Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

11.07.2018 позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та просив також усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки. Представник Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.11.2015 індексний № 48305305 [PERSON] належить 27/100 квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору дарування 1/3 частини квартири від 20.03.2007 року [PERSON] належить на праві власності 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. (а. с. 8). Згідно домової книги за адресою: [ADDRESS] зареєстрованими є позивач та відповідач. На момент пред'явлення позову відповідач лишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі. Втім, всі витрати, пов'язані з утриманням майна, несе позивач, зокрема, оплачує за відповідача комунальні послуги. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Водночас вимога усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, оскільки зняття з реєстраційного обліку можливе лише після набрання рішенням про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням законної сили, а відтак є передчасною. Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню.

Outcome: partial