Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

11.02.2014 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] інфляційну складову боргу, 3 % річних та судові витрати в розмірі 13 431,73 грн. Також просив застосувати правові наслідки порушення відповідачем зобов'язання зі сплати боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 року з відповідача стягнуто 65 559,00 грн. основного боргу, 3 % річних, що становить 555,00 грн., судові витрати в розмірі 782,00 грн. Відповідач рішення суду не виконав, заборгованості не погасив, державною виконавчою службою примусового виконання здійснено не було. Оскільки боргові зобов'язання відповідачем погашені не були, а тому просить стягнути з [PERSON] за період з 31.05.2013 по 01.02.2014 року 3 % річних в розмірі 1 417,81 грн. та інфляційні втрати в сумі 43,60 грн. Позивачем також була заявлена вимога про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 11 970,32 грн., які позивач поніс при розгляді справи № 2-508/2010. Ухвалою суду від 21.05.2014 року закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 11 970,32 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 65 559 грн., 3 % річних в розмірі 555 грн. та судові витрати в розмірі 782 грн., а всього стягнуто 66 876 грн. (а. с. 5 - копія рішення суду). 19.04.2010 року рішення суду набрало законної сили. Виконавчий лист видано 14.07.2010 року (а. с. 6 - копія виконавчого листа). 16.07.2010 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, серії ВП №20379164 із виконання виконавчого листа за вказаним рішенням суду. Боржника зобов'язано добровільно виконати рішення суду в 7-дений строк з дня отримання постанови (а. с. 7 - копія постанови). У зв'язку з невиконанням відповідачем рішення суду, [PERSON] у травні 2013 року звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості, яка утворилась внаслідок невиконання рішення суду. 16.10.2013 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 3 % річних в розмірі 6 022,10 грн. (а. с. 8 - 9 - копія рішення суду). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.12.2013 року скасовано рішення суду від 16.10.2013 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні витрати в сумі 152,27 грн. (а. с. 9 - 12 - копія рішення суду). В ході примусового виконання рішення суду, державним виконавцем частково стягнуто з боржника та перераховано стягувачу 3 163,64 грн. Залишок боргу за виконавчим документом станом на 30.08.2013 року становить 63 712,36 грн. Дана обставина підтверджується листом ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві №13321/03-28 від 30.08.2013 року (а. с. 16 - копія листа). Листом ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві №1024/03-28 від 29.01.2014 року, повідомлено, що в ході примусового виконання стягнення стягувачу перераховано кошти в розмірі 1 381,82 грн. Станом на 01.02.2014, кошти не надходили та не перераховувалися (а. с. 17 - копія листа). Встановлено, що рішення суду від 07.10.2010 року, 16.10.2013 року, 17.12.2013 року відповідач не виконав, коштів позивачу в повному обсязі не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України). Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. В постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року по справі N 3-65гс11 висловлена наступна правова позиція: «оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є необґрунтованим». Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі N 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. В силу ст. 360-7 ЦПК України, зазначене рішення є обов'язковим для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВС України. Зобов'язання, що виникли у відповідача на підставі зазначених вище судових рішень - є грошовими та виражені в національній валюті. З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами, що [PERSON] не виконує зазначені зобов'язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України по справах N 6-59цс13, N 3-65гс11, позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання і трьох процентів річних, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами. Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 31.05.2013 по 01.02.2014 року, три відсотки річних становить 1417,81 грн., інфляційні втрати - 43,6 грн. (а. с. 14-15 - розрахунок). Відповідач не спростував наданого розрахунку, не подав свого розрахунку. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наданий позивачем розрахунок та відсутність будь-яких спростувань зазначеного розрахунку зі сторони відповідача, суд вважає обґрунтованими зазначені в розрахунку суми, що підлягають стягненню з відповідача, а саме: три відсотки річних - 1417,81 грн., інфляційні втрати - 43,6 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати на суму 243,60 грн. Вимога про застосування правових наслідків порушення відповідачем зобов'язання зі сплати боргу не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не конкретизовано, які саме правові наслідки просить застосувати і не вказані підстави для їх застосування.

Outcome: partial