Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

10 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим що, вона є власником квартири [ADDRESS]. Вказує, що в даній квартирі зареєстрований [PERSON] та понад рік не проживає у вищевказаній квартирі, оскільки з 23.08 2017 року виїхав на постійне місце проживання до Республіки Польща. Зазначає, що реєстрація відповідача в даній квартирі порушує її права, як власника. Оскільки факт реєстрації у квартирі відповідача зумовлює нарахування та стягнення з позивача зайвих комунальних платежів, унеможливлює отримання субсидії, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS]. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином через розміщення оголошення на офіційному сайті Луцького міськрайонного суду. Згідно ст. 223 ч. 1 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 223 ч. 4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про право власності від 09.07.2004 року, [PERSON] є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с. 7). Також право власності на вищезазначене майно підтверджується копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 8). Також судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS], з 25 вересня 2015 року зареєстрований [PERSON], що стверджується копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] (а.с. 14- 17). Крім того, дана обставина підтверджується відомостями УДМС України у Волинській області та відомостями Реєстру територіальної громади міста Луцька. Як зазначено у листі Луцького ВП ГУНП України у Волинській області від 28 грудня 2018 року №45372/58/02-2018, за результатом перевірки встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 23.08.2017 року, та весь цей час знаходиться за кордоном (а.с.10). Згідно відповіді начальника міжрайонного оперативно-розшукового відділу від 26.12.2018 року, вбачається, що [PERSON], [INFO], здійснено останній перетин державного кордону в напрямку виїзд з України, 23.08.2017 року через пункт пропуску «Ягодин-авто». Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї власника житла, і згідно ст.64 Житлового кодексуУкраїни дані про укладення з ним договору найму квартири також відсутні. [PERSON] вселився у вищевказану квартиру, за згодою власника квартири, однак з 23.08.2017 року не проживав у спірній квартирі, оскільки виїхав за кордон. При цьому, норма закону, яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім'ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст. 405 ЦК України. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач [PERSON] втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. а саме, квартирою [ADDRESS].

Outcome: approved