Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

10 червня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями і бездіяльністю органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.11.2008 року начальником Жовтоводської виправної колонії №26 відносно нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого статтею 391 Кримінального кодексу України (далі КК). 13.03.2015 року кримінальне провадження відносно позивача було закрито у звязку з відсутністю події кримінального правопорушення. Таким чином, позивач був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, і протягом багатьох років відносно нього вчинялись незаконні процесуальні дії. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про відшкодування йому за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди в сумі 7\~600\~000,00 грн. (т. 1 а.с.а.с. 1 4). 03 липня 2015 року позивач змінив позов, зазначивши в якості відповідача [PERSON] казначейську службу України (т. 1 а.с.а.с. 179 182). 27 липня 2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська судом було ухвалене рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнення з Державного бюджету України на користь позивача компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 250\~000,00 грн. шляхом зобовязання Державного казначейства України списати зазначену суму з відповідного рахунку, на якому акумулюються кошти Державного бюджету України (т. 1 а.с.а.с. 219 222). 01 вересня 2015 року за результатами апеляційного перегляду судового рішення апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалене нове рішення, яким резолютивну частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2015 року було викладено у наступній редакції: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 250\~000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди» (т. 2 а.с.а.с. 26 31). 09 листопада 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було постановлено ухвалу, якою рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.09.2015 року були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с.а.с. 85 88). 23 листопада 2016 року позивач уточнив позов, зазначивши в якості співвідповідача прокуратуру Дніпропетровської області та збільшивши позовні вимоги. У поданій заяві позивач додатково зазначив, що і після закриття кримінального провадження він продовжив вживати заходів з відновлення порушених прав, оскаржуючи дії та процесуальні рішення органів прокуратури, витрачаючи, крім моральних, і матеріальні ресурси, сума яких склала 112\~715,72 грн. В уточненій позовній заяві позивач просив визнати неправомірною бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області з нереагування на численні порушення його прав, визнати, що матеріальні витрати в сумі 112\~715,72 грн. підлягають повному відшкодуванню, стягнути на його користь компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 8\~000\~000,00 грн. (т. 2 а.с.а.с. 92 97, 201). Позивач до суду не зявився, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (т. 2 а.с. 238). Представники відповідачів до суду також не зявилися, були повідомлені належним чином. У судовому засіданні, що відбулося 13.03.2017 року, представниця прокуратури Дніпропетровської області заперечувала проти задоволення заявленого у справі позову (т. 2 а.с.а.с. 225, 229, 230, 236, 237, 243, 246). Суд, заслухавши пояснення представниці співвідповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що 28.11.2008 року постановою начальника Жовтоводської виправної колонії №26 УДДУПВП в Дніпропетровській області [PERSON] (де позивач відбував покарання за вчинення іншого кримінального правопорушення) відносно позивача було порушено кримінальну справу №30081207 за ознаками злочину, передбаченого статтею 391 КК (т. 1 а.с.а.с. 14, 15). При цьому напередодні, 26.11.2008 року, згідно з постановою начальника Жовтоводської виправної колонії №26 УДДУПВП в Дніпропетровській області у звязку з підготовкою матеріалів для порушення кримінальної справи №30081207 позивача було поміщено у дисциплінарний ізолятор (т. 1 а.с. 59). 18 грудня 2008 року позивачеві у рамках вказаної справи було висунуто обвинувачення. 04 лютого 2009 року постановою начальника Жовтоводської виправної колонії №26 УДДУПВП в Дніпропетровській області позивача було звільнено з дисциплінарного ізолятора (т. 1 а.с. 59). 29 жовтня 2009 року вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області позивача було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 391 КК, з призначенням покарання у вигляді 2 років і 3 місяці позбавлення волі (т. 1 а.с.а.с. 16 18). 03 лютого 2010 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29.10.2009 року був скасований, а справу направлено на новий судовий розгляд (т. 1 а.с.а.с. 23 25). Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області неодноразово повертав кримінальну справу №30081207 прокурору для проведення додаткового розслідування (т. 1 а.с.а.с. 26 28, 35 37). Позивач неодноразово оскаржував дії, бездіяльність, процесуальні рішення прокурорів у кримінальній справі №№30081207 (т. 1 а.с.а.с. 32 34, 39 45, 78, 79, 85 108). 27 листопада 2012 року у звязку з набранням чинності Кримінальним процесуальним кодексом України відомості про вказане кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012040220000089. 18 січня 2014 року у позивача були діагностовані інфаркт міокарда , ішемічна хвороба серця. У період від 18.01.2014 року по 10.04.2015 року позивач чотири рази проходив стаціонарне лікування у профільних медичних закладах (т. 1 а.с.а.с. 110 115, 122 124). 09 червня 2014 року слідчим СВ Жовтоводського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області [PERSON] було ухвалено постанову про закриття кримінального провадження №12012040220000089 у звязку з відсутністю складу кримінального провадження, передбаченого статтею 391 КК (т. 1 а.с.а.с. 46, 47). Від 27.08.2014 року позивач набув статус інваліда ІІІ групи (т. 1 а.с. 109). 20 листопада 2014 року прокурором м. Жовті Води Дніпропетровської області постанову слідчого СВ Жовтоводського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області [PERSON] від 09.06.2014 року було скасовано як незаконну (т. 1 а.с. 48). 13 березня 2015 року слідчим СВ Жовтоводського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області [PERSON] було ухвалено постанову про закриття кримінального провадження №12012040220000089 у звязку з відсутністю події кримінального провадження, передбаченого статтею 391 КК (т. 1 а.с.а.с. 5 8). 08 жовтня 2015 року Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про скасування постанови начальника Жовтоводської виправної колонії №26 УДДУПВП в Дніпропетровській області від 28.11.2008 року про порушення кримінальної справи №30081207 (т. 2 а.с.а.с. 100 103). Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей\~1166,\~1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Оскільки у справі, яка розглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, незаконне кримінальне переслідування позивача з боку органів прокуратури, то застосування\~приписів статті 1176 ЦК є правильним. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності зі статтею 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами, встановленими частиною 1 статті 1176 ЦК, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Судом встановлено, що у період від 28.11.2008 року по 13.03.2015 року (75 місяців) позивач незаконно переслідувався за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 391 КК. За цей час він протягом двох місяців незаконно утримувався у дисциплінарному ізоляторі (від 26.11.2008 року по 04.02.2009 року), 10 місяців утримувався в одиночній камері (від 04.02.2009 року по 13.11.2009 року), захворів на ішемічну хворобу серця, інфаркт міокарда, набув статус інваліда ІІІ групи. Ураховуючи викладене, суд вважає, що позивачеві дійсно було заподіяно значну моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з ушкодженням його здоров'я, душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, приниженні його честі та гідності. При цьому суд вважає правильним залучення позивачем до участі у справі в якості співвідповідача прокуратури Дніпропетровської області, оскільки саме на органи прокуратури були покладено функції з нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, та нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян (стаття 5 Закону України від 05.11.1991 року №1789-ХІІ «Про прокуратуру» (далі Закон №1789-ХІІ), стаття 2 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VІІ)). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частинами 2, 3 статті 13 Закону України від 01.12.1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР) передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №54630917 від 02.12.2015 року (справа №6-2203цс15), яка відповідно до статті 3607 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) є обовязковою для суду. Відповідно до статті 8 Закону України від 21.12.2016 року №1801-VIII «Про [PERSON] бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати на місяць складає 3200,00 грн. Таким чином, суд при обрахуванні компенсації заподіяної позивачеві моральної шкоди має виходити саме з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на час відшкодування шкоди, тобто на день ухвалення судом рішення, 3\~200,00 грн. Між тим, суд вважає за необхідне відійти від простого застосування приписів статті 13 Закону №266/94-ВР (множення розміру мінімальної заробітної плати на відповідну кількість місяців), збільшивши суму компенсації (відповідно до розміру, співмірного з мінімальним розміром заробітної плати): за період утримання у дисциплінарному ізоляторі та одиночній камері у 10 разів, за решту місяців у 5 разів. Відтак, розмір компенсації заподіяної позивачеві моральної шкоди дорівнює 1\~392\~000,00 грн. відповідно до наступного розрахунку: (12 х 3\~200,00 х 10) + (63 х 3\~200,00 х 5) = 1\~392\~000,00 грн., де: -12 кількість місяців, проведених у дисциплінарному ізоляторі та одиночній камері; -3\~200,00 розмірі мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення; -10 та 5 коефіцієнти, обрані судом, як достатні для визначення суми компенсації заподіяної шкоди; -63 решта часу (кількість місяців) кримінального переслідування. При цьому суд вважає правильним обраний позивачем спосіб відшкодування його моральної шкоди, оскільки він цілком відповідає приписам Закону №266/94-ВР. У задоволенні решти цих вимог необхідно відмовити через їх необґрунтованість. Вирішуючи спір у частині визнання бездіяльності прокуратури Дніпропетровської області неправомірною, суд виходить з того, що саме на органи прокуратури відповідно до стаття 5 Закону №1789-ХІІ, стаття 2 Закону №1697-VІІ були покладено функції з нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, та нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Протягом більше шести років позивач перебував під незаконним кримінальним переслідуванням, тривалий час утримувався в одиночній камері, неодноразово звертався до органів прокуратури, зокрема, до прокуратури Дніпропетровської області, із заявами та скаргами з приводу порушення його конституційних прав, проте остання не вжила відповідних заходів до відновлення прав позивача, захисту його від незаконних дій та рішень, повязаних з незаконним кримінальним переслідуванням у рамках кримінального провадження №12012040220000089. Ураховуючи викладене, суд вважає, що вимога про визнання бездіяльності прокуратури Дніпропетровської області неправомірною також підлягає задоволенню. Розвязуючи спір у частині вимог про визнання того, що матеріальні витрати в сумі 112\~715,72 грн. підлягають повному відшкодуванню, суд виходить з наступного. Згідно з частиною 1 статті 3, статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності з частинами 1, 2 статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналіз змісту приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що особа, що звертається до суду за захистом порушеного права, самостійно і на свій розсуд обирає спосіб захисту такого права, і суд зобов'язаний розглянути справу саме у межах, визначених позивачем і у запропонований ним спосіб. За правилами, встановленими частиною 2 статті 16 ЦК, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому за приведеною нормою суд може захистити цивільне право або інтерес також і іншим способом, що встановлений договором або законом. Між тим, чинне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права, який був запропонований позивачем. Відтак, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права у суді, суд вважає за необхідне у позові в цій частині відмовити. У порядку статті 88 ЦПК судові витрати у справі необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: partial