Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

11.10.2018 року позивач звернувся до Калинівського районного суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом відокремленого (в даний час виробничого) підрозділу Фастівська дистанція колії ПАТ «Укрзалізниця» від 30.10.2015 №242/ос він був призначений на посаду майстра шляхового 4-го околодку 1-ї виробничої дільниці з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність. 18.06.2018 року позивачем подана письмова зава про звільнення його з роботи за власним бажанням. Керівництво виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії на вказану заяву належним чином не реагувало, що змусило його звернутись із заявою від 30.07.2018 року, яка також залишена без реагування. 01.08.2018 року та 18.09.2018 року відповідачу були подані відповідні заяви, які також залишені без реагування. Відповідно до положення ст.38 КЗпП України, будь-який працівник, прийнятий на підприємство за безстроковим трудовим договором, може звільнитися за власним бажанням без пояснення причин. Про бажання розірвати трудовий договір за власним бажанням працівник зобов'язаний попередити роботодавця письмово, подавши останньому заяву про звільнення, що він і зробив. Роботодавець зобов'язаний був звільнити його, видавши відповідний наказ про звільнення та провести повний розрахунок і видати трудову книжку, проте вимоги Закону не виконав. За вказаних обставин він звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобовязати ПАТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії видати наказ про звільнення з роботи [PERSON] за ст.38 КЗпП України з 03.07.2018 року, провести розрахунок при звільненні та видати\~ трудову книжку. Вирішити питання про\~ стягнення з відпаповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу. 29.10.2018 року від позивача надійшла заява про збільшення прозовних вимог, згідно якої просить зобовязати ПАТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Фастівська дистанція колії видати наказ про звільнення з роботи [PERSON] за ст.38 КЗпП України з 03.07.2018 року, провести розрахунок при звільненні та видати\~ трудову книжку. Стягнути\~ з ПАТ «Українська залізниця»\~ на користь позивача вимушений прогул за затримку трудової книжки, по розрахунку 571,58 грн. середнього заробітку та 15000 грн. моральної шкоди. Призначити судове засідання для вирішення питання про витрати на правничу допомогу, дату, час і місце його проведення. В судовому засіданні представник позивача-адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень з приводу поданого позову не надав. За наявності існуючих умов, передбачених в ч.1 ст.280 ЦПК України, судом постановлено провести заочний розгляд справи за участю\~ представника позивача із здійсненням фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін. Позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, наказом відокремленого (в даний час виробничого) підрозділу Фастівська дистанція колії ПАТ «Укрзалізниця» від 30.10.2015 №242/ос [PERSON] призначений на посаду майстра шляхового 4-го околодку 1-ї виробничої дільниці з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність. 18.06.2018 року позивачем подана письмова зава про звільнення його з роботи за власним бажанням. Проте відповідач на заяву про звільнення не відреагував, тому позивач звернувся з відповідними заявами 30.07.2018 року, 01.08.2018 року, 18.09.2018 року, які також залишенні без реагування. При цьому, згідно відповіді в.о.начальника ВП Фастівська дистанція колії [PERSON]\~ №114-4-6/1895 від 25.10.2018 року на адвокатський запит\~ №09 від 04.10.2018 року вбачається, що на даний час, з 07.07.2018 року, в звязку із звільненням з посади начальника ВП\~ Фастівська дистанція колії, керівництво виробничим підрозділом (оперативним управлінням) здійснювалось посадовими особами, у яких відсутні повноваження, згідно доручення директоора регіональної філії «Південно-Західна залізниця», здійснювати прийом/звільнення працівників. Водночас суд враховує, що позивачем\~ подана заява\~ про звільнення\~ 18.06.2018 року, а начальник\~\~ ВП\~ Фастівська дистанція колії звільнений з посади\~ 07.07.2018 року. Так, відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Змістом ст.22 КЗпП України, відповідно до Конституції України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно до ч. 2 ст.8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, у Конституції України\~ гарантується. Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України\~ право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч.1 ст.38 КЗпП України, оскільки не вирішення заяви про звільнення позивача з посади майстра шляхового 4-го околодку з поточного утримання колії є порушенням його права щодо вільного вибору праці. Таким чином, оскільки позивач не може продовжувати працювати за трудовим договором, не має можливості розірвати договір з незалежних від нього підстав, в порядку передбаченим зазначеними вище законодавчими актами, суд вважає заявлені вимоги щодо припинення трудових відносин з 03.07.2018 року обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Сттаття 47 КЗпП України передбачає обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Заява про звільнення\~ позивачем була подана на імя начальника ВП «Фастівська дистанція колії» 18.06.2018 року та зареєстрована ВП «Фастівська дистанція колії» 18.06.2018 року за вх.9/848, а тому у відповідності до вимог ст.38 КЗпП України днем звільнення є 3 липня 2018 року. Крім того, на вимогу законодавства про працю, відповідач зобовязаний видати [PERSON] трудову книжку з зазначенням дати його звільнення 3 липня 2018 року, а тому позовна вимога в цій частині є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. За загальним правилом, днем звільнення вважається останній день роботи працівника (п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58). Згідно із п. 4.1 вказаної Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Частиною 5 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику\~ застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України\~ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 року в справі №6-259цс17. Аналіз зазначених статей та правових позицій дає висновок, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП України) та затримку у видачі трудової книжки (ст.235 КЗпП України ) має місце при фактичному звільненні працівника, тобто при наявності наказу про звільнення та відповідного запису у трудовій книжці. Тоді як на час розгляду справи вимога про припинення трудових відносин тільки є предметом розгляду, роботодавцем ще не звільнено позивача та не проведено відповідних розрахунків. Оскільки захисту підлягає вже порушене право, на даний час немає підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки трудової книжки. Відповідно до вимог ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Як вбачається з позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог позивачем при зверненні до суду було заявлено три вимоги: 1) зобовязати видати наказ про звільнення, провести розрахунок при звільненні та видати трудову книжку; 2) стягнення середнього заробітку за весь час затримки трудової книжки при звільненні в сумі 58301,16 грн.; 3) стягнення моральної шкоди в сумі 15000 грн. При цьому, судового збору з вищевказаних позовних вимог позивачем не сплачувалося. Визначаючись щодо необхідності сплати позивачем судового збору суд виходить з того, що відповідно до преамбули ЗУ «Про судовий збір» №3674-УІ цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Отже, саме\~ ЗУ «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає порядок сплати та звільнення від сплати судового збору та має пріорітет застосування у даних правовідносинах. Так, статтею 5 чинного ЗУ «Про судовий збір», закріплено перелік осіб, які звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 ЗУ «Про судовий збір» №3674-УІ\~ від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі-у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, вказаною нормою передбачено два випадки, пов'язані з трудовими правовідносинами, у яких позивачі звільняються від сплати судового збору, а саме: 1) у справах про стягнення заробітної плати; 2) у справах про поновлення на роботі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Проте, позовні вимоги позивача не стосуються виплати заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, заявлена позивачем вимога щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул за весь час затримки трудової книжки в сумі 58301,16 грн., не є заробітною платою в розумінні статті 1 Закону України «Про оплату праці», статті 94 Кодексу законів про працю України, а відтак, з урахуванням положень статті 5 Закону України «Про судовий збір» із зазначеної вимоги позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 2114,40 грн. (за ставкою чинною на час звернення до суду). Однак, позивачем при зверненні до суду з позовною заявою та заявою про збільшення позовних вимог не було сплачено судового збору, а судом помилково на це не звернуто увагу. Поряд з цим, як зазначено вище, за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору, суд вважає за необхідне вирішити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, враховуючи принцип розумності та пропорційності, а також беручи до уваги часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача\~ в дохід держави в розмірі 704,80 грн. та з позивача в дохід держави 1409,60 грн. Крім того, суд вважає за необхідне\~ у відповідності до вимог ст.246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати\~ на\~ професійну правничу допомогу. На підставі ст.ст.8,43 Конституції України, ст.ст.22, 38, 47, 116, 117, 235 КЗпП України,

Outcome: partial