Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

10.12.2015 року до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення сплаченої суми, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 140186 грн. 99 коп., інфляційні нарахування на суму заборгованості 98552 грн. 72 коп., 3% річних у сумі 4980 грн. 94 коп., а також понесені судові витрати. 20 квітня 2016 року у судовому засіданні представником відповідача [PERSON] [PERSON] надано заперечення, в яких зазначено наступне. Посилання позивача на неправомірність отримання відповідачем грошових коштів є безпідставним, оскільки аналіз матеріалів справи свідчить про те, що відповідач набув майно за існування достатніх підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Позивач звернувшись із позовом зазначає, що він є кредитором по відношенню до відповідача, а отже до цих правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України, проте з такими доводами погодитись не можна, оскільки наслідки визначені вказаною частиною можуть застосовуватись лише до боржників у грошовому зобовязанні. Однак, жодних грошових зобовязань між позивачем та відповідачем не існує. Зокрема, обовязок відповідача сплатити гроші на користь позивача як кредитора ніколи не обумовлювався. За таких обставин, позивач по відношенню до відповідача не є кредитором, а отже не має права як кредитор вимагати від відповідача, як від боржника, виконання певних дій. Таким чином, наслідки визначені положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України застосувати до даних правовідносин не можливо, оскільки відповідач не міг прострочити виконання грошового зобовязання, так як жодного грошового зобовязання відповідача перед позивачем не існує. Разом із тим, сторона відповідача вважає, що до позовних вимог має бути застосована позовна давність. Позивач звернувся до суду 10.12.2015 року, однак про порушення начеб то свого права позивач знав ще 23.02.2011 року. Вказана обставина підтверджується письмовим обґрунтуванням позивачем своїх позовних вимог. Таким чином строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом сплинув ще 24.02.2014 року. Тому, на підставі викладеного, вважають, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] В подальшому, 03 квітня 2017 року позивач уточнив свої вимоги та просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у сумі 61895 грн. 49 коп., інфляційні нарахування на суму заборгованості 52738 грн. 31 коп., 3% річних у сумі 6970 грн. 42 коп., а також понесені судові витрати. Позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини: Він звернувся до [PERSON] у лютому 2011 року з проханням позичити кошти у сумі 64000,00 грн. з віддачею по 3200,00 грн. щомісячно. Останній погодився, але сказав, що позичить кошти тільки за умови, що заставою буде житловий будинок, у якому проживає позивач із жінкою [PERSON]. 23 лютого 2011 року у приватного нотаріуса [PERSON] був укладений удаваний договір купівлі-продажу будинку замість договору позики з заставою будинку. Кошти у сумі 64000,00 грн. позивач отримав від відповідача, договір підписав, оригінали правовстановлюючих документів віддав йому. Відповідач завірив, що коли позивач сплатить борг, він поверне правовстановлюючі документи на будинок. А якщо борг не буде повернуто, то позивач з дружиною продадуть будинок та повернуть грошові кошти відповідачу. Розрахунок із [PERSON] проводився на поточний картковий рахунок №26253120099867 у ПАТ «Укрсоцбанк» м. Харкова, який зазначив відповідач, а саме: за 2011 рік [PERSON] було сплачено 28800,00 грн., за 2012 рік 37299,00 грн. Таким чином, за два роки позивач повернув відповідачу борг у сумі більше, ніж позичав, а саме 66099,00 грн., проте останній відмовлявся повернути оригінали документів і вимагав ще оплати, погрожуючи що продасть будинок. Тому, [PERSON], боючись залишитися з жінкою без житла, ще на протязі двох років сплачував відповідачу кошти, не розуміючи за що. Таким чином, за два роки відповідачу було сплачено ще 59796,49 грн., а саме: за 2013 рік 29088,00 грн., за 2014 рік 30708,49 грн. Отже, коли позивач віддав вдвічі більше ніж позичав, то став вимагати від відповідача повернути йому правовстановлюючі документи на будинок, на що відповідач заявив, що будинок вже його. Комісія банку за поповнення карткового рахунку за 2011-2012 роки складає 250 грн. 50 коп. У звязку із цим, позивач був вимушений подати позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання втраченого права власності. [PERSON] подав зустрічний позов. Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11.06.2015 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], 3-ї особи приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання втраченого права власності відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-ї особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про стягнення збитків, усунення перешкод у користуванні приватною власністю задоволено частково. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2017 року апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON] задоволено. Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11.06.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, визнано недійним договір купівлі-продажу, укладений 23.02.2011 року між [PERSON] і [PERSON] В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про стягнення збитків, усунення перешкод у користуванні приватною власністю відмовлено. Таким чином позивач зазначає, що за договором позики позичив у відповідача 64000,00 грн., а перерахував йому 125895,49 грн., тому грошові кошти в сумі 61895,49 грн. підлягають поверненню як зайво перераховані. Разом із тим вважає, що відповідач повинен сплатити йому не тільки вказану заборгованість, а й інфляційні нарахування у сумі 52738,31 грн., а також 3% річних у сумі 6970,42 грн. Також позивач просив розглянути питання про зняття арешту з будинку, який знаходиться за адресою: Апостолівський район, с. Нива Трудова, вул.. Українська (60-років ВЛКСМ), буд. 17, накладений під час розгляду вказаного позову. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, з підстав викладених в уточненому позові, та просили позов задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився повторно і про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяв про розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справи до суду від останнього не надходило. У звязку з цим, за згодою позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, повно та всебічно дослідивши всі докази у справі у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: 23 лютого 2011 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в с. Нива Трудова Апостолівського району по вул. 60-ті років ВЛКСМ, будинок 17, а договір було того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №160. Відповідно до умов укладеного договору продаж будинку здійснено за 64000 грн., які будуть отримані продавцем від покупця після оформлення цього договору (п. 2.1 договору). Проте рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі №171/263/15-ц (провадження №22-ц/774/111/К/17) від 14 березня 2017 року вказаний вище договір купівлі-продажу від 23.02.2011 було визнано недійсним на підставі ч.ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України, оскільки відсутнє вільне волевиявлення учасників правочину, а також укладений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Зокрема судом апеляційної інстанції було встановлено, що після укладання 23.02.2011 зазначеного договору сторони не бажали настання правових наслідків, які притаманні даному виду договору, а саме, передачі майна та користування ним покупцем. Сторони навпаки прагнули забезпечити виконання боргових зобовязань [PERSON] перед [PERSON] стосовно отриманих у борг коштів у розмірі 64000 грн., розмір яких обумовили у вартості предмету продажу. Одночасно з цим матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] в період часу з 24.03.2011 по 23.12.2014 включно перераховувались грошові кошти на рахунок в ПАТ «Укрсоцбанк» №292411001, відкритий на імя [PERSON] на загальну суму 125895 грн. 49 коп. (а.с. 29-48). Факт отримання відповідачем вказаних грошових коштів від [PERSON] не оспорюється у письмових запереченнях, тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Позивач в уточненій позовній заяві вказує на безпідставність отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 61895 грн. 49 коп., оскільки в грудні 2012 року він повністю повернув позичальнику грошові кошти в розмірі 64000 грн., отримані за договором позики, обставини укладання якого зясовувались Апеляційним судом Дніпропетровської області раніше. У звязку з цим [PERSON] просив стягнути з [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оскільки позовні вимоги [PERSON] були обґрунтовані безпідставністю набуття [PERSON] грошових коштів за рахунок позивача, тому до спірних правовідносин має бути застосовані норми ЦК України в частині, що регулюють наслідки безпідставного набуття майна за рахунок інших осіб та містяться в ст. 1212 Кодексу, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Враховуючи те, що судом були достовірно встановлені обставини передачі позивачем на користь [PERSON] грошових коштів з грудня 2012 року по грудень 2014 року в сумі 61895 грн. 49 коп., а жодних правових підстав для отримання відповідачем вказаних сум наведено не було, позовні вимоги про стягнення таких сум на користь [PERSON] підлягають задоволенню. При цьому судом завертається увага на те, що строк позовної давності пропущений не був, тому що гроші передавались з 17 грудня 2012 року, а позовна заява надійшла до суду 10 грудня 2015 року, у звязку з чим вимоги відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності судом вважаються безпідставними. Однак щодо частини позовних вимог про стягнення суми безпідставно набутих грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України суд зауважує про наступне. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Цією статтею регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Вказана правова позиція була підтримана Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15. За приписами ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Одночасно з цим звертається увага на те, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України), тому у суду не має правових підстав для розрахунку та стягнення сум процентів на підставі ст. 536 ЦК України, через відсутність з боку позивача відповідних позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved