Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

11.11.2020 представник позивача [PERSON] , адвокат Посікіра Р.Р., звернувся з позовною заявою до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовна заява мотивована тим, що 22.09.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем вчинено виконавчий напис №3818, яким звернуто стягнення заборгованості у безспірному порядку у сумі 13 472,55 доларів США з боржника [PERSON] на користь стягувача АТ «Альфа-банк», а також 1500 гривень за вчинення виконавчого напису. Представник позивача вважає, що зазначений виконавчий напис було вчинено із порушенням вимог чинного законодавства, а саме: на момент вчинення виконавчого напису законодавство України не допускало такого способу позасудового врегулювання спорів, як вчинення виконавчих написів на не посвідчених нотаріально кредитних договорах; розмір заборгованості не є безспірним; позивача не було повідомлено про звернення з заявою про вчинення виконавчого напису; позивача не було повідомлено про відступлення права вимоги на користь АТ «АЛЬФА БАНК». Ухвалою від 25.11.2020 позов прийнято та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Представник позивача подав до суду заяву за змістом якої позов підтримує в повному обсязі, просить такий задоволити, а розгляд справи проводити у його відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало, а тому, згідно ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, причин неявки не повідомила, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало. У зв`язку з неявкою сторін та з врахуванням поданого представником позивача клопотання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, постановляючи заочне рішення, суд приходить до наступного. 02.04.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «АЛЬФА БАНК» та [PERSON] укладено договір кредиту №600/02.2-09/042. Відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредитор зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 9900,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день укладення цього договору складає 49995,00 грн. зі сплатою 21% річних та комісій в розмірах та порядку, визначеними тарифами на послуги по наданню кредитів та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 01.04.2010. Позичальник [PERSON] гроші отримав, про що засвідчено у тексті договору, у визначений строк борг не повернув. 22.09.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем вчинено виконавчий напис №3818 про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 13 472 долари США 55 центів (на день вчинення цього напису, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,20 становить: 379 925 грн 91 коп.), що складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 9 075 доларів США 00 центів та простроченої заборгованості за комісією та процентами - 4 397 доларів США 55 центів, а також плати за вчинення виконавчого напису у сумі 1500 грн. Згідно ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Виконавчий напис відповідає вимогам, що пред`являються законом до нього, зокрема ст.89 Закону «Про нотаріат», форма і порядок його видачі дотримані, порушень не допущено. Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом міністрів України . Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років , а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням процедури його вчинення. Зокрема, як на підставу вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, нотаріус посилався на п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999. Відповідні зміни до Постанови № 1172 та віднесення кредитного договору до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, були внесені Постановою Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Однак, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017 року визнав незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині п. 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в тому числі за кредитними договорами. З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України № 1172 в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Відтак вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував того, що законодавство України не допускає такого способу позасудового врегулювання спорів. Окрім того, у нотаріуса було відсутнє право на вчинення виконавчого напису, оскільки з дня виникнення права вимоги і до моменту звернення відповідача до нотаріуса для вчинення виконавчого напису минуло більше трьох років. Виконавчий напис приватного нотаріуса оспорюється, зокрема, з мотивів його вчинення з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (частина перша статті 88 Закону України «Про нотаріат», підпункт 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Так, позивач звертає увагу, що 15.06.2020 рішенням Сихівського районного суду м. Львова (набрало законної сили 06.08.2020) у справі №464/4308/18 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. У цій справі представник Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором №600/02.2-09/042 від 02.04.2008 у сумі 9900,00. Так, суд встановив, що останній платіж по сплаті кредиту здійснено 02.06.2014 в розмірі 480,64 доларів США, а позивач звернувся до суду 31.07.2018, тобто після спливу позовної давності. Таким чином, виконавчий напис вчинено за межами трирічного строку для звернення з заявою про вчинення виконавчого напису, який слід відраховувати з 02.06.2014. Відповідно до п. 2 Переліку документів для одержання виконавчого напису, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р.№ 1172 (далі - Перелік), за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису за кредитним договором додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості. Відповідно до п. 3.5 Глави 16 Порядку, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Як встановлено судом, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не пересвідчився у безспірності заборгованості позивача перед відповідачем. Крім того, позивач зазначає, що спірний виконавчий напис вчинено на підставі копії кредитного договору на якому не має її підпису, заборгованість не визнає. Таким чином, документи, що подані нотаріусу не можливо вважати безспірними. З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. В Постанові КЦС ВС від 23.01.2018 в справі № 310/9293/15ц зазначено, що вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Наведені обставини також вказують на те, що розмір кредитної заборгованості, зазначений нотаріусом в оспорюваному виконавчому написі, не є безспірним. Так, суд погоджується з твердженням позивача, що оскільки погоджений сторонами строк кредитування сплив 01.04.2010, то відповідачем незаконно нараховано заборгованість по комісії та процентах у розмірі 4397,55 доларів США за межами строку кредитування, а нотаріусом незаконно стягнено цю заборгованість у виконавчому написі. Нотаріус не повідомляв позивача про те, що до нього звернувся з заявою відповідач про вчинення виконавчого напису, що створює ситуацію коли боржник не міг ніяким чином заперечувати проти незаконно нарахованих сум і відповідно нотаріус не мав вчиняти виконавчий напис оскільки ним не була перевірена безспірність вимог кредитора (Відповідача). Наслідки такого неповідомлення зазначені в узагальненні ВССУ від 07.02.2014р. про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні. А саме в п. 10 вказаного узагальнення вказано, що неповідомлення боржника про вимогу кредитора є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. На підставі викладеного, з урахуванням тих обставин, що у нотаріуса не було повноважень вчиняти виконавчий напис на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, боржника не було повідомлено про вимогу кредитора, він заперечує про наявність безспірної заборгованості, із заявою про вчинення виконавчого напису по договору кредиту після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Здійснюючи розподіл судових витрат, суд враховує таке. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Встановлено, що правнича допомога надавалась позивачу [PERSON] адвокатом Посікірою Р.Р. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 06.11.2020. Разом із заявою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача подав до суду: копію договору про надання професійної допомоги, копію акту прийому - передачі наданих послуг, квитанції про оплату послуг. Згідно із вищевказаними доказами щодо надання професійної правничої допомоги, загальна вартість наданих послуг адвокатом Посікірою Р.Р. відповідачу [PERSON] складає 15 000 грн. Дослідивши надані докази на підтвердження витрати на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу має не обґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг). Слід зазначити, що представник позивача склав позовну заяву, прибув лише на одне засідання, яке тривало 5 хв., крім цього представником позивача не подано детальний опис робіт (наданих послуг). Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 5 000 грн., які можна вважати необхідними і неминучими для відповідача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн., що підтверджені відповідною квитанцією. На підставі ст.ст. 18, 512, 513, 1048-1050 ЦК України, ст. 50, 87-88 Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та та

Outcome: partial