Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

11.01.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості (інфляційних втрат)в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у вигляді інфляційних втрат у розмірі 534376,08 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 02 квітня 2012 року між ПАТ «Златобанк» та відповідачем було укладено Кредитний договір №044/10/Z, згідно з яким відповідачу було відкрито споживчий кредит в сумі 1350000 грн. 00 коп. Відповідно до п.п.1.2 Кредитного договору, в редакції від 02.04.2010 року, кредитні кошти надаються строком не пізніше 05 травня 2010 року. А згідно з п.п. 1.3 Кредитного договору в редакції від 02.04.2010 року за користування кредитними коштами встановляється плата у розмірів 28 процентів річних. Враховуючи наступні зміни та доповнення, які вносились до Кредитного договору та укладені Додаткові угоди, зокрема: Договір про внесення змін до Кредитного договору від 28.02.2014 року, згідно з яким сторони вирішили Кредитний договір щодо суми кредиту та строку повернення кредитної заборгованості викласти у новій редакції, а саме: сума кредиту становить - 1557551, 28 грн.; кінцева дата повернення кредиту - не пізніше 30 червня 2014 року включно; зменшення суми кредиту встановлюється за наступним графіком: з 31.03.2014 року - 1057551,00 грн.; з 30.04.2014 року - 657000,00 грн.; 31.05.2014 року - 257000,00 грн.; з 30.06.2014 року - 00,00 грн.; за користування кредитними коштами Позичальник сплачує 30% річних: проценти нараховані за період з 01.12.2013 року по 28.02.2014 року Позичальник самостійно сплачує на рахунок для оплати боргових зобов'язань та процентів не пізніше 31.05.2014 року. Банк свої зобов'язання, відповідно до умов кредитного договору та внесених змін та доповнень до нього, виконав у повному обсязі. На забезпечення виконання Кредитного договору №044/10/Z від 02.04.2010 року, між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та відповідачем 02 квітня 2010 року було укладено Договір іпотеки. Відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира №109, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шумського, буд. 1, загальною площею 208,80 кв.м. Позивач зазначає, що у порушення умов Кредитного договору, вимог статей 526, 530, 625, 1054 ЦК України, Позичальник не виконував зобов'язання по своєчасній сплаті платежів по кредиту, процентів за користування коштами за Кредитним договором, у зв'язку з чим у Позичальника виникла суттєва заборгованість, яка становила станом на 18.08.2017 року 6471260,38 грн. Враховуючи ті обставини, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК» перебуває на стадії ліквідації і діє відповідно до вимог ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та у зв'язку з неповерненням кредитної заборгованості відповідачем, було укладено Договір відступлення права вимоги №У-044/10/Z від 31.08.2016 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ТОВ «Фінансова Компанія «ФІНМАРК» за Кредитним договором та внесеними змінами і доповненнями до нього. А також 31 серпня 2016 року було укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки з наступними змінами і доповненнями. Цей Договір укладено також між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та «Фінансова Компанія «ФІНМАРК» на підставі ст. 24 ЗУ «Про іпотеку». У результаті укладання цього договору до Нового Іпотекодержателя перейшли усі права Первісного Іпотекодержателя за договором іпотеки, який забезпечує вимоги за Основним договором. Відповідно до п.п.2.2 Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором до Нового Іпотекодержателя переходять усі права та обов'язки без винятку Первісного Іпотекодержателя, передбачені чинним законодавством України та Договором іпотеки, у тому числі, але не виключно: «…звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках передбачених договором іпотеки та/або Основним договором…». Враховуючи ту ситуацію, що ТОВ «ФК «ФІНМАРК» став новим Іпотекодержателем, а Боржником не погашена кредитна заборгованість за Основним договором, тому ТОВ «ФК «ФІНМАРК» виявив бажання скористатися правом щодо позасудового врегулювання погашення заборгованості на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в п.п. 5.1. Договору іпотеки, а саме: Іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок Предмету іпотеки у випадках невиконання Основного зобов'язання, або порушення порядку його виконання, та інших випадках передбачених Основним зобов'язанням, цим договором та чинним законодавством України. Згідно з п.п. 5.4 Договору іпотеки звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого нотаріуса, або відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя відображено у п. 6 Договору іпотеки, зокрема в п.п. 6.3 зазначено, що сторони дійшли згоди, що задоволення вимог Іпотекодержателя може здійснюватись шляхом в тому числі: передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет Іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». Тому ТОВ «ФК «Фінмарк» звернувся до державного реєстратора щодо позасудового врегулювання погашення кредитної заборгованості, шляхом визнання права власності на Предмет іпотеки, згідно з вимогами ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Що і було вчинено 18 серпня 2017 року та внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартири за адресою: [ADDRESS], номер запису про право власності [NUMBER]. Кредитна заборгованість станом на дату оформлення права власності, становила: 6471260,38 грн., а саме: сума кредиту, що має бути сплачена - 1557551,28 грн.; сума не сплачених відсотків за користування кредитом - 1270665,89 грн.; сума пені - 2366884,30 грн.; 3 відсотки річних - 108719,07 грн.; штрафні санкції - 5000,00 грн.; інфляційні витрати - 1162439,84 грн. В рахунок погашення кредитної заборгованості оформлено право власності на вищезазначену квартиру із частковим задоволенням інфляційних втрат. Тобто, станом на дату реєстрації права власності залишилась заборгованість по сплаті інфляційних втрат, на суму 534376, 08 грн. Відповідач відмовляється погасити зазначену суму заборгованості. Тому, враховуючи таку поведінку Відповідача, у ТОВ «ФК «Фінмарк» немає іншого виходу, як звернутися за захистом своїх прав до суду, із вибраним способом захисту відповідно до вимог ст.16 ЦКУ. Посилаючись на положення ст.ст. 526, 530, 599, 610, 611, 627, 628, 1054, 1055 ЦК України, а також положення ст. 625 ЦК України позивач зазначає, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Така позиція відображена у Рішеннях Верховного Суду від 26.04.2017 р. у справі №3-1522/16, від 06.06.2012 р. у справі №6-49цс12, від 24.10.2011р. у справі №6-38цсl1. Ухвалою суду від 23.01.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 04.03.2019 року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто заявнику. Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами була прийнята поштовим відділенням для пересилання відповідачу за останнім відомим місцем реєстрації відповідача 25.01.2019 року, однак поштова кореспонденція повернулась до суду із відміткою поштового відділення про повернення поштової кореспонденції до суду «за закінченням встановленого строку зберігання». Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав будь-яких заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 02.04.2010 року між ПАТ «Златобанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №044/10/Z на суму 1350000,00 грн., зі строком повернення коштів до 05.05.2010 року та сплатою 28% річних за користування кредитними коштами. В подальшому між сторонами кредитного договору від 02.04.2010 року було укладено договір про внесення змін до кредитного договору №044/10/Z від 02.10.2010 року, додаткову угоду №1 від 05.05.2010 року, додаткову угоду №2 від 25.05.2010 року, додаткову угоду №3 від 25.06.2010 року, додаткову угоду №4 від 26.07.2010 року, додаткову угоду №5 від 20.08.2010 року, додаткову угоду №6 від 23.09.2010 року, додаткову угоду №7 від 01.11.2010 року, додаткову угоду №8 від 31.03.2011 року, додаткову угоду №9 від 29.04.2011 року, додаткову угоду №10 від 05.07.2011 року, додаткову угоду №11 від 30.11.2011 року, додаткову угоду №12 від 20.12.2011 року, додаткову угоду №13 від 29.12.2011 року, додаткову угоду №14 від 04.01.2012 року, додаткову угоду №15 від 29.02.2012 року, додаткову угоду №16 від 29.04.2012 року, додаткову угоду №17 від 01.10.2012 року, додаткову угоду №18 від 26.12.2012 року, додаткову угоду №19 від 27.06.2013 року, додаткову угоду №20 від 30.12.2013 року, договір про внесення змін до кредитного договору від 30.12.2013 року, додаткову угоду №21 від 31.01.2014 року, договір про внесення змін до кредитного договору від 28.02.2014 року. Відповідно до положень ст.ст. 546, 572, 575, 577 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. 02.04.2010 року між ПАТ «Златобанк» та відповідачем у справі був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого стала квартира [ADDRESS]. За змістом п. 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов'язань, що випливають з укладеного з іпотекодержателем кредитного договору №044/10/Z від 02.04.2010 року. В подальшому між кредитором та позичальником були укладені та нотаріально посвідчені договір про внесення змін до договору іпотеки від 29.04.2011 року, договір про внесення змін до договору іпотеки від 05.07.2011 року, договір про внесення змін до договору іпотеки від 26.12.2011 року, договір про внесення змін до договору іпотеки від 16.01.2014 року, договір про внесення змін до договору іпотеки від 05.03.2014 року. Відповідно до положень ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Як вбачається з матеріалів справи, 31.08.2016 року між ПАТ «Златобанк» та позивачем у справі був укладений договір відступлення права вимоги №У-044/10/Z-S-1 у п.п. 1.1., 1.2. якого зазначено, що цей договір укладено у зв'язку з укладенням між Новим Кредитором та Первісним Кредитором Договору про відступлення права вимоги №У-044/10/Z від 31.08.2016 року за Основним договором. Предмет договору містить посилання на Кредитний договір №044/10/Z від 02.04.2010 року разом із всіма додатковими угодами, договорами про внесення змін до нього (надалі іменується як «Основний договір»), що укладений між Первісним кредитором та [PERSON]. 31.08.2016 року між ПАТ «Златобанк» та позивачем у справі був укладений та нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги, за яким первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки, укладеним між первісним іпотекодержателем та іпотекодавцем [PERSON] зі всіма наступними змінами та доповненнями до договору іпотеки, за предметом іпотеки: [ADDRESS], який забезпечує виконання іпотекодавцем умов кредитного договору №044/10/Z від 02.04.2010 року зі змінами та доповненнями. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наявного в матеріалах справи звіту про оцінку нерухомого майна проведеного станом на 18.08.2017 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 3570000,00 грн. Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідача, борг останнього за договором кредиту на момент погашення кредиту становив 6471260,38 грн., погашено 3570000,00 грн., а залишок заборгованості становить 2901260,38 грн., який складається з: 2366884,30 грн. - пеня; 534376,08 грн. - інфляційні нарахування. Отже, позивач вирахував із суми заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача, вартість квартири, яка є предметом іпотеки, та просить стягнути з відповідача суму боргу у частині інфляційних нарахувань, не ставлячи питання про стягнення пені у розмірі 2366884,30 грн. За змістом наявної в матеріалах справи вимоги позивача адресованої відповідачу від 02.11.2018 року, позивач повідомив відповідача про наявність заборгованості в розмірі 6471260,38 грн. та про те, що позивач скористався своїм правом позасудового врегулювання заборгованості шляхом набуття права власності на предмет іпотеки 18.08.2017 року (номер запису про право власності 21973327). Залишковий розмір заборгованості становить 2901260,38 грн. (2366884,30 грн. - пеня, 534376,08 грн. - інфляційні втрати кредитора). Вказану заборгованість позивач просив сплатити протягом 30 днів, а у разі несплати попередив, що буде вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Оскільки позивач є кредитором відповідача і кредиторська заборгованість не погашена в повному обсязі, а звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права стягнути непогашену заборгованість, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі змістом цієї статті, звернення стягнення на предмет іпотеки має задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням. Лише ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, відповідно до ст. 599 ЦК України. Верховний Суд у постановах від 11.04.2018 р. у справі №761/17280/16-ц та від 14.11.2018 р. у справі №910/2535/18 сформував правову позицію, згідно з якою «якщо вартості предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу в повному обсязі, то кредитор може стягнути решту суми заборгованості з боржника». Так, відповідно до зазначених постанов Верховного Суду, звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум. На підставі викладеного,

Outcome: approved