Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

11.10.2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначив, що 14.03.2007 року померла [PERSON], яка проживала та була зареєстрована [INFO] сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області і після смерті якої залишилося спадкове майно, що складається, в тому числі, із земельної ділянки №951 площею 2,1999 га, яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району. Він є спадкоємцем [PERSON] за заповітом від 03.12.2003 року. Спадщину після смерті [PERSON] він прийняв, але оформити спадкові права на земельну ділянку не може через відсутність правовстановлюючого документу на неї, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий спадкодавцю [PERSON], останньою втрачений. Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області йому було відмовлено в оформленні спадщини на земельну ділянку в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, що є перешкодою для оформлення спадкових прав. Просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 14.03.2007 року [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 0525387700:02:003:0175, площею 2,1999 га вартістю 39603 грн., яка розташована на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області та належала останній на підставі державного акту серії ВН №055833, виданого Шаргородською РДА 24.06.2003 року на підставі розпорядження від 18.06.2003 оку №175. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, 02.11.2016 року подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.66). Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився. Від представника сільської ради секретаря Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON], що діє на підставі довіреності від 01.11.2016 року (а.с.68), надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника [PERSON] сільської ради, відповідач визнає позов у повному обсязі та не заперечує щодо його задоволення (а.с.67). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач та представник відповідача заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.03.2007 року в с. Королівка Новомосковського району Дніпропетровської померла [PERSON], що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії І-АМ №348401 (а.с.7). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається, в тому числі, із земельної ділянки, вартістю 39603 грн. з кадастровим номером 0525387700:02:003:0175, площею 2,1999 га, розташованої на території [PERSON] сільської ради та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №055833, виданого на підставі розпорядження Шаргородської РДА за №175 від 18.06.2003 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №951. Вказані факти підтверджуються копією архівного примірника державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №055833, який знаходиться в Відділі Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області (а.с.61); копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.09.2016 року (а.с.10) та копією додатка до нього кадастрового плану земельної ділянки (а.с.11); звітом з експертної грошової оцінки земельної ділянки (а.с.12-29); оглянутою в судовому засіданні Технічною документацією по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, в матеріалах якої містяться розпорядження голови Шаргородської РДА №175 від 18.06.2003 року «Про затвердження технічної документації щодо передачі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право власності на землю на території [PERSON] сільської ради у площі земель сільськогосподарського виробничого кооперативу «Слобідський» та селянського фермерського господарства «Прометей» та додаток №1 до вказаного розпорядженнгя голови РДА «Список громадян-власників сертифікатів на території [PERSON] сільської ради, у площі земель сільськогосподарського виробничого кооперативу «Слобідський», яким видаються державні акти на право власності на землю», у якому під №490 власником сертифікату на території [PERSON] сільської ради, у площі земель СВК «Слобідський», якому видається державний акт на право власності на землю, зазначена [PERSON] (а.с.62, 63-65). Таким чином, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0525387700:02:003:0175, площею 2,1999 га, розташованої на території [PERSON] сільської ради та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №055833, належну спадкодавцю [PERSON], втрачений останньою при житті, що підтверджується оголошенням в газеті «Шаргородщина» (а.с.30-32). Позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом від 03.12.2003 року, що посвідчений секретарем Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №34, який не змінений і не скасований (а.с.9). [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] на підставі заповіту від 03.12.2003 року прийняв, що підтверджується матеріалами спадкової справи за №127/2016 до майна померлої 14.03.2007 року [PERSON] (а.с.39-56), але не оформив, оскільки відсутній оригінал державного акту на право власності на землю, у звязку із чим 05.10.2016 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.56). Спадкоємців на обовязкову частку у спадщині [PERSON] немає, що також підтверджується матеріалами спадкової справи за №127/2016 до майна померлої 14.03.2007 року [PERSON] (а.с.39-56). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст.1223 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч.1 ст.1233 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.ч.1, 3 ст.1296 ЦК України). Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст.116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку правовстановлюючого документа про право власності на землю (державного акта чи свідоцтва про право власності на землю); реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Оскільки [PERSON] нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, то його право на отримання у власність в порядку спадкування за заповітом цієї земельної ділянки порушено і підлягає судовому захисту. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п.3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем [PERSON] сільською радою визнано позовні вимоги [PERSON] то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Outcome: approved