Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

11.07.2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], який було згодом уточнено, про надання дозволу на виїзд за кордон у супроводі матері [PERSON], та надання дозволу на оформлення паспорту громадянина України для виїзду з кордон неповнолітній [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO]. Позовна заява обґрунтована тим, що 18.08.2009 року позивач уклала шлюб із [PERSON], від якого має неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Маючи намір разом із дитиною перетинати лінію розмежування з тимчасово непідконтрольною Україні територією для забезпеченням повноцінного відпочинку дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, а також можливості дитини вільно спілкуватися з дідом та бабою, які проживають у Дніпропетровській області, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території та в'їзд, однак він відмовив. Крім того, відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по утриманню та вихованню доньки, фактичне місце його перебування не відомо, не спілкується з нею та донькою, у зв'язку з чим існує перешкода у виготовленні дитині документу для виїзду за кордон. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву в якій просила розглянути справу у її відсутності, підтримала свої позовні вимоги, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав, у зв'язку з чим, суд, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, згідно ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності та підтримання позовних вимог [PERSON]. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 18.08.2009 року, актовий запис №937, у міському відділі РАЦС Макіївського МУЮ Донецької області, під час якого у них 11.02.2010 року народилася донька [PERSON]. Місце реєстрації та проживання позивача і відповідача є непідконтрольна Українській владі - м. Макіївка Донецької області, зокрема адреса позивача: [ADDRESS] Як видно із позовної заяви, на теперішній час позивач і відповідачем разом не проживають, не спілкуються, фактичне місце поживання відповідача не відомо. Батьки позивачки проживають у Дніпропетровській області в с. Слов'янка Межівського району, куди позивач має потребу їздити з донькою та крім того, позивач має бажання виїжджати з дитиною за межі України для відпочинку, однак позбавлена цієї можливості із за відсутності нотаріальної згоди батька. Вирішуючи позовні вимоги по суті суд виходить з наступного. Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. Відповідно до п.4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У відповідності до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України, з огляду на вищезазначене, повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України. Згідно підпункту 2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон затверджених постановою КМ України № 152 від 07.05.2014 року, з наступними змінами і доповненнями, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Оскільки, у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виготовлення паспорта дитині для виїзду за кордон та згоди на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої доньки за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон без згоди батька. Таким чином, враховуючи взаємовідносини які склалися між позивачем та відповідачем, вимоги діючого законодавства, виходячи з того, що судові рішення зобов'язані відповідати принципу «найкращих інтересів дитини», що є пріоритетним при вирішенні цієї справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо надання дозволу [PERSON], [INFO], на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон неповнолітній дитині та надання [PERSON], [INFO], дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved