісії. У зв`язку з порушенням майнового права [PERSON] останній звернувся до суду з позовною заявою про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на 1/12 частку будинку. Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 04.09.2017 в задоволенні позову відмовлено та постановою апеляційного суду Харківської області від 09.01.2018 рішення залишено без змін. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1,2 ст. 273 ЦПК України). Таким чином, рішення суду від 04.09.2017 про відмову в задоволенні позову про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу набрало чинності 09.01.2018 (том 1 а.с. 220-223) та в матеріалах справи відсутні відомості про його зупинення Касаційним судом в зв`язку з подачею касаційної скарги. 01.06.2018 [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] 1/3 частку домоволодіння [ADDRESS] (договір дарування від 01.06.2018, зареєстрований в реєстрі під № 270 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенко В.В.) (том 2 а.с. 114). Таким чином, оскільки рішення суду Київського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 та постанова апеляційного суду Харківської області від 09.01.2018 не були скасовані та не зупинено їх дію Касаційним судом, то під час укладання договору не було порушено прав третіх осіб, в тому числі, і позивача [PERSON] . Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування є необгрунтованими. Крім того, слід врахувати те, що майнове право позивача на право сумісної власності 1/3 спірного домоволодіння, також не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки такі вимоги порушують майнові права одного з колишнього подружжя, а саме [PERSON] , яка на момент укладання договору купівлі-продажу безспірно була власником щонайменше Ѕ частки 1/3 частини спірного майно, та відчужила його на законних підставах. Так, відповідно до матеріалів справи [PERSON] відшкодувала вартість частки на яку, після смерті її чоловіка претендувала його дочка від іншого шлюбу, [PERSON] . Право на аналогічне відшкодування належної долі [PERSON] зберігається і за [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеною в постанові від 26.06.2019 по справі № 522/22331/15-ц, у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують в рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії продовжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається competition of claims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються у судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановленні щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і теж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права. Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває eo ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні. Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялось неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим. А отже, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК України. Оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту особи, що вважає себе власником майна. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, з якими також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року, справа № 183/1617/16-ц. Суд зазначає, що право власності складається з трьох правомочностей: права володіння; права користування; права розпорядження. У разі порушення права власності й необхідності звертатися до суду за захистом порушеного права передусім потрібно встановити, яких з указаних правомочностей власник позбавлений, задля вибору належного й ефективного способу захисту права. Одними з найпоширеніших способів захисту права власності є віндикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно. Так, віндикаційний позов це позов неволодіючого власника про витребування майна від незаконно володіючого невласника. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц). Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц). З огляду на наведені визначення Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного й негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Під час вирішення питання про віднесення заявленого у справі позову до віндикаційного чи негаторного, які є різновидами способів захисту права власності, поняття володіння потрібно розглядати як складову змісту такого права в розумінні положень ч. 1 ст. 317 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його в себе. Постановою від 19.06.2019 р. № 925/180/18 Верховний Суд скасував рішення судів першої й апеляційної інстанцій, зазначивши, що суд касаційної інстанції вважає передчасним висновок судів про задоволення позову як негаторного, оскільки суди не встановили з посиланням на відповідні підтверджувальні належні, допустимі, достовірні й достатні докази, зокрема: чи взагалі вступав позивач після перереєстрації на себе права власності на спірне майно у фактичне володіння ним; станом на момент подання позову та прийняття рішення фактично володів спірним приміщенням позивач чи відповідач (або взагалі ніхто з них); з урахуванням викладеного, чи станом на момент подання позову та прийняття рішення в позивача були перешкоди від відповідача в здійсненні щодо спірного майна саме тільки прав користування й розпорядження або і права володіння також. \~ \~ \~ \~Системний аналіз низки позицій Верховного Суду, приводить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заявлених позовних вимог, виходячи із наступного. Так, у постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч. 1 ст. 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Отже, з огляду на специфіку речей в обороті, володіння рухомими й нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджено, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.Таким чином, з наведеної позиції ВП ВС убачається, що власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою. \~ \~ \~ \~ Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа. \~ \~ \~ \~Зокрема, у постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, допоки особа є власником нерухомого майна, тобто за нею зареєстровано право власності на це майно, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування й розпорядження цим майном. \~ \~ \~ \~У постанові від 28.11.2018 р. у справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, захист судом порушеного права на підставі віндикаційного позову полягає в реєстрації за дійсним власником його права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесені запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Якщо право власності на нерухоме майно лишається зареєстрованим за дійсним власником, однак таке майно незаконно використовує інша особа, то потрібно звертатися не з віндикаційним, а з негаторним позовом, оскільки в такому разі усунення перешкод у користуванні власником своїм майном і буде ефективним способом захисту порушеного права, а рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння не матиме жодного ефекту. Таким чином, з урахуванням викладеного, а також висновку Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року, справа № 183/1617/16-ц захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливе лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України. Позивачем [PERSON] не доведено, що відповідачі володіють нерухомим майном без відповідних правових підстав. Навпаки, судом достовірно встановлено, що [PERSON] належала 1/3 частка домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, [PERSON] на підставі договору дарування. Натомість, [PERSON] ніколи не вступав у фактичне володіння спірним майном; ні позивач, ні особи, які на думку позивача, мали право на частку нерухомого майна у спірному домоволодінні ( [PERSON] та [PERSON] ) юридично не оформили своє право на спірне майно. Факт подачі заяви про прийняття спадщини свідчить лише про намір реалізувати право, однак, не свідчить про право власності на майно. Для реалізації права на майно слід вчинити обов`язкові дії: надати документи, які підтверджують правові підстави на володіння майном, отримати свідоцтво про право на власність, зареєструвати його в обов`язковому порядку в реєстрі речових прав. [PERSON] помер [INFO] , його мати [PERSON] померла [INFO] , тобто кожен з них мав достатньо часу для: [PERSON] для реєстрації свого права власності на майно придбане у шлюбі або для звернення з позовом про визнання на це права, а [PERSON] на оформлення спадщини після смерті [PERSON] у спосіб визначений законом. Судом встановлено, що як на момент подання позову так і на час прийняття рішення позивач ніколи не володів спірним майном, не мав законних підстав для користування і розпорядження ним. Позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права на 1/12 частину домоволодіння в порядку спадкової трансмісії, заявлені через 7 років після відкриття спадщини за умови наявних добросовісних набувачів на це майно, не можуть бути задоволені шляхом визнання правочинів недійсними. За наявності допустимих доказів, позивач [PERSON] мав би звернутися з позовом до [PERSON] з позовними вимогами про стягнення частини грошових коштів за продану нею частину домоволодіння по [ADDRESS] , яка була придбана у шлюбі з [PERSON] .. Таким чином, спосіб захисту, який обрав позивач [PERSON] в частині вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу та дарування спірної частки домоволодіння, а також визнання права власності на спірну частку домоволодіння в порядку спадкування, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Суд також зазначає, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумніви (BRUMER v/ROVFNIA, № 28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна, не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Такий правовий висновок також узгоджується з правовою позицію постанови Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16-ц. А тому суд вважає, що [PERSON] , як і [PERSON] є добросовісними набувачами спірного майна, а тому їх права на мирне володіння майном повинні бути захищені судом. Щодо вимог [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем 1/3 частки домоволодіння [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 03.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В. суд зазначає наступне. З матеріалів справи також встановлено, що останнім набувачем спірної частки домоволодіння за договором дарування від 01.06.2018 була [PERSON] , яка на теперішній час є власником 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , а тому визнання попереднього власника [PERSON] добросовісним набувачем спірної частки домоволодіння є неефективним способом захисту, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи, оскільки на час розгляду справи вона не є власником майна, а тому, у разі пред`явлення віндикаційного позову, неможливо витребувати майно у особи, яка не є його власником та не розпоряджається ним. Більш того, навіть позивач, не ставить під сумнів факт відплатного договору купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] , не зазначає що майно вибуло із володіння [PERSON] поза її волею. За таких підстав, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати не стягуються.

Outcome: dismissed