Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

11.04.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення, виселення та стягнення судових витрат, в обґрунтування якої зазначив, що відповідно до укладеного договору № ODOVGA00000Н97 від 08.06.2007 року [PERSON] 08.06.2007 року отримав кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.06.2017 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні Позивачем вільних коштів до страхового резерву, створенного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 01.02.2013 року має заборгованість 59760.32 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.02.2013 року складає 477484.95 грн., яка складається з наступного: 23035.69 доларів США - заборгованість за кредитом; 14876.76 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2250.00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 16722,34 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 31.29 долар США - штраф (фіксована частина); 2844.24 долар США - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачі 08.06.2007 року уклали договір іпотеки № ODOVG00000197. Згідно з договором іпотеки Відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 46.70 м2, житловою площею 26.70 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачам на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 151500 грн. 00 коп. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та с.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідачі підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки розташованого за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного та на підставі ст.ст.526, 527, 530, 629, ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України, ст.ст.1, 3, 114, 118-120, 122, 137, 215 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODOVGA00000197 від 08.06.2007 року, в розмірі 59760.32 долар США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.02.2013 року складає 477484.95 грн.: звернути стягнення на квартиру загальною площею 46.70 м2, житловою площею 26.70 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №ODOVGA00000197 від 08.06.2007 р.) ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ [PERSON] «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені Відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити Відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с.К.Бугаз, [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири; стягнути з Відповідачів судові витрати. 20.11.2013 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Овідіопольського районного суду Одеської області з зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, в обґрунтування якого зазначили, що вважають кредитний договір недійсним, так як, на їх думку, у ПАТ КБ «Приватбанк» не було діючої на момент укладення договору банківської ліцензії, яка дозволяла би ПАТ КБ «Приватбанк» надавати кредити у іноземній валюті. В звязку з зазначеним вони просять суд в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, визнати недійсним кредитний договір від 08.06.2007 року, який був укладений між ними та ПАТ КБ «Приватбанк». Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від25.11.2013 року зустрічний позов обєднаний в одне провадження з первісним позовом. Представник первісного позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, відповідно до якої він первісний позов підтримав та просить суд його розглянути у його відсутність. Раніше представником позивача було надано письмові заперечення на зустрічний позов, відповідно до яких він зустрічний позов не визнав та просить суд у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах відповідача [PERSON] за довіреністю, а також відповідач [PERSON], в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити, свій зустрічний позов підтримали та просили суд його задовольнити. Ознайомившись з позовом та заперечення на позов первісного позивача, з зустрічним позовом та поясненнями відповідачів, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає первисний позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав: Як вибачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного договору № ODOVGA00000Н97 від 08.06.2007 року [PERSON] 08.06.2007 року отримав кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.06.2017 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, що і н6е заперечується стороною відповідачів. Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 01.02.2013 року має заборгованість 59760.32 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.02.2013 року складає 477484.95 грн., та яка підтверджується наданим розрахунком. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Відповідачі 08.06.2007 року уклали договір іпотеки № ODOVG00000197. Згідно з договором іпотеки Відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 46.70 м2, житловою площею 26.70 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачам на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 151500 грн. 00 коп. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст.38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та с.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідачі підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки розташованого за адресою: [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Вимоги ст.ст. 35, 40 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення боржника (іпотекодавця, якщо він є відмінним від боржника) про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору та про вимогу добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення Позивачем виконані в повному обсязі, про що в матеріалах справи є відповідні докази. З огляду на викладене та враховуючи, що стороною відповідачів не оспорюються ані укладення зазначених договорів, ані не виконання їх умов, суд вважає первісний позов аргументованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується зустрічного позову, суд вважає його безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Відповідно до укладеного договору № СЮОУОА00000197 від 08.06.2007 року [PERSON] 08.06.2007 року отримав кредит у розмірі 25000.00 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.06.2017 року. На момент укладення кредитного Договору «Приватбанк» діяв на підставі банківської ліцензії № 22 від 04.12.2001 року, дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року та додатку до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року. По факту зміни найменування з ЗАТ КБ «Приватбанк» на ПАТ КБ «Приватбанк» (ПІСЛЯ УКЛАДЕННЯ КРЕДИТНОГО ДОГОВОРУ з відповідачем від 08.06.2007 року) у звязку з виниклою необхідністю привести установчі документи у відповідність з положеннями закону України «Про акціонерні Товариства» «Приватбанком» було отримано ліцензію від 05.10.2011 року на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КБ «Приватбанк». Отже, доводи позивача за зустрічним позовом, що «Приватбанк» ніби-то не мав права укладати з ним договір є абсолютно безпідставними. 19 березня 1992 року НБУ видано ЗАТ КБ «Приватбанк» банківську ліцензію № 22 на право здійснювати банківські операції та письмовий Дозвіл № 22-2 від 04.12.2001 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, а також Додаток до Дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року. Ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязаний надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1046 ЦК України, договір є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором Згідно з ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов цього договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства «Приватбанк» виконав зобовязання перед позивачем за зустрічним позовом у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 25000 тисяч доларів США що підтверджується заявою на видачу готівки. Укладаючи договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по договору і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати його належним чином, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається тільки за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.215 та 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1, 3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу, однак при укладанні та підписанні договору вимоги законодавства було додержало та виконано. Зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач за зустрічним позовом погодився на умови надання кредиту як такі що його влаштовували. Банк не примушував, не навязував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива позичальника Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю е Декрет Кабінету Мінистрів України 19.02.1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції визначені як наступні: - операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; - операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Під валютними операціями згідно статті 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Отже, Декрет виокремлює операції пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральш ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: «в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.» Диспозиція норми підпункту «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме «якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі». Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії. Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту. Відповідно до ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, у кредит можуть бути надані згідно ЦК України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання. Отже, здійснювані на час укладення кредитного договору банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту «в» частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Отже, невідповідності актам цивільного законодавства, як вбачається із вищенаведеного, в діях ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» немає. Крім того, згідно з п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 статті 47 Закону «Про банки і банківську діяльність» необхідне надання дозволу Національним банком України (у тому числі - на здійснення операцій з валютними цінностями). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» [PERSON], крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валют ними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України. Згідно п.2.3. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджену постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~, Таким чином, Законом України «Про банки і банківську діяльність» встановлено порядок та умови здійснення операцій з валютними цінностями (у тому числі шляхом надання валютних кредитів). Таким чином, наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є необхідною і достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті. Будь-які вимоги інших нормативних актів щодо необхідності отримання додаткових документів, - не можуть прийматись до уваги, оскільки суперечать Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Outcome: approved