Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

10 жовтня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10.08.1991 року., який було розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12.09.2011 року. Із відповідачем є двоє спільних дітей - [PERSON], [INFO] та - [PERSON], [INFO]. Вказує, що 28.07.2011р. між ними було укладено договір про сплату аліментів на дітей, а 21.04.2016р. було укладено договір про внесення змін до договору про сплату аліментів на дітей. Договором про сплату аліментів на дітей встановлено, що витрати на відпочинок та оздоровлення неповнолітнього сина на протязі року, тобто до першого вересня дві тисячі дванадцятого року батько бере на себе. На протязі іншого часу до досягнення дитиною повноліття витрати на оздоровлення та відпочинок дитини батьки несуть в рівних частках. При цьому, умовами договору про сплату аліментів на дітей не встановлено обмежень щодо місця де може проводитись таке оздоровлення та відпочинок, а також не встановлено граничної межи таких витрат. Зазначає, що вона разом із сином [PERSON] в період з 12.05.2016р. по 22.05.2016р. включно здійснили подорож на відпочинок та оздоровлення до міста Хургада, Арабська Республіка Єгипет. Необхідність здійснення оздоровлення [PERSON] викликана станом його здоров'я. Вартість цієї подорожі на відпочинок та оздоровлення однієї особи, сина [PERSON], становила 14 400,00 грн. і була повністю сплачена позивачем 25.04.2016р. А тому вважає, що [PERSON] повинен взяти участь у витратах на відпочинок та оздоровлення власного сина - [PERSON] в сумі 7200,00 грн., які просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, вказавши, що сам факт понесення мамою дитини витрат на оздоровлення без попереднього погодження всіх істотних умов такого відпочинку, терміну відпочину, його вартості, країни, потреби саме в такому відпочинку не може слугувати безспірною підставою їх стягнення. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, згідно слідуючих підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 10.08.1991 року, який було розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12.09.2011 року. Від даного шлюбу у подружжя є двоє спільних дітей - [PERSON], [INFO] та - [PERSON], [INFO]. 28.07.2011р. між сторонами було укладено договір про сплату аліментів на дітей, а 21.04.2016р. було укладено договір про внесення змін до договору про сплату аліментів на дітей. Договором про сплату аліментів на дітей встановлено, що витрати на відпочинок та оздоровлення неповнолітнього сина на протязі року, тобто до першого вересня дві тисячі дванадцятого року батько бере на себе. На протязі іншого часу до досягнення дитиною повноліття витрати на оздоровлення та відпочинок дитини батьки несуть в рівних частках. Сторони зобов'язуються виконувати обов'язки, покладені на них цим договором та сприяти один одному у їх виконанні. Сторона, яка порушила умови договору, повинна їх усунути. Усі спори, що можуть виникнути між сторонами під час виконання цього договору, підлягають вирішенню шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - в судовому порядку. З усіх інших питань, що не врегульовані цим договором, сторони керуються чинним законодавством України. Так, позивач разом із сином [PERSON] в період з 12.05.2016р. по 22.05.2016р. включно здійснили подорож на відпочинок та оздоровлення до міста Хургада, Арабська Республіка Єгипет, що підтверджується довідкою туристичної компанії ТОВ «Ниалтрейд» від 19.09.2016р.. Необхідність здійснення оздоровлення [PERSON] викликана станом його здоров'я, що вбачається із медичних довідок та листами лікаря наявних в матеріалах справи. Вартість подорожі на відпочинок та оздоровлення однієї особи, сина [PERSON], становила 14 400,00 грн. і була повністю сплачена позивачем 25.04.2016р., що підтверджується банківською квитанцією. Відповідачу неодноразово направлялися вимоги щодо участі у витратах на оздоровлення та відпочинок дитини, які останнім отримані, проте кошти так і не відшкодовані. У відповідності до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. За змістом ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини. її фізичний, духовний та моральний розвиток і утримувати дитину до досягнення нею повноліття на рівні, який дозволяє забезпечити її повноцінне життя. Згідно вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до вимог ч.1 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, нормами СК України передбачено спрощений порядок примусового виконання договорів щодо утримання. Такий порядок дозволяє добросовісній стороні договору уникнути судової процедури. Проте, згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»: згідно з ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК.Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст. 184 того ж Кодексу (п. 16); Умовами договору про сплату аліментів на дітей від 28.07.2011р. не встановлено права односторонньої відмови від виконання зобов'язання або зміни його умов. Також і не встановлено обмежень щодо місця де може проводитись оздоровлення та відпочинок, а також не встановлено граничної межі таких витрат. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З врахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] зобов'язаний взяти участь у витратах на відпочинок та оздоровлення власного сина - [PERSON] в сумі 7200,00 грн., а тому позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. При цьому суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що мати повинна була погодити дану відпустку, оскільки умовами договору такого погодження не передбачено. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved