Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

11 вересня 2019 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У позовній заяві в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] посилався на те, що 22 травня 2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до п. 1 вказаного договору відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 173 000 гривень строком на один місяць. Факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів підтверджується п. 7 договору позики, її підписом на договорі від 22 травня 2019 року. Відповідно до п. 1 договору позики, позичальник зобов`язується повернути борг до 22 червня 2019 року. Проте станом на 23 червня 2019 року позивач не виконала зобов`язання за договором позики. Відповідно до п. 1 та 3 договору позики, сторони дійшли згоди про те, що цей договір позики є оплатним. За користування сумою позики позичальник зобов`язана сплатити позикодавцю відсотки у розмірі 8%. У разі затримки повернення боргу більш ніж на 5 діб розмір відсотків збільшується до 30%. Окрім того, за порушення строків повернення коштів у строки, передбачені договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю грошові кошти з урахуванням умов, передбачених пунктами 4, 5, 8 договору позики. На момент звернення до суду відповідач [PERSON] не повернула борг, тим самим прострочила виконання грошового зобов`язання. Просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його, [PERSON] , користь заборгованість за договором позики у сумі 173 000 гривень, 30% від суми позики за дні прострочення повернення грошових коштів у розмірі 51 900 гривень, суму пені у розмірі 30% від суми позики у розмірі 51 900 гривень, суму штрафу у розмірі 10% від суми позики у розмірі 17 300 гривень, суму 3% річних у розмірі 469, 23 гривень, а всього 294 569 гривень 23 копійки, а також судовий збір у розмірі 3 329, 89 гривень, який складається з 2 945, 69 гривень та 384, 20 гривень, та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року зазначена справа була прийнята до провадження Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області. Позивач [PERSON] та його представник Танабаш Р.І. , який діє на підставі договору про правову допомогу, у судове засідання не з`явилися, подавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких, зокрема, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечували. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являлася, про причину неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву нею також надано не було. Як вбачається з матеріалів справи, кореспонденція, яка направлялася на адресу відповідача, нею не отримується. Проте про день та час розгляду справи відповідач [PERSON] також повідомлялася шляхом опублікування повідомлень про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада». У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи у загальному порядку, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 22 травня 2019 року між [PERSON] , як позичкодавцем та [PERSON] , як позичальником було укладено договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичив грошові кошти у сумі 173 000,00 гривень, які [PERSON] зобов`язувалася повернути [PERSON] до 22 червня 2019 року з виплатою відсотків за ставкою у розмірі 8%. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позичкодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення Договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або невизначеної кількості речей. На підтвердження укладення Договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань і отримання грошей у сумі 173 000,00 гривень відповідачем [PERSON] 22 травня 2019 року власноручно підписаний Договір позики, відповідно до якого, вона, [PERSON] , взяла в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 173 000,00 грн. Гарантує повернення вищевказаних сум у строк до 22 червня 2019 року з виплатою відсотків за ставкою у розмірі 8% у сумі 186 840, 00 гривень. У разі невиконання зобов`язання, сторони домовились про те, що у разі затримки повернення боргу більш ніж на п`ять діб відсотки за ставкою в розмірі 8% збільшуються до 30% від залишку непогашеної заборгованості ( п.3. договору). Також сторони домовились про те, що у разі порушення строків повернення відсотків, зазначених в п.1 цього договору, позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі 30% від неповерненої вчасно суми за кожен день такого прострочення (п.4 договору). За прострочення виконання боргових зобов`язань понад 5 (п`ять)календарних днів позичальник, крім пені та відсотків, сплачує позикодавцю додатково до прострочених сум, штраф у розмірі 10%від суми основного зобов`язання, передбаченої п. 2 цього договору (п. 5 договору). У разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені даними договором, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.. 625 ЦК України (п. 8 договору). Суд звертає увагу, що у Договорі позики грошей, який був предметом дослідження у судовому засіданні, зазначені: сторони зобов`язання ( позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу, штрафні санкції та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й Договір позики свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Особистий підпис позичальника у договорі є фактом укладання договору позики між нею та позивачем і фактом передачі їй грошових коштів. Відповідач не оскаржувала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів. Тому суд приходить до обґрунтованого висновку, що цим Договором позики відповідач [PERSON] власноручно посвідчила факт передання їй позивачем грошових коштів у сумі 173 000, 00 гривень. Оригінал Договору позики грошей від 22 травня 2019 року, підписаний власноручно відповідачем [PERSON] та знаходиться у позивача [PERSON] . Також у судовому засіданні встановлено, що з моменту укладення Договору позики та прийняття кожним із них ( позивачем та відповідачем) відповідних зобов`язань і отримання відповідачем грошових коштів у сумі 173 000, 00 гривень, тобто з 22 травня 2019 року відповідач не оскаржувала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів, тому суд не вбачає правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] надав Договір позики від 22 травня 2019 року, в якому зазначено, що [PERSON] взяла у нього в борг 173 000,00 гривень. Наявність у кредитора оригіналу Договору позики свідчить про наявність невиконаного зобов`язання. У відповідності до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01 лютого 2014 року «Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач [PERSON] зазначає, що у визначений Договором позики кінцевий строк до 22 червня 2019 року та до теперішнього часу суму позики у розмірі 173 000,00 гривень відповідач не повернула. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність боргового документа - Договору позики у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за Договором позики від 22 травня 2019 року. «Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Передаючи кошти особі, яка не є стороною договору позики, позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. (Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 квітня 2012 року у справі N 6-24 цс 12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.)». Окрім того, у відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за Договором позики від 22 травня 2019 року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 173 000, 00 гривень та не повернула грошові кошти у строк до 22 червня 2019 року та до теперішнього часу, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині, стягнувши з відповідача [PERSON] суму боргу за Договором позики від 22 травня 2019 року у розмірі 173 000,00 гривень. У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положення цієї статті застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в незалежності від наявності вини в його діях. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що в Договорі позики від 22 травня 2019 року, сторони домовились про те, у разі невиконання зобов`язання, сторони домовились про те, що у разі затримки повернення боргу більш ніж на п`ять діб відсотки за ставкою в розмірі 8% збільшуються до 30% від залишку непогашеної заборгованості ( п.3. договору). Зокрема, у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені даними договором, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.. 625 ЦК України (п. 8 договору). Зобов`язання, як зазначено в статті 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( стаття 525 ЦК). Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно положень ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України, передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Аналіз вказаних норм в сукупності свідчить про те, що право кредитора на неустойку виникає лише в разі, якщо воно узгоджене сторонами в договорі або закріплене в законі. Так, у спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] у Договорі позики від 22 травня 2019 року, наданого [PERSON] зазначено, що у разі порушення строків повернення відсотків, зазначених в п.1 цього договору, позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі 30% від неповерненої вчасно суми за кожен день такого прострочення (п.4 договору). За прострочення виконання боргових зобов`язань понад 5 (п`ять)календарних днів позичальник, крім пені та відсотків, сплачує позикодавцю додатково до прострочених сум, штраф у розмірі 10%від суми основного зобов`язання, передбаченої п. 2 цього договору (п. 5 договору). Так, сплата пені, визначеної у п. 4 Договору позики, встановлена у розмірі 30% від неповерненої вчасно суми за кожен день такого прострочення, проте із зазначеного в позовній заяві розрахунку розміру пені вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь пеню, виходячи з 30% від неповерненої суми за весь час прострочення, а саме 173 000 х 30% = 51 900 гривень. Отже, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, вирішуючи позов в частині стягнення пені, суд приймає до уваги саме цей розрахунок. Тому, виходячи з досліджених у судовому засіданні доказів та встановлених обставин, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню основна сума позики у сумі 173 000, гривень, 30% від суми позики за дні прострочення повернення грошових коштів у розмірі 51 900 гривень (173 000 х 30%), суму пені у розмірі 30% від суми позики у розмірі 51 900 гривень(173 000 х 30%), суму штрафу у розмірі 10% від суми позики у розмірі 17 300 гривень (173 000 х 10%), суму 3% річних у розмірі 469, 23 гривень (173 000 гривень суму позики х 3%/ 365 днів х 33 дні (з 22 травня 2019 року по день звернення до суду - 23 червня 2019 року). Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача розміру заборгованості за договором позики 173 000 гривень, нарахованих процентів у сумі 51 900 гривень, суми пені у розмірі 51 900 гривень, суми штрафу у розмірі 17 300 гривень, 3 % річних у розмірі 469,23 гривень, а всього 294 569 гривень 23 копійки. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2 945, 69 гривень, що складає 1% відсоток від заявлених позовних вимог, та 384, 20 гривень за подану заяву про забезпечення позову, які він просив стягнути з відповідача на його користь у загальній сумі 3329, 89 гривень. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] на його користь у повному обсязі у розмірі 294 569, 23 гривень. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті ним судового збору у розмірі 2 945, 69 гривень пропорційно до задоволених позовних вимог. Водночас, судовий збір у розмірі 384,20 гривень, сплачений позивачем за подачу заяви про забезпечення позову, відшкодуванню не підлягає, оскільки ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 вересня 2019 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову було відмолено. Тому даний судовий збір необхідно віднести за рахунок позивача. Крім того, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу. Проте позивачем не було ані зазначено суми, сплаченої на правову допомогу, ані надано суду доказів на підтвердження сплати цієї суми адвокату та акту виконаних адвокатом робіт. Таким чином, дані вимоги не підлягають розгляду по суті. На підставі викладеного,

Outcome: partial