Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

12.11.2013 року до Валківського районного суду Харківської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» до [PERSON] про стягнення боргу за договором безпроцентної позики № 144-11 від 11.07.2011 року. В позові зазначено, що 11.07.2011 року відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу до ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» В цей же день між ним та роботодавцем був укладений договір безпроцентної позики, відповідно до якого [PERSON] отримав через касу підприємства в період з 09.08.2011 до 17.02.2013 року 120 364, 37 коп. на навчання та зобов'язався повернути позику до 11.07.2016 року. Пунктом 4.2. даного договору передбачено, що у разі розірвання трудового договору між сторонами, [PERSON] зобов'язаний повернути суму позики в день звільнення. 08.05.2013 року відповідач був звільнений за власним бажанням, але у визначений договором трок суму позики не повернув. Пунктом 7.1. договору передбачено, що у разі прострочення повернення суми боргу, боржник має сплатити штраф в розмірі 50% від неповерненої суми позики. Крім того, як зазначено в позові, договором передбачено, що в разі несвоєчасного повернення позики, боржник має сплатити 20% річних за користування грошима. Таким чином, враховуючи, що відповідач вніс в касу підприємства частину боргу в сумі 15 038, 4 грн., позивач вимагав стягнути з відповідача суму основного боргу 105 325, 97 грн., штраф в розмірі 52 662, 99 грн. та проценти за користування грошовими коштами в сумі 10 446, 03 коп., а всього 168 434 грн. 99 коп. 30.12.2013 року до Валківського районного суду Харківської області надійшла зустрічна позовна [PERSON] до ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти». В цій заяві позивач зазначив, що керівництво ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» уклало з ним договір позики в день прийняття на роботу, ввівши в оману. Насправді, як зазначено позивачем, ніяких грошей він не отримував. Позивач за зустрічним позовом вважає, що його навчання мало б відбутися за кошт роботодавця, як це передбачено ст. 201 КЗпП України. [PERSON] в зустрічному позові зауважив, що договір не відповідає вимогам закону, який передбачає надання державою юридичній особі права на надання фінансових послуг. Оскільки такого дозволу ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» не мало, позивач вимагає визнати договір позики недійсним. Крім того, [PERSON] вимагає стягнути з ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» кошти належні йому до виплати при звільненні в сумі 12 446 грн. та компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Ухвалою суду зустрічний позов об'єднаний з первісним в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав, зустрічний позов не визнав та пояснив, що договір, укладений з відповідачем про надання безпроцентної позики для фінансування навчання повністю відповідає нормам цивільного закону, відповідач власноруч писав заяви про надання йому сум позики на навчання, отримував ці суми через касу, про що свідчать видаткові касові ордери з його особистим підписом. Відповідач [PERSON] звільнився з роботи за власним бажанням і частково повернув отриману позику, проте основну суму [PERSON] не повернув і за умовами договору має сплатити штраф в розмірі 50 % від неповерненої суми, а також 20% річних за користування коштами. Представник позивача за первісним позовом наголосив на тому, що фінансування працівника не є обов'язком роботодавця, а є його правом. Щодо стягнення сум, належних до виплати при звільненні, представник позивача пояснив, що [PERSON] отримав компенсація за невикористану відпустку, про що свідчить його підпис у розрахунковій відомості. Оскільки вимоги [PERSON], на думку представника ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» не обґрунтовані, підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди також не має. [PERSON] та його представник первісний позов не визнали, підтримали зустрічний позов та пояснили, що умовою прийняття [PERSON] на роботу було укладення договору позики, що підтверджується тим, що сам договір укладений саме в день працевлаштування. Крім того, відповідач [PERSON] пояснив, що грошей в касі «Авіакомпанії» жодного разу не отримував, хоча і ставив підписи у видаткових касових ордерах. Звільнитись за власним бажанням наполягало керівництво позивача, при цьому він, як і інші звільнені працівники, був запевнений, що суми зазначені в договорі позики та видаткових ордерах після звільнення не будуть пред'явлені до повернення. Суд, вислухавши сторони та дослідивши докази, надані сторонами, прийшов до висновку, що позов ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» задоволенню не підлягає, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що [PERSON] наказом генерального директора ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» № 116ок від 11.07.2011 року був прийнятий на роботу на посаду бортового інженера льотної служби. (а.с.9) В цей же день між ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» та [PERSON] був укладений договір № 144-11, відповідно до умов якого, останній мав отримати позику в сумі 181 053 грн.(а.с.10-12) Пунктом 2.2. зазначеного договору передбачено, що проценти за надання позики не нараховуються та позичальником не сплачуються. Термін повернення позики передбачений пунктом 4.1. договору та зазначений «до 11.07.2016 року». На підтвердження тих обставин, що відповідач [PERSON] в період з 09.08.2011 до 17.02.2013 року отримав через касу «Авіакомпанії» готівкові кошти в сумі 120 364 грн. 37 коп., позивач надав копії заяв [PERSON] на ім'я керівника «Авіакомпанії» про надання йому коштів для оплати навчання - професійної підготовки. Крім того, позивач надав копії видаткових касових ордерів датованих вищезазначеним періодом про отримання відповідачем коштів, сума яких дорівнює 120 364 грн. 37 коп. (а.с. 13-64) Наказом № 85ок від 08.05.2013 року, [PERSON] був звільнений із займаної посади за власним бажанням (а.с.65) Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не оспорював той факт, що він власноруч підписав заяви про видачу йому сум позики та видаткові касові ордери. Пояснення відповідача про те, що він фактично не отримував сум, зазначених у видаткових касових ордерах, об'єктивними доказами не підтверджуються. Матеріали справи містять копії сертифікатів про проходження відповідачем програм навчання за спеціальностями пов'язаними з його професійною діяльністю (а.с. 91-104) Таким чином, суд вважає доведеним факт отримання [PERSON] згідно договору № 144-11 від 11.07.2011 року для фінансування професійного навчання суми 120 364 грн. 37 коп. Пунктом 4.2 зазначеного договору передбачено: «У разі розірвання трудового договору між позикодавцем і позичальником незалежно від умов, причин, що стали підставою для звільнення (крім розірвання трудового договору у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи яке підтверджено в установленому законодавством порядку, в тому числі незалежною експертизою) позичальник зобов'язаний у день звільнення з роботи повернути позику у повному обсязі у порядку, передбаченому. 6.2 цього договору». Пунктом 6.1. договору передбачено повернення суми позики в останній день строку встановленого пунктом 4.2., тобто в день звільнення. Пункт 6.2. договору передбачає готівковий та безготівковий спосіб повернення суми позики. Розділом 7 договору передбачена відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання фінансових зобов'язань. Відповідно до пункту 7.1. договору, при простроченні повернення позики (її частини), позичальник сплачує штраф у розмірі 50% від неповерненої суми. Пунктом 7.2. додатково до штрафу позичальник зобов'язаний сплатити 20% річних від неповерненої суми. Таким чином, без настання негативних фінансових наслідків у виді негайного повернення значної суми грошових коштів (120 364 грн. 37 коп.) штрафної санкції (52 662 грн. 99 коп.) та 20 % річних від неповерненої суми (10 446 грн.03 коп.) позивач не мав можливості звільнитись з роботи за власним бажанням, тобто здійснити свої конституційні права. Такі обставини стали наслідком умов, передбачених пунктами 4.2, 6.1. 7.1. та 7.2. договору № 144-11 від 11.07.2011 року. Підтвердженням тієї обставини, що відповідальність та санкції за несвоєчасне повернення суми позики відповідно до розділу 7, пунктів 6.1. та 4.2., для позичальника, спрямовані на обмеження його прав як працівника, є той факт, що відповідальність для нього настає лише у разі звільнення за власним бажанням чи за угодою сторін, тобто внаслідок вільного волевиявлення працівника. Отже, з огляду на вищезазначене, виконання [PERSON] як працівником, роботи, хоч і передбаченої його функціональними обов'язками, але за відсутності можливості звільнитись без створення з боку роботодавця негативних фінансових наслідків для працівника, - є примусовою працею. Відтак, суть та зміст пунктів 4.2. 6.1. 7.1. та 7.2. договору № 144-11 від 11.07.2011 року не відповідає вимогам закону, оскільки, відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Дійсно, [PERSON] 30.06.2011 року добровільно уклав трудовий договір з позивачем за первісним позовом (а.с. 114-115), але згодом його право на звільнення за власним бажанням, внаслідок укладання договору позики з роботодавцем, зазнало дискримінації за ознакою майнового стану. Відповідно до ч. 1 ст.1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою… майнового стану. Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Водночас, інші положення договору позики, які регулюють розмір позики граничну дату її повернення, є законними, не суперечать законам, на які посилався відповідач за первісним позовом та підлягають виконанню сторонами договору. Строком повернення отриманої [PERSON] позики, відповідно до п. 4.1. договору, ще не настав, оскільки він визначений «до 11.07.2016 року». Таким чином, вимоги позивача за первісним позовом задоволенню не підлягають. Частина договору, яка передбачає відповідальність за несвоєчасне повернення позики в разі звільнення позичальника до 11.07.2016 року, а саме пункти 4.2. 6.1. 7.1. та 7.2. є недійсною внаслідок невідповідності закону, а тому в цій частині зустрічний позов про визнання недійсним договору позики № 144-11 від 11.07.2011 року підлягає частковому задоволенню. Решта вимог зустрічного позову про стягнення з ПАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» сум, належних до виплати при звільненні та стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягають. Так, позивач за зустрічним позовом стверджує, що при звільненні йому не виплачена заробітна плата в сумі 12 446 грн. Проте відповідачем надані в судове засідання табель обліку робочого часу за травень 2013 року, та відомість виплати грошей з підписом [PERSON] про отримання ним суми 1298 грн. 56 коп. Виплата компенсації за невикористану відпустку проведена на підставі пункту 6 наказу про звільнення. З цим наказом [PERSON] був ознайомлений, про що в судовому засіданні він не заперечував. До подачі позову до [PERSON] про стягнення сум за договором позики, останній за виплатою заборгованості по зарплатні не звертався. Оскільки заборгованості з виплат сум, належних позивачу при звільненні, не встановлено, вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду, задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial