Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

12.08.15. ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який заявою про збільшення позовних вимог від 02.07.16 було уточнено (том 2 а.с.189), мотивуючи свої вимоги наступним. 31.01.08. між ПАТ «КРЕДІ [PERSON]», який є повним правонаступником АТ «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК» та ПАТ «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 401/01/07, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 18 000,00 доларів США зі строком користування з 31.01.2008. року до 30.01.2028 року. Кредит було надано з метою придбання квартири. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено Договір поруки № 401/01/07. ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» належним чином виконав умови договору, надавши відповідачам кредит у визначеному умовами договору розмірі, однак відповідачі зобовязання за вказаним договором належним чином не виконали, у звязку з чим у них виникла заборгованість. Станом на 15.06.16. загальний розмір заборгованості становить 21 821,97 доларів США, з яких: 13 786,58 доларів США прострочена заборгованість за кредитом; 204,35 доларів США нараховані відсотки; 2 568,48 доларів США прострочені відсотки; та 131 116,37 грн. пеня. Просили стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ [PERSON]» загальному розмірі 16 559,41 доларів США та 131 116,37 грн. пені, а також витрати банку зі сплати судового збору в сумі 4750,89 грн. 22.02.16. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ [PERSON]» про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору (том 1 а.с.153-158), мотивує свої вимоги наступним. По перше, між [PERSON] та ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» виникли правовідносини на підставі кредитного договору № 401/01/07. Позивачка вважає, що укладаючи з нею кредитний договір та зазначивши валюту кредиту долари США, банк свідомо порушив норми матеріального права, оскільки оплата послуг на території України здійснюється лише в гривні, надання кредиту в іноземній валюті на споживчі цілі є порушенням законодавства, тобто банк навязав їй кредитні гроші, які можливо було використати лише після валюто-обмінної операції для отримання додаткового прибутку. По-друге, [PERSON] зазначає, що детальний розпис сукупної вартості кредиту є істотною умовою договору про надання споживчого кредиту, однак у тексі договору не вказані ні детальний розпис сукупної вартості кредиту, ні реальна процентна ставка, ні сума щомісячного платежу. Крім того вказує, що в порушення п. д), є), и), і) ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачі» позичальнику не було повідомлено перед укладенням договору про надання споживчого кредиту у письмові формі під підпис: орієнтовну сукупну вартість кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. З аналізу змісту кредитного договору [PERSON] вбачає, що дії банку при укладенні кредитного договору були неправомірними, умови є несправедливими, інформація щодо укладення договору надана банком не в повному обсязі, а тому вважає, що кредитний договір суперечить вимогам закону і має бути визнаний недійсним. Просила визнати недійсним Кредитний договір № 401/01/07 від 31.01.2008 року. В судовому засіданні представники позивача ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» первісний позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві (том 1 а.с.1-4), в задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав, викладених у запереченнях на зустрічну позовну заяву (том 1 а.с.182-184), крім того подали до суду клопотання про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог [PERSON] (том 2 а.с.211). Відповідачка [PERSON] заявлений позов ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» не визнала, просили відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримують в повному обсязі і просять задовольнити. Від проведення почеркознавчої експертизи відмовляється, клопотання про призначення судової економічної експертизи не заявляє. Заяву про поновлення строку позовної давності щодо її вимог не заявляє. Додатково пояснила, що своєчасно сплачувала кошти по кредитному договору. Однак, на даний час знаходиться у декретній відпустці та не має коштів для погашення кредиту. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с.199-203,205-208), причини неявки суду не відомі, заяви про відкладення слухання справи до суду не надходило, а отже в силу ст. 74 ЦПК України, він вважається повідомленим про час і місце розгляду даної справи. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача [PERSON], на підставі наявних матеріалів у справі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 31 січня 2008 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 401/01/07. Згідно п. 1.1 даного договору, банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 18 000,00 доларів США; термін користування кредитом з 31 січня 2008 року до 30 січня 2028 року (том 1 а.с.5-7). Уклавши кредитний договір, відповідачка [PERSON] зобовязувалася погашати заборгованість за кредитним договором щомісячно до 15 числа, згідно з Додатком № 1 до кредитного договору № 401/01/07 від 31.01.2008 року графік погашення заборгованості за кредитним договором (том 1 а.с.8-10). Відповідно до п. 1.4.1 кредитного договору визначено, що щомісячно процентну винагороду (далі проценти) за користування кредитом, починаючи з дня списання коштів з рахунку Позичальника, зазначено в п. 3.1.1 цього Договору до моменту повного погашення заборгованості за цим Договором, що розраховується із використанням плаваючої процентної ставки згідно із формулою: Фіксований процент + FIDR. 31.01.2008 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 401/01/07, п.1.2 якого визначено, що сторони договору встановлюють, що Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед Банком відповідати по зобовязанням Позичальника, які виникають з умов Кредитного договору № 401/01/07 від 31 січня 2008 року, в повному обсязі заборгованості за кердитом та/або відсотками за кредит, а також штрафів та пені, в строки та на умовах, обумовлених Кредитним договором (том 1 а.с.19). 31.01.2008 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, яким на виконання кредитного договору, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем № 401/01/07 в м. Чернігові від 31 січня 2008 року, передається квартира, що знаходиться в м. Чернігові по вул. Попудренка в будинку № 10 а, квартира 19 (атом 1 а.с.22-23). Крім того, 14.05.09. та 30.10.09. між вказаними сторонами укладалися Договори про внесення змін та доповнень до договору іпотеки (том 1 а.с.24,25). 12.05.2009 року Договором про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 401/01/07 від 31.01.2008 року, який було укладено між Акціонерним товариством «Індустріально- експортний банк» та [PERSON] вирішено: - викласти пункт 1.4.1 Кредитного договору у новій редакції, а саме визначити, що протягом періоду з 12 травня 2009 року до 31 березня 2010 року включно, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 7,1 % річних, а починаючи з 01 квітня 2010 року за ставкою 13,4 % річних; - доповнити розділ 2 кредитного договору пунктом 2.8 наступного змісту: позичальник заявляє та запевняє, що розуміє суть та бере на себе валютний ризик, тобто ймовірність додаткових фінансових витрат внаслідок зміни курсу валюти, в якій кредит було отримано відносно валюти, в якій позичальник отримує/буде отримувати дохід. Вказані зміни можуть викинути в період між укладенням договору і фактичним проведенням розрахунків за ним. Позичальник розуміє та погоджується, що незалежно від того, в якій валюті позичальник фактично використовував кредит, грошові зобовязання позичальника перед банком з повернення кредиту за цим договором обліковується банком та виконується позичальником виключно у валюті кредиту, в якій кредит було видано; доповнити пункт 3.2. Кредитного договору підпунктом 3.2.10 та 3.2.11 (том 1 а.с.11-12). 30.10.2009 року Договором про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 401/01/07 від 31.01.2008 року, який було укладено між Акціонерним товариством «Індустріально- експортний банк» та [PERSON], вирішено: - викласти пункт 1.4.1 Кредитного договору у новій редакції, а саме визначити, що протягом періоду з 30 жовтня 2009 року до 30 вересня 2012 року включно, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 3,7 % річних, а починаючи з 01 жовтня 2012 року за ставкою 11,6 % річних; додати до тексту Кредитного договору статтю 9 (том 1 а.с.12 на звороті -18). Відповідачі умови кредитного договору належним чином не виконували, у звязку з чим у них станом на 15 червня 2016 року мається заборгованість за кредитним договором № 401/01/07 від 31 січня 2008 року у сумі 16559,41 доларів США, що станом на 15.06.2016 року в еквіваленті становить 412 576,79 грн., та 131 116,37 грн. пеня, яка підтверджується розрахунком, який міститься в матеріалах справи (том 2, а.с.190). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідачі належним чином не виконували умови кредитного договору № 401/01/07 від 31 січня 2008 року, у звязку з чим на їх адресу були направлені вимоги про усунення порушення, а саме сплатити суми прострочених платежів (том 1 а.с.26-28). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ [PERSON]» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню, а тому необхідно стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ [PERSON]» заборгованість за кредитним договором № 401/01/07 від 31 січня 2008 року у сумі 16559,41 доларів США, що в еквіваленті становить 412 576,79 грн., та 131 116,37 грн. пені. Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. За правилами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу, (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману (ст. 230 ЦК України) у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Згідно ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти, це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року із наступними змінами та доповненнями, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На час видачі кредиту терміни та суми кредитів в іноземній валюті законодавством не визначені. За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку дозволу, тобто генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Таким чином, посилання відповідачки на відсутність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями є необґрунтованими, оскільки АТ «Індустріально-експортний банк» отримало в установленому порядку банківську ліцензію № 99, яка зареєстрована Національним банком України 10 лютого 1993 року за номером 149 (том 1 а.с.45) та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями (том 1, а.с.45 на звороті - 46), а оскільки ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» є правонаступником АТ «Індустріально-експортний банк», то йому видана банківська ліцензія № 99 від 12 жовтня 2011 року, яка зареєстрована Національним банком України 10 лютого 1993 року за номером 149 (том 1 а.с.47) та генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій від 12.10.2011 року № 99 (том 1 а.с.48), а тому позивач мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, в тому числі і надання кредиту [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про всі кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на валюто-обмінні операції, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Посилання відповідача, що при укладенні кредитного договору було порушено положення постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є безпідставними, оскільки, підписуючи кредитний договір, [PERSON] підтвердила, що перед укладенням кредитного договору, [PERSON] надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Крім того, підписуючи кредитний договір та договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору, [PERSON] погодилася з його умовами. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] була надана вся необхідна переддоговірна інформація та інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, тобто в повному обсязі. Зі змісту кредитного договору № 401/01/07 від 31 січня 2008 року вбачається, що умови укладеного кредитного договору не суперечать положенням ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на вказане вище, суд вважає, що відповідачка була належним чином обізнана про всі істотні умови Кредитного договору, погодилися з ними, підписавши їх. Звертаючись до банку та укладаючи кредитний договір, усвідомлено обираючи валюту кредитування долари США, та погоджуючись з висловленими банком у кредитному договорі умовами кредитування, у т.ч. і з порядком нарахування процентів, пені, [PERSON] діяла за власним волевиявленням та на власний розсуд розпорядилася своїми цивільними правами. Укладення кредитного договору та отримання [PERSON] кредиту в іноземній валюті на умовах, запропонованих банком та погоджених позивачем, за наявності у банку ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, не суперечить вимогам діючого законодавства. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Заявляючи позов про визнання кредитного договору недійсним, позивачкою не доведено тих обставин, на які вона посилається та не доведено, що при укладанні договору порушено її права, як споживача фінансових послуг. В судовому засіданні [PERSON] не довела, що на час укладення кредитного договору діями банку її було введено в оману, що мало наслідком та спричинило укладення кредитного договору в результаті помилки. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] підтвердила, що ознайомлена з умовами кредитування, що підтверджується її особистими підписами на всіх укладених з банком договорах Відповідно до змісту ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В судовому засіданні відповідачці було розяснено право на звернення з заявою про поновлення строку звернення до суду щодо вимог про визнання недійсними кредитного договору. В судовому засіданні представник позивача заявив про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] Відповідачка поновити строк позовної давності не просить, причини пропуску строку позовної давності не зазначила, вважає, що строк позовної давності не пропустила. Однак, початок перебігу строку позовної давності потрібно рахувати з 31 січня 2008 року, а саме здати укладення спірного правочину між сторонами, зустрічний позов подано до суду лише 22 лютого 2016 року, тобто більше ніж через 3 роки, як визначено нормами закону (ст. 257 ЦК України). За таких обставин строк позовної давності по справі за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ [PERSON]» про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору, відповідачкою пропущено без поважних причин. Отже, беручи до уваги, що [PERSON] звернулась до суду з позовом з пропуском строку позовної давності (більш ніж на 8-м років), а представник позивача заявив про застосування судом строку позовної давності, то відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, у задоволенні вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ [PERSON]» про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору належить відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності та відсутністю підстав для його поновлення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку з задоволенням первісного позову з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 5436,93 грн. по 2718,47 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial