Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

12.01.16 р. цей позов заявлено до суду. У позові порушується питання про визнання недійсним кредитного договору № 652653593 від 16.12.14 р., який укладений між позивачем та відповідачем, з огляду на те, що при його укладенні порушено його право як споживача на отримання інформації щодо умов договору. Відповідачем навмисно подана незрозуміла та нечітка інформація стосовно вартості кредиту. Незважаючи на те, що у договорі зазначена сума кредиту 16002, 00 грн., йому видали лише 12700,0 грн., а різницю у цих сумах відповідач самостійно утримав в якості разової оплати за кредитом, оплати страхових послуг. В умовах кредитного договору не зазначено строк його дії, відсутні умови дострокового повернення кредиту та умови дострокового розірвання договору, тобто не досягнуто згоди щодо істотних умов договору. Кредитний договір підписаний не повноважною особою та скріплений печаткою іншої юридичної особи. Отже, відповідач через необізнаність позивача уклав несправедливі умови кредитного договору, що є підставою визнання його недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовільнити. Позивач пояснив, що йому потрібні були кошти на лікування та він побачив оголошення про можливість отримати кредит. Звернувшись до відповідача, йому не відмовили надати кредит та він уклав договір на 16002 грн., на умовах, що вказані в ньому, підписавши власноручно усі надані до позовної заяви документи. Крім цього, із страховою компанією ТАС він підписав договір страхування, та із суми кредиту було відраховано на сплату страхового платежу 3048,00 грн. На руки він отримав 12700,0 грн., які витрачав на свої потреби. Щомісячно він сплачував 1020,0 грн., а всього сплатив 10200,0 грн., про що свідчать квитанції, однак від відповідача дізнався, що він має переплатити 36251,15 грн. Такий договір він уклав в силу своє необізнаності, а тому його слід визнати недійсним. Представник позивача позов підтримав та пояснив, що умови спірного кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують права позивача як споживача відповідно до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», так як позивачеві відповідачем не в повному обсязі було надано інформацію про умови кредиту, подана нечітка та незрозуміла інформація стосовно вартості кредиту, так як кредитодавець отримує подвійну сплату процентів за користування кредитними коштами, а саме - один за відсотковою ставкою у розмірі 14.99 % річних на залишок боргу та ще 40,68 % ( 3.39% х 12 місяців = 40.68%) річних на всю суму кредиту, що є безпідставним. Представник позивача пояснив, що відповідач самостійно утримав із позивача у якості разової оплати за кредитом, оплати страхових та інших послуг та отримав лише 12700 грн., хоч договір укладено на 16002 грн., що також є порушенням прав позивача як споживача та є підставою визнання цього договору недійсним. Позивач та його представник щодо заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечили. Представник відповідача, неодноразово належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, не надав заяви про відкладення розгляду справи, однак надав письмове заперечення, в якому просить у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що кредитний договір укладено відповідно до вимог ЦК України та інших нормативних актів. Позивач повністю ознайомився зі змістом та умовами договору, підписавши його власноручно. Враховуючи те, що відповідач, не дивлячись на те, що надав письмове заперечення проти позову, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, не надав заяви про відкладення розгляду справи, то суд рахує, що справу слід розглянути заочно, ухваливши заочне рішення на підставі статтей 224, 226 ЦПК України. З'ясувавши позиції позивача та його представника, дослідивши письмове заперечення відповідача та надані докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Пунктом 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року передбачено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК ( статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі; недодержання письмової формі тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у Постанові ПВС України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони у належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї з його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Отже, позивач, уклавши кредитний договір з позивачем (а.с. № 8), отримав кредитні кошти та зобов'язався повертати кредит та сплачувати проценти, відповідно до умов цього договору. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 4 ст. 202 ЦК України передбачено, що двосторонній правочин є погоджена дія двох сторін. Недійсність правочину передбачено частиною 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою його недійсності є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У судовому засіданні з'ясовано, що оспорюваний кредитний договір, укладений у письмовій формі, що відповідає вимогам статті 1055 ч.1 ЦК України, та відповідно до пунктів 10 та 13 цього ж договору позивач засвідчив про те, що йому відомі умови договору. Доводи позивача в тій частині, що він як пенсіонер без відповідної освіти, інвалід не міг визначити справжню вартість кредиту та уклав договір не усвідомлюючи його умов, суд оцінює критично, так як позивач є особою дієздатною, та повинен був та міг сприймати умови договору, що стверджується його підписом. Крім цього позивач, укладаючи кредитний договір, уклав договір страхування із СК «ТАС», відповідно до якого за рахунок отриманого кредиту було сплачено страховий внесок у розмірі 3048 грн.(а.с. № 55, 72 ), що відповідає пункту 6 кредитного договору. Добровільність та усвідомлення щодо укладеного договору страхування підтверджується заявою-дорученням [PERSON] від 16.12.2014 року, власний підпис на якій він не оспорює (а.с. № 55 ). Вказані обставини обумовлюють отримання позивачем кредитної суми у розмірі 12700 грн. від суми, що вказана в кредитному договорі, а саме - 16002 грн. Ця обставина також підтверджується заявою позивача від 16.12.2014 року про перерахування йому кредитних коштів у розмірі 12700 грн. та утримання із суми наданого кредиту згідно пункту 4 кредитного договору 254 грн. (а.с. № 54 ). За таких обставин доводи сторони позивача в тій частині, що відповідач порушив умови договору та надав позивачеві меншу суму коштів ніж вказано в договорі, суд також оцінює критично, так як таке відповідає умовам кредитного договору та вчинено за згодою та письмовою заявою позивача. Визнання та усвідомлення умов договору підтверджується тим, що позивач отримав від відповідача кредитні кошти, розпорядився ними на власний розсуд та починаючи від січня 2015 року до жовтня 2015 року сплачував кредит, що підтверджується наданими квитанціями ( а.с. №17-20), відповідно до додатку до кредитного договору (а.с. № ), який також підписаний позивачем. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до п.9 Постанови ПВС України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику Згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Отже, у позові порушується питання про визнання кредитного договору недійсним у цілому, в той час, коли оспорюються лише його окремі положення. Крім цього, не зважаючи на те, що окремі положення договору оспорюються позивачем, однак ці положення ним було виконано, а саме, кредитні кошти в розмірі 2700 грн. ним отримано, договір страхування, за яким страхова сума в розмірі 3048,0 грн. внесена за рахунок наданого кредиту ( п.6 Договору) та сплата кредиту, відповідно наданого позивачеві графіку ( а.с. 10-20, 53, 54). Посилання сторони позивача на частину 2 статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на частину 2 статті 19, частини 2,4,5,6 статті 18, пункт 2 статті 11 ЗУ « Про захист прав споживачів» суд рахує безпідставним, так як таке спростовується вищевказаним. Крім цього, доводи сторони позивача в частині порушення вимог частини 2 статті 6 ЗУ «Про страхування», статті 627, частини 3 статті 203 ЦК України, частини 2 пункту 5 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» спростовуються заявою позивача про укладення договору страхування та підписаним Договором (а.с. № 55, 72 ), а тому ці доводи є необґрунтованими. Зазначені обставини також стверджують необґрунтованість позовних вимог, що є підставою у відмові у задоволенні позову. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказіві у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed