Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

11.01.2017 року до Червонозаводського райнного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], в якій просила розірвати шлюб, зареєстрований 29.06.2012 року між нею та відповідачем та стягнути аліменти на малолітню дитину. 20.03.2017 ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова позов в частині вимог стягнення аліментів залишено без розгляду. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу з 29.06.2012 року, зареєстрований у Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського районного управління юстиції Харківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 54 . Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що подружнє життя не склалося, через що фактично припинені шлюбні відносини. Ведення спільного господарства та та сумісне проживання припинено. Також позивач зазначила, що спір щодо розподілу майна та щодо місця проживання дитини відсутній. У судове засіданні позивачка не з'явилася, але звернулася до суду з письмовою заявою у якій просить розглянути справу за її відсутністю та розірвати шлюб з відповідачем. На позовних вимогах наполягає. Відповідач у судове засіданні не з'явився, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином, про причиние неявки не сповістив. Суд, вивчивши заяви та матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved