Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

11.10.2017 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення майнової та моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що листом від 08.12.2016 заступник секретаря фільтруючої секції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) надіслав їй рішення Суду від 17.11.2016, яке було отримано позивачем 22.12.2016. Зазначає, що Урядовий уповноважений в справах ЄСПЛ та Департаменту ДВС зобов'язаний був у встановлені законом строки виконати дії, передбачені ст. 5, 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Разом з тим, таких дій здійснено не було. Лише 25.05.2017, з порушенням встановлених строків, [PERSON] були сплачені присуджені їй рішенням ЄСПЛ кошти. Передбачена рішенням пеня державним виконавцем не нарахована і не виплачена позивачу. 03.08.2017 головним державним виконавцем Рекашовою А.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження щодо виконання вказаного рішення. 15.08.2017 позивач оскаржила вказану постанову від 03.08.2017. Листом Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.09.2017 позивача повідомлено, що у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду державним виконавцем здійснено розрахунок пені у розмірі 27,81 грн. та направлені на адресу позивача для відома. Разом з тим, позивач вважає, що державним виконавцем неправильно здійснено розрахунок пені, оскільки загальна тривалість прострочення виплати становила 60 календарних днів, а саме з 27.03.2017 по 25.05.2017 та сума пені складає 188,48 грн., а відтак розмір недоплаченої пені становить 160,67 грн. Крім того, станом на 25.05.2017 на день перерахунку коштів відповідно до рішення суду офіційний курс Євро становив 2939,9666 грн. за 100 Євро, а тому позивачу повинно було сплачено 35279,60 грн, а не 34666,74 грн., тобто недоплачена різниця становить 612,86 грн. Крім того, вважає за потрібне застосувати санкції згідно зі ст.625 ЦК України за безпідставне користування відповідачем Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України належними їй коштів в період з 04.04.2017 по 25.05.2017 впродовж 51 дня, що складає 3% річних за курсом євро на день виплати 25.05.2017 у розмірі 147,88 грн. Відтак, загальна сума матеріальної шкоди, завданої умисним неналежним виконанням рішення Європейського суду з прав людини становить 773,53 грн. + 147,88 грн. = 921,41 грн. Такі дії відповідачів завдали позивачу моральну шкоду, яку вона оцінює 32 000 грн., з яких 16 000 грн. - моральна шкода, яка відповідає п'яти мінімальним розмірам заробітної плати за неналежне виконання судового рішення Європейського суду з прав людини із застосуванням обману та 16 000 грн. - моральна шкода за умисне злісне ігнорування вимог Закону України «Про звернення громадян» та доручення розгляду скарг виключно оскарженій особі. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила стягнути з відповідача Державної казначейської служби України матеріальну шкоду у розмірі 921,41 грн. та моральну шкоду у розмірі 32 000 грн. Ухвалою суду від 12.10. 2017 провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду на 27.11.2017. (а.с.38). 09.11.2017 на адресу суду надійшли письмові заперечення представника відповідача Державної казначейської служби України Богуш П.М. (а.с. 42-44,). Зазначив, що Державною казначейською службою України жодних прав та інтересів позивача не порушено. Правовідносин з позивачем немає і жодної шкоди позивачеві не завдано. Тому відповідач не несе відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб'єктів, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. 27.11.2017 в судовому засіданні оголошено перерву до 29.01.2018 для повторного виклику позивача та представника відповідача Державної казначейської служби України. (а.с.59-60). Ухвалою суду від 29.01.2018 на виконання п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року проведено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 14.03.2018. Від представника відповідача Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. надійшли письмові заперечення на позов з відповідними доказами. У письмових запереченнях вказано, що виконавче провадження по виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі № 4199/09 від 17.11.2016, де одним із заявників є позивач [PERSON], завершене у зв'язку з повним фактичним виконанням рішенням суду. Зауважив, що позивачем не оскаржувались дії державного виконавця в порядку адміністративного судочинства, а тому позивачем не доведено факт неправомірності дій державного виконавця при виконанні рішення суду. У зв'язку з цим позовні вимоги є безпідставними. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву, відповідно до якої просить слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлялася належним чином. На адресу суду надав письмові заперечення, відповідно до яких заперечує щодо задоволення позовних вимог, просить відмовити в повному обсязі та слухати справу у відсутність представника. Представник відповідача Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Рекашова А.М. у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, заслухавши представника відповідача Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Рекашової А.М., з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини у справі «Тетяна Едіксонівна Мілух проти України та 7 інших заяв» (заява № 4199/09), у якому Європейський суд об'єднав декілька заяв, в тому числі і заяву позивача було зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.12.2016, що підтверджується копією повідомлення Європейського суду з прав людини про винесення рішення у справі «Тетяна Едіксонівна Мілух проти України та 7 інших заяв» (а.с.11-12). Відповідно до ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Як вбачається з матеріалів справи, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Тетяна Едіксонівна Мілух проти України та 7 інших заяв» (заява № 4199/09), зокрема і щодо стягнення грошових коштів на користь сім'ї [PERSON] та [PERSON] в сумі 2 400 євро набрало законної сили 26.12.2016 року та мало бути виконане до 26.03.2017 (а.с. 26). 29.12.2016 у межах визначеного десятиденного строку Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини Ліщина І.Ю. до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було скеровано службову записку від 29.12.2016 № 8984/1/12.0.1/48-16, в якій Урядовий уповноважений просив вжити невідкладні заходи для виконання рішення Європейського суду. (а.с.14). 24.03.2017 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 4199/09 виданого 17.11.2016. (а.с.17). Лише 04.04.2017 на спеціальний реєстраційний рахунок Міністерства юстиції України перераховані кошти в сумі 69 333,48 грн. (еквівалент 2 400 євро присуджені згідно з резолютивною частиною рішення Європейського суду з прав людини на користь сім'ї [PERSON] та [PERSON].). Державним виконавцем було підготовлено та надіслано до Державної казначейської служби України розпорядження № 53597002/22 від 11.04.2017 про необхідність перерахування вказаних коштів на користь [PERSON], відповідно до спільної заяви [PERSON] та [PERSON] від 31.01.2017 щодо згоди про перерахування коштів (а.с.15), яке повернуто сектором обліку депозитних сум Міністерства юстиції України у зв'язку з відсутністю нотаріально завіреної довіреності, яка б уповноважувала [PERSON] отримувати кошти, присуджені [PERSON] У подальшому, Департаментом ДВС Міністерства юстиції України на адресу позивача [PERSON] було направлено лист № 53597002/20.1/22 від 14.04.2017, в якому було викладено прохання надати реквізити для отримання належної позивачу частини присуджених коштів. (а.с.20). Як встановлено судом, позивачем [PERSON] заявою від 26.04.2017 надані Міністерству юстиції України банківські реквізити (а.с.21-22). Платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 19.05.2017 № 2470 кошти в сумі 34 666,74 грн. (еквівалент 1 200 євро) перераховані на користь позивача [PERSON] за реквізитами, наданими заявою від 26.04.2017. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в ч.1 цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення. У зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення Європейського суду з прав людини державним виконавцем вимогою від 04.07.2017 № 53597002/20.1/22 здійснено розрахунок пені на користь позивача [PERSON] у розмірі 27,81 грн. за період з 27.03.2017 по 04.04.2017, оскільки фактичною датою оплати в даному випадку є 04.04.2017, та копія вимоги з розрахунком направлена до відома стягувачу (а.с.27) Крім того, як вбачається з матеріалів справи, затримка у виконанні рішення Європейського суду, яка призвела до нарахування та виплати позивачу [PERSON] пені, була викликана тим, що первісно заявники у заяві від 08.04.2017 просили здійснити виплату всієї суми справедливої сатисфакції, присудженої позивачам, одному з них - [PERSON] Отже, зволікання з виконанням рішення ЄСПЛ з 27.03.2017 року по 4.04.2017 року відбулось з вини державного виконавця, а з 4.04.2017 року по 19.05.2017 самою [PERSON] Відповідно до платіжного доручення № 2008 від 11.07.2017 позивачу [PERSON] була сплачена пеня у розмірі 27,81грн. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. від 03.08.2017 закінчене виконавче провадження № 53597002 з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 4199/09 від 17.11.2016 у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі (а.с.28). Отже, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України були вжиті всі заходи, спрямовані на координацію виконання рішення Європейського суду у справі «Тетяна Едіксонівна Мілух проти України та 7 інших заяв» та виконані всі обов'язки, що виникли внаслідок ухвалення зазначеного рішення. З огляду на вказане, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, враховуючи недоведеність вини особи у її заподіянні. Крім того, позовні вимоги про стягнення курсової різниці задоволенню не підлягають, оскільки зволікання з виконанням рішення внаслідок дій позивача (ненадання даних щодо здійснення перерахунку коштів). Кошти, які підлягали виплаті позивачу, були перераховані на рахунок ДВС ще 4.04.2017 року за курсом, який діяв у вказаний період. Також не підлягають задоволенню позовні вимог про стягнення 3% річних згідно зі ст. 625 ЦК України, оскільки передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-2759цс15. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Разом з тим, згідно з абз.у 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Положеннями ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, те, що позивачем, не надано жодного доказу того, що їй завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідачів, зокрема, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, завдання їй моральних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги в частині стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного позовні вимог задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed