Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

11.12.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Кримський ТИТАН» (далі - ПрАТ «Кримський ТИТАН») в якому просив зобов'язати відповідача надати йому чергову, щорічну, оплачувану відпустку за 2013 рік тривалістю не менше 24 робочих дні. Стягнути з відповідача на його користь компенсацію за завдану йому моральну шкоду, пов'язану з незаконною відмовою відповідача надати йому чергову відпустку, в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.09.2014 року визнано незаконним та скасовано наказ розпорядження ПрАТ «Кримський ТИТАН» філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» № 404 від 27.11.2013 року про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] по п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників). 30.10.2014 року він звернуся до відповідача з письмовою заявою про надання йому щорічної, чергової відпустки. Отримав офіційну відмову про те, що у нього відсутній стаж роботи, який надає йому право на щорічну відпустку. Своїми незаконним діями відповідач причинив позивачу моральну шкоду, яку останній оцінює в 5000 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов та його обґрунтування підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, проти його задоволення заперечував, оскільки згідно з ст. 9 Закону України «Про відпустки» у позивача відсутній стаж роботи, який дає йому право на щорічну відпустку. Рішення про поновлення на роботі позивача не було, компенсація за вимушений прогул на користь позивача не стягнута. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Кримський ТИТАН», наказом № 404 від 27.11.2013 року його звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату робітників. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.09.2014 року визнано незаконним вказаний наказ (а.с. 4, 5). З копії наказу № 368 від 18.09.2014 року вбачається, що запис про звільнення позивача з роботи по п. 1 ст. 40 КЗпП (скорочення штату) відмінили (а.с. 24, 25). Листом ПрАТ «Кримський ТИТАН» філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» від 14.11.2014 року за вих. № 01-23/52550 позивача повідомлено, що згідно ЗУ «Про відпустки» у позивача відсутній стаж роботи, який дає йому право на щорічну відпустку. Тобто у наданні щорічної відпустки підприємством йому було відмовлено (а.с. 6). Особи, які беруть участь у справі визнали, що позивач на теперішній час перебуває у трудових відносинах з відповідачем, компенсацію за щорічну основну відпустку у 2014 році не отримував. Позивач є інвалідом третьої групи, травму отримав на виробництві. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Однак суд при вирішенні справи залежно від встановлених обставин справи може задовольнити позов у повному чи меншому обсязі. За приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 74 КЗпП громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Як передбачено ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР з подальшими змінами та доповненнями, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно ст. 79 КЗпП щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, одним з видів відпусток є щорічна основна відпустка ( стаття 6 цього Закону). Положення ст. 9 Закону України «Про відпустки» та ст. 82 КЗпП містять правила обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбачену ст. 6 цього Закону та ст. 75 цього Кодексу. Стаття 10 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, як вбачається з її змісту, регулює порядок надання щорічної основної та додаткової відпустки. Згідно ч. 4 вказаної норми, щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року. Відповідно до п. 2 ч. 13 вказаної норми щорічні відпустки, тобто і щорічні основні відпустки, за бажанням працівника в зручний для нього час надаються інвалідам. Аналогічне правило діє для надання щорічної відпустки повної тривалості інвалідам, до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві за бажанням працівника (п. 2 ч. 7 ст. 10 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР). Суд враховує, що у 2013 році позивач був незаконно звільнений з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю (КЗпП) і в зв'язку з цим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.09.2014 року визнано незаконним наказ про припинення трудового договору з позивачем. Наказом від 18.09.2014 року № 368 скасовано наказ від 27.11.2013 року № 404, тобто трудовий стаж у відповідача фактично не переривався, тому можна дійти висновку про те, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону) у цьому випадку зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково. Виходячи з обґрунтування позовної заяви в якій позивач посилався на тривалість відпустки в 24 дні, [PERSON] просить надати йому щорічну основну відпустку, згідно положень ст. 6 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, та відшкодувати моральну шкоду, пов'язану з порушенням його трудових прав, оскільки йому безпідставно відмовлено у наданні гарантованої чинним законодавством України щорічної відпустки. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи встановлені обставини справи та положення ст. 74 КЗпП, інвалідність позивача, суд дійшов висновку, що слід зобов'язати відповідача надати [PERSON] щорічну основну відпустку за 2013 рік тривалістю не менше 24 робочих дні. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує положення ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Враховуючи роз'яснення щодо обов'язку роботодавця з відшкодування моральної шкоди та визначення її розміру, які містяться в п. 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами, виходячи з доведеності моральних страждань позивача в зв`язку із порушенням його законних прав на відпустку, спричинення діями відповідача позивачу моральної шкоди і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст. 237-1 КЗПП України, для відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн., що на думку суду буде розмірно понесеним позивачем хвилюванням. В зв'язку з викладеним вище, позов підлягає частковому задоволенню. З 01 січня 2012 року набрав чинності Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року N 4191-VI. Вказаним Законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах встановлений у вигляді 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 № 719-VII, з подальшими змінами та доповненнями, розмір мінімальної заробітної плати на грудень 2014 року складає 1218 грн. Позивач [PERSON] 16.12.2014 року уклав з адвокатом [PERSON] договір про надання юридичних та правових послуг (а.с. 17, 18). На підтвердження сплати позивачем гонорару надано оригінал квитанції на суму 1200 грн. (а.с. 22). Безпосередньо у суді першої інстанції адвокат позивача приймав участь у судовому засіданні 24.12.2014 року. Відомостей про ознайомлення адвоката з матеріалами справи в суді та складання позовної заяви немає. Тобто, розмір витрат на правову допомогу безпосередньо в суді складає 487 грн. 20 коп. за годину, що орієнтовно відповідає часу участі представника позивача в судовому засіданні (1218 грн. х 40% : 100% = 487 грн. 20 коп.), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, згідно ст. 88 ЦПК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в загальному розмірі 487 грн. 20 коп. (243, 60 х 2 = 487 грн. 20 коп.) судового збору в дохід держави, оскільки позивач звільнений від його сплати при поданні позову та ним були заявлені дві вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial