Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

10 серпня 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними і поновлення права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 27 грудня 2013 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 30 липня 2013 року вони з відповідачем сумісно придбали житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: Павлоградський район, с.Богданівка, вул.Горького,44, де проживали однією родиною. Право власності було зареєстровано за позивачем. 09 липня 2015 року на підставі договору дарування позивач подарував відповідачу 1/2 частину вказаного житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки. Позивач зазначає, що договір було ним укладено внаслідок введення його в оману, оскільки відповідач пообіцяла, що у випадку укладення договорів дарування буде проживати з позивачем однією родиною. Проте, через півтора місяці після укладення спірних договорів, відповідач вирішила розірвати шлюб з позивачем. Також вважає, що підставою недійсності договору є відсутність дозволу органу опіки та піклування, оскільки у відповідача є неповнолітній син від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів зазначили, що при укладенні договору дарування жодних додаткових домовленостей між сторонами не було. Відповідач прийняла в дар 1/2 частину будинку та земельної ділянки без будь-яких умов. Права дитини при укладенні договору порушено не було, та жодних підстав для визнання договору недійсним немає. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09 липня 2015 року [PERSON], як дарувальник з однієї сторони та [PERSON], як обдаровувана, з другої сторони, уклали договір, за яким дарувальник передав безоплатно у власність своєї дружини, а обдаровувана прийняла у власність від свого чоловіка 1/2 частину житлового будинку, який розташований по вулиці Горького ,44 у селі Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області. Також, 09 липня 2015 року [PERSON], як дарувальник з однієї сторони та [PERSON], як обдаровувана, з другої сторони, уклали договір, за яким дарувальник передав безоплатно у власність своєї дружини, а обдаровувана приймає у власність від свого чоловіка 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1749 га, кадастровий номер 1223581300:03:001:0332, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, село Богадівка, вул.Горького,44. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який втілюється в положеннях ст.ст. 3, 627 ЦК України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В момент укладення спірних договорів дарування сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і їх волевиявлення було вільним, що не заперечується позивачем. Вимагаючи визнати недійсними договори позивач зазначив підставою те, що відповідач ввела його в оману, пообіцявши продовжити сімейне життя за умови укладення договору дарування. Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. За змістом даної статті, роз'яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як зазначено у п.6,7 договору дарування частини житлового будинку, дарувальник та обдаровувана стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладання, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Як зазначено у п.9 договору дарування частини земельної ділянки, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Тобто, правова природа договору, права та обов'язки сторін були чітко визначені вказаними договорами. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім усних пояснень позивача, жодних підтверджень введення позивача в оману у судовому засіданні надано не було. Суд не приймає посилання позивача на відсутність дозволу органу опіки та піклування як на підставу недійсності договорів, оскільки внаслідок їх укладення жодним чином не було порушено права неповнолітнього сина відповідача, а сама по собі відсутніть дозволу не може бути підставою для визнання договорів недійсними з огляду на правовий висновок Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6 - 2940 цс 15 Також, суд не приймає посилання відповідача на положення ст.728 ЦК України щодо пропуску річного строку позовної давності, оскільки такий строк встановлено до вимоги про розірвання договору дарування, натомість позивач таку вимогу не заявляв, а просив визнати договори недійсними. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що підстав для визнання недійсними договорів дарування немає, оскільки вони відповідають вимогам цивільного законодавства, доводи позивача є безпідставними та не обґрунтованими і зводяться до його субєктивної думки. Враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, та інших підстав визнання недійсними договорів позивачем не зазначено, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: dismissed