Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

11 липня 2016 року до суду надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи її чоловіка [PERSON], в якій заявник зазначила, що проживає за адресою: [INFO], згідно довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 21 листопада 2014 року, яка діє безстроково, взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: м. Костянтинівка Донецької області, вул. Бульварна, 31-38. [PERSON], [INFO], помер 26 червня 2016 року у м. Донецьку та був похований у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Їй медичним закладом було видано лікарське свідоцтво про смерть чоловіка, при цьому у зв*язку з тим, що вищевказаний документ виданий медичним закладом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійсним та не створює юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті на підставі наявних документів відділом ДРАЦС по м. Костянтинівці Костянтинівського МРУЮ у Донецькій області їй відмовлено, тому підтвердити смерть свого чоловіка у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просила встановити факт смерті особи в певний час. Заявниця в судове засідання не з*явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримує. Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. З*ясувавши позицію заявника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Заявниця [PERSON] народилася 28 березня 1940 року у м. Донецьк, відповідно до копії паспорту зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 7); як вбачається з довідки УСЗН Костянтинівської міської ради № [NUMBER] від 21 листопада 2014 року, яка діє безстроково (а.с. 6, 6 зворот) заявницю взято на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: м. Костянтинівка Донецької області, вул.. Бульварна, 31-38. Згідно свідоцтва про шлюб VІ-УР № 576058 (а.с. 8) 30 серпня 1963 року у Куйбишевському районному відділі ЗАГС м. Донецька, актовий запис № 1488, було зареєстровано шлюб [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] (а.с. 4-5), помер 26 червня 2016 року у м. Донецьк, на підтвердження чого заявницею додано до заяви копію лікарського свідоцтва про смерть з довідкою про причину смерті, копію висновку про ненасильницьку смерть за місцем проживання, копії медичної документації на ім*я [PERSON], а також копію чеку про оплату послуг захоронення (а.с. 9-20). Лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] № 367, дублікат свідоцтва від 27 червня 2016 року (а.с. 9-10), видані закладом охорони здоров*я на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, є недійсними та не створюють юридичних наслідків, про що заявниці розяснено відділом ДРАЦС по м. Костянтинівці Донецької області. Судом оглянуто копії довідки про причину смерті [PERSON] за № 367 від 27 червня 2016 року (а.с. 10), причина смерті зазначена «центральний рак нижньої долі правої легені», а також висновку про ненасильницьку смерть за місцем проживання (а.с. 12), медичної документації та квитанції від 28 червня 2016 року КП «Ритуальна служба м. Донецька» (а.с. 12-20). 11 липня 2016 року за вих. № 1620/03.2-38 (а.с. 21) заявниці [PERSON] Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON], оскільки пред*явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством України, виданий на тимчасово непідконтрольній території України після 01 грудня 2014 року. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров*я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідено до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON] 26 червня 2016 року, що мало місце у м. Донецьк. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо, у проведенні державної реєстрації факту смерті за наявними у заявниці документами Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено (а.с. 21). Тому, суд, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, вважає за необхідне задовольнити заяву та встановити факт смерті [PERSON], [INFO] у х. Новий Посьолок Синельниківського району Дніпропетровської області, який на час смерті був зареєстрований за адресою: [INFO], - у м. Донецьк 26 червня 2016 року.

Outcome: approved