Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

10 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, прокуратури Одеської області, прокуратури Татарбунарського району Одеської області, в якому просив стягнути з відповідачів завдану йому моральну шкоду у розмірі, еквівалентному розміру 190 мінімальних заробітних плат з кожного. В обґрунтування вимог зазначив, що 17.05.2014 року звернувся до Татарбунарського РВ ГУМВС України з заявою про вчинення злочину, передбаченого ст.191 КК України, однак слідчий районного відділу [PERSON] навмисно вніс відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) про інший злочин, передбачений ст.190 КК України. Зазначив також, що в жовтні 2015 року звернувся зі скаргою до Генеральної прокуратури України, в якій просив притягнути винних у бездіяльності осіб до відповідальності та відкрити кримінальне провадження за фактом злочину, на який посилався [PERSON], а саме за фактом злочину передбаченого ст.191 КК України, однак Генеральна прокуратура, всупереч вимогам Кримінального процесуального кодексу (далі -КПК) України та Закону України «Про звернення громадян» направила його скаргу до прокуратури Одеської області, яка, в свою чергу, також порушуючи законодавство, переадресувала скаргу до прокуратури Татарбунарського району Одеської області. Позивач вказав, що 22.09.2015року ухвалою слідчого судді Татарбунарського району Одеської області встановлено незаконність бездіяльності слідчого Татарбунарського РВ при проведенні досудового розслідування за заявою потерпілого [PERSON] Посилаючись на те, що незаконні дії прокуратури призвели до душевних страждань та хвилювань позивача, стали наслідком порушення нормального укладу життя, втрати ним сну, відомості про злочин, передбачений ст.191 КК України, до ЄРДР до теперішнього часу не внесено, рішення слідчого судді від 22.09.2015року не виконано, позивач вважав, що є підстави для стягнення з відповідачів відшкодування завданої незаконною бездіяльністю моральної шкоди у вказаному вище розмірі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Пояснив, що є інвалідом і пов'язує невиконання відповідачами судового рішення дискримінацією соціально незахищених верств населення. Зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди визначений позивачем з урахуванням характеру та тривалості душевних страждань, необхідності постійно приймати лікарські препарати для поліпшення стану здоров'я. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його вимоги надуманими та необґрунтованими. Надав письмові заперечення Генеральної прокуратури України, прокуратури Одеської області та прокуратури Татарбунарського району Одеської області, в яких відповідачі вказали, що скаргу [PERSON] розглянуто в порядку, передбаченому чинним законодавством, та надано заявнику відповідь. Зазначили також, що за фактом вчинення відносно [PERSON] шахрайських дій слідчим Татарбунарського РВ ГУМВС України в Одеській області внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.190 КК України, досудове розслідування на даний час триває. Крім того, вказали на недоведеність протиправності дій прокурора, що виключає причинний зв'язок між діями відповідачів та можливими негативними наслідками для позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] 20.05.2014року звернувся до Татарбунарського РВ ГУМВС України Одеській області з заявою, в якій зазначив, що 06.09.2013року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу майнового пая, однак в подальшому майно у вигляді складу за договором не отримав, і тому просив порушити кримінальну справу за ст.191 КК України (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем) (а.с.43). В судовому засіданні також встановлено, що на підставі заяви позивача слідчим Татарбунарського РВ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12014160440000359 від 01.08.2014року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (шахрайство). З матеріалів справи вбачається, що в рамках згаданого кримінального провадження ухвалою слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 22.09.2015року у справі №515/2507/14-к встановлено допущену слідчим Татарбунарського РВ [PERSON] неповноту досудового розслідування та зобов'язано його здійснити всі процесуальні дії, які слідчий повинен вчинити відповідно до вимог КПК України щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, відкритого за фактом шахрайських дій, вчинених відносно [PERSON] (а.с.а.с.41,42). З матеріалів справи також слідує, що 02.11.2015 року [PERSON] подано скаргу Генеральній прокуратурі України на бездіяльність прокуратури Одеської області та приховування нею злочину, вчиненого, на думку позивача, слідчим Татарбунарського РВ [PERSON], який полягає у невідкритті кримінального провадження за фактом вчинення відносно [PERSON] злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, та у свідомому помилковому відкритті кримінального провадження за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.3). З відповідей Генеральної прокуратури України від 04.11.2015 №19-р, прокуратури Одеської області від 17.11.2015року №19-р-15 вбачається, що скаргу [PERSON] надіслано за належністю до прокуратури Татарбунарського району Одеської області (а.с.2). З відповіді прокуратури Татарбунарського району Одеської області від 25.11.2015року №(16-44) 2364вих-15 слідує, що заявника повідомлено, що у кримінальному провадженні №12014160440000359 від 01.08.2014року проводяться слідчо-оперативні заходи та процесуальні дії щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. Зі змісту відповіді також вбачається, що з огляду на суб'єктний склад злочину кваліфікація дій [PERSON] та [PERSON], які не є службовими особами, за ст.191 КК України є неможливою (а.с.20). Вирішуючи спір, що виник між сторонами з деліктних правовідносин, суд виходить з такого. Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України). При цьому відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенням здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. За змістом ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Випадки відшкодування шкоди незалежно від вини заподіювача встановлені частиною 2 цієї статті. До них відносяться: відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, та відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вказаної правової позиції дотримується, зокрема, Верховний Суд України у п.5 постанови Пленуму від 31.01.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Слід зазначити, що кримінальним процесуальним законом встановлено порядок оскарження рішення, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. Так, п.1 ч.1 ст.303 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) України визначено, зокрема, що бездіяльність слідчого, прокурора на досудовому розслідуванні, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, може бути оскаржена заявником, потерпілим, його представником чи законним представником. З урахуванням того, що протиправність невнесення до ЄРДР прокурором відомостей про злочин, передбачений ст.191 КК України, за заявою [PERSON] не була встановлена у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку, відтак протиправність діянь відповідачів є недоведеною, що унеможливлює встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням як обов'язкової умови для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з Генеральної прокуратури України, прокуратури Одеської області та прокуратури Татарбунарського району Одеської області відшкодування моральної шкоди. Cуд вважає неспроможними посилання відповідача на порушення Генеральною прокуратурою України положень Закону України «Про звернення громадян» при направленні скарги до прокуратури Одеської області як на додаткову підставу для стягнення відшкодування моральної шкоди, оскільки дія цього Закону, за змістом статті 12 Закону, не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним законодавством. Відповідно до п.7.3 Регламенту Генеральної прокуратури України, затвердженого Наказом Генерального прокурора України від 12.04.2012року №35 звернення громадян та юридичних осіб, які надійшли до Генеральної прокуратури України вперше і за ними не приймалися рішення прокурорами обласного рівня (первинні звернення), надсилаються до підпорядкованих прокуратур (відповідних відомств) для вирішення. Оскільки позивач звертався до Генеральної прокуратури України вперше, і за його скаргою рішення нижчестоящими прокуратурами раніше не приймалися, при цьому суть скарги зводилася до оскарження дій слідчого, які підлягають оскарженню в порядку, передбаченому КПК України, суд вважає, що Генеральна прокуратура України, надсилаючи його скаргу до прокуратури Одеської області для проведення перевірки, діяла у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства та відомчого регламенту. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідачі не надали документального підтвердження їх понесення, тому, в силу приписів ч.4 ст.88 ЦПК України, підстав для присудження їм судових витрат за рахунок держави немає. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed