Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

12.02.2021 року із Октябрського районного суду м. Полтави до Валківського районного суду Харківської області надійшла позовна заява із додатками, в якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 80429,94 грн. та 10 000 грн моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 26.01.2016 року по 30.09.2017 року працював у ПрАТ «Пласт» на посаді інспектора охорони, звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. В день звільнення з ним не проведений розрахунок, хоча існувала заборгованість у розмірі 49045,54 грн. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року з ПрАТ «Пласт» на його користь стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 49045,54 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11752,32 грн. за період з 01.10.2017 року по 30.12.2017 року. Не зважаючи на неодноразові прохання позивача та вимоги державного виконавця, дане рішення суду відповідачем виконано лише 01.10.2019 року, в зв`язку з чим постановами від 09.10.2019 року державний виконавець закінчив виконавчі провадження ВП №57839057 та ВП №57838703, відкриті 04.12.2018 року з приводу примусового виконання вказаного рішення суду. Посилаючись на ст.236 КЗпП України вважає, що відповідач повинен йому виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року, а саме з 31.12.2017 року по 01.10.2019 року, тобто всього 438 робочих днів * 183,63 грн. середньоденної заробітної плати = 80429,94 грн. Зазначив, що даними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, пов`язаних із позбавленням зарплатні - вкрай необхідних на життя грошових коштів. Внаслідок стресу, викликаного порушенням законних трудових прав, що призвели до моральних страждань, як наслідок, позивач втратив нормальні життєві зв`язки, які вимагали і вимагають для цього додаткових зусиль для організації життя, забезпечення родини усім необхідним для продовження нормальної життєдіяльності. З вересня 2017 року по березень 2018 року вимушений був захищати свої права в місцевому суді, після чого відповідач просто відмовився виконувати судове рішення. Ця обставина ще більше посилила його моральні страждання, оскільки позивач мав всі законні підстави отримати свою зарплатню, але фактично це відбулося у жовтні 2019 року. Розмір моральної шкоди, завданої затримкою виконання судового рішення, позивач оцінив в 10 000 грн. Зазначив, що при визначенні розміру моральної шкоди виходив з принципів розумності та справедливості, враховуючи глибину душевних страждань і наслідків вимушених змін у його житті. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України, на підставі ухвали суду від 17.02.2021 року відкрито провадження у цивільній справі. З урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України до суду не надходило. 09.03.2021 року представник відповідача Бакуменко В.В. надав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити повністю. Вказав, що 05.02.2021 року у зв`язку зі зміною організаційно-правової форми ПАТ «Пласт» припинено шляхом його перетворення в ТОВ «Стратум Україна», яке є правонаступником прав і обов`язків ПАТ «Пласт». Враховуючи, що відповідач 01.10.2019 року провів розрахунок з [PERSON] шляхом погашення заборгованості по заробітній платі, що підтверджує й сам позивач, перебіг тримісячного строку у даній справі в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних останньому при звільненні сум починається з наступного дня, тобто з 02.10.2019 року і закінчується 01.01.2020 року. Посилаючись на ст.233 КЗпП, п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, постанову Верховного Суду України від 08.11.2018 року у справі №6-162цс17 вважає, що оскільки 01.10.2019 року є дато, коли [PERSON] дізнався про його порушене право, а звернувся до суду лише 17.12.2020 року, позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду з даних правовідносин, при цьому поважних причин пропуску зазначеного строку не надав. Звернув увагу, що позивач за змістом позовних вимог просить стягнути заборгованість по заробітній платі, разом з тим, з тексту позовної заяви вбачається, що предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дані поняття відносяться до тлумачення окремих норм КЗпП України та підпадає під дію окремих його норм, зокрема ст.ст.116,117. Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 ЗУ «Про оплату праці», вважає, що позивачем в порушення п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» не сплачено судовий збір. Щодо відшкодування моральної шкоди вважає, що вирішення цього питання може мати місце лише на підставі наданих суду відповідних підтверджуючих доказів, які позивачем не надано, а лише викладені у позовній заяві загальними фразами. Розмір моральної шкоди також не підтверджений відповідними доказами, є надмірним та не кореспондується з глибиною та силою страждань, які нібито зазнав позивач у зв`язку з порушенням його прав. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. Згідно ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Статтями 46,47 ЦПК України передбачено, що вони можуть мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони (цивільна процесуальна правоздатність) та здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність). У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (ст.55 ЦПК України). Як вбачається із наданих суду доказів, правонаступником Приватного акціонерного товариства «Пласт» є Товариство з обмеженою відповідальністю «Стратум Україна». Відповідно до ч.1 ст.55 ЦПК України, у разі припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії судового процесу. З огляду на викладене, враховуючи предмет спору, який виник між сторонами, суд вважає необхідним замінити відповідача Приватного акціонерного товариства «Пласт» її правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Стратум Україна», що відповідає положенням ст.51 ЦПК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року у справі №554/25/18 з ПАТ «Пласт» на користь позивача стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 49045,54 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11752,32 грн. за період з 01.10.2017 року по 30.12.2017 року. Рішення суду не оскаржене та набрало законної сили. Як встановлено рішенням суду, позивач, згідно копії трудової книжки, в період з 26.01.2016 року по 30.09.2017 року працював на ПАТ «Пласт» на посаді інспектора охорони служби охорони, з якої був звільнений у зв`язку із закінченням терміну трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП. Згідно довідки ПАТ «Пласт» №501 від 04.12.2017 року, [PERSON] дійсно працював на вказаному товаристві інспектором охорони, його розмір середньомісячної заробітної плати за 2 останніх місця складає 3948 грн., середньоденної - 183,63 грн., кількість робочих днів за останні 2 місяці - 43, заборгованість по заробітній платі на день його звільнення складає 49045,54 грн. У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із наданих позивачем доказів слідує, що на підставі даного рішення суду виконавчий лист №554/25/18, виданий Октябрським районним судом м. Полтави лише 28.11.2018 року, 04.12.2018 року відкрито виконавче провадження №№57839057, 57838702. 09.10.2019 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області Ніколенком С.В. винесено постанови №№57839057, 57838702 про закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання, оскільки боржником перераховано кошти стягувачу в повному обсязі згідно платіжного доручення №3449 від 01.10.2019 року. Ст.47 КЗпП встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП). Згідно ч.1 ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Ст.237-1 КЗпП визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пропущений встановлений законом тримісячний строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, оскільки, як зазначає сам позивач, стягнуті з відповідача кошти йому були перераховані 01.10.2019 року за платіжними дорученнями №3449,3450, а звернувся він до суду лише 17.12.2020 року, будь-яких поважних причин пропуску встановленого строку не вказав, в зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові №910/4518/16 від 30.01.2019 року, за змістом норм статей 94,116,117 КЗпП та статей 1,2 ЗУ «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 840,80 грн. - за вимогу про стягнення заборгованості та 2102 грн. - за вимогу про відшкодування моральної шкоди. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed