Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

11 січня 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працювала у ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» на посаді виконуючого обов`язки заступника директора з економічних та фінансових питань. Відповідно до наказу №145-к від 02 грудня 2019 року була звільнена з вищевказаного підприємства за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У день звільнення виплата всіх належних їй сум проведена не була і лише 02 червня 2020 року підприємство повністю виплатило заборговані їй кошти. Оскільки її середньоденний заробіток становив 608,40 грн., а за період з 02 грудня 2019 року по 02 червня 2020 року минуло 111,5 робочих днів, вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 67 836,60 грн. З огляду на вищевикладене просила стягнути з відповідача ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» в свою користь 67 836,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та судові витрати у справі. Також, разом з позовом, [PERSON] подала до суду клопотання в якому просить поновити пропущений нею тримісячний строк звернення до суду, вважаючи, що такий пропущений нею з поважних причин. 04 червня 2020 року був виданий судовий наказ про стягнення вищевказаних сум з роботодавця, який лише 21 грудня 2020 року, за заявою боржника, був скасований судом і з позовом до суду вона звернулася за кілька днів після отримання ухвали про його скасування. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Улибін-Вельгус В.В. позов підтримав, просив його задоволити. Щодо застосування строків позовної давності про які було заявлено відповідачем, просив врахувати, що остаточний (повний) розрахунок проведено з [PERSON] лише 02 червня 2020 року, а 04 червня 2020 року був виданий судовий наказ про стягнення коштів, який 21 грудня 2020 року скасований судом за заявою боржника, тому підстав вважати, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду немає, більше того, позивач звернулася до суду з окремим клопотанням, в якому просить поновити строк звернення до суду. Представник відповідача ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» Сулімов М.Л. у судовому засіданні просив відмовити у позові. Зазначив, що наказом №145/к від 02 грудня 2019 року [PERSON] була звільнена з підприємства за ч.3 ст.38 КЗпП України і лише 02 червня 2020 року вона звернулася із заявою до Нововолинського міського суду з вимогами про стягнення середнього заробітку. 04 червня 2020 року Нововолинський міський суд видав судовий наказ, який за заявою боржника був скасований. Оскільки [PERSON] ознайомилася з наказом про звільнення 02 грудня 2019 року, то строк на подання заяви про видачу судового наказу сплинув 02 березня 2020 року. Просить до спірних правовідносин застосувати строки позовної давності, які, як зазначає вище, слід обчислювати з моменту звільнення працівника з підприємства. Крім того, на його думку, стягнення з підприємства в користь позивача середнього заробітку у розмірі 67836,60 грн., виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, втрачає свій компенсаційний характер і посилаючись на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, з врахуванням простою на підприємстві оголошеного на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, в даному конкретному випадку, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того чи він задовільняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Просив також врахувати, що підприємство перебуває у скрутному фінансовому становищі, що зумовлене, насамперед, нестабільним фінансуванням будівництва шахти. Підприємство масово розриває з працівниками договори на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України, що може сприяти припиненню роботи ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська». Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до наказу №145/к від 02 грудня 2019 року та копії трудової книжки (а.с.10-11) [PERSON] була звільнена з посади виконуючого обов`язки заступника директора з економічних та фінансових питань АУП у ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» з 02 грудня 2019 року за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Згідно довідки ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» №7.3.1/844 від 27 грудня 2019 року позивачу [PERSON] виплачено належну заробітну плату 12 грудня 2019 року. Середньоденний заробіток позивача [PERSON] становив 608,40 грн. (а.с. 12). Після звільнення позивача з підстав передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, розпорядженням в.о. директора ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» №5 від 02 грудня 2019 року (а.с.43) зобов`язано головного бухгалтера виплатити [PERSON] заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та інші обов`язкові нарахування в повному обсязі згідно розрахунку. Також, було зобов`зано не виплачувати вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (згідно ст.44 КЗпП України) до офіційного підтвердження факту порушення Законодавства про працю, або рішення суду. З огляду на відповідність даного документу нормам закону, суд до уваги його не бере. Щодо заявлених представником відповідача строків позовної давності, суд звертає увагу на наступне. 16 січня 2018 року Верховний Суд України у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою у справі № 446/509/16-ц скасував рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у частині відмови у стягненні середнього заробітку. ВерховнийСуд, обгрунтовуючи своє рішення, послався на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційноготлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннямистатей 117, 237-1 цього кодексу, яке містило правовий висновок: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про npaцю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався ». Остаточний розрахунок підприємства з [PERSON] був проведений 02 червня 2020 року, що у судовому засіданні підтвердив представник відповідача. Враховуючи вищевикладені роз`яснення Верховного суду, строк позовної давності в спірних правовідносин слід вираховувати саме з 02 червня 2020 року, а не з дня звільнення працівника 02 грудня 2019 року, як це тлумачить представник відповідача. Позивач звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу в день повного з нею розрахунку, що підтвердив представник відповідача, а з позовом до суду позивач звернулася 11 січня 2021 року, тобто через кілька днів після отримання нею ухвали суду про скасування судового наказу, виданого за аналогічними вимогами позивача, відтак немає підстав стверджувати, що строки звернення до суду були пропущені позивачем. По суті заявлених вимог суд зазначає наступне. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно врахувати, що позивач вперше звернулась до суду з вимогою про виплату середнього заробітку через п`ять місяців після звільнення. Середній заробіток, за підрахунком позивача, становить 67 836,60 грн., однак дана сума значно перевищує розмір виплаченої 02 червня 2020 року заробітної плати, а тому, на думку суду, не відповідає вимогам справедливості та пропорційності. З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці при виплаті належних звільненому працівникові сум, суд дійшов висновку, що конкретні встановлені обставини справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] до 15 000 грн., оскільки при стягненні саме цих сум будуть враховані та дотримані інтереси обох сторін: працівника, яка звільнилася за власним бажанням, оскільки власник не виконував законодавство про працю, роботодавця, який є господарюючим суб`єктом, що оголосив на підприємстві простій, оскільки був зобов`язаний виконувати постанову Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з подальшими змінами, що підтверджується наказами по підприємству (а.с.33-38) та 02 червня 2020 року вперше отримав у 2020 році кошти за виконані об`єми робіт по підприємству, які відразу спрямував на виплату заробітної плати працівникам (а.с.31-32) Також, з відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» в користь позивача [PERSON] 1100 грн. понесених витрат на правничу допомогу адвоката та 199,76 грн. судового збору, що підтверджується документально (а.с. 5,13-16).

Outcome: approved