Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

11.12.2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення основного боргу та відсотків за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що 14.02.2017 року між нею (позикодавець) та відповідачем (позичальник) було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг від неї 72 020, 00 грн. та зобов'язався повернути позику до 14.07.2017 року. Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договором позики позичальник не виконав - позику не повернув, позивачка просить стягнути з відповідача основний борг в розмірі72 020, 00 грн. та відсотки в розмірі 14 042, 89 грн. Провадження у справі відкрито 12.12.2017 року. 23.07.2018 року представником позивачки подано заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів, а також повідомлено суд про відсутність заперечень щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, проте надіслані судом документи отримані не були та повернуті до суду з відміткою відділу зв'язку про закінчення встановленого строку зберігання, що за правилами ч.5 ст. 130, ч.1 ст. 131 ЦПК України є підставою для висновку про належне повідомлення сторони. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.02.2017 року між позивачкою[PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг від неї 72 020, 00 грн. та зобов'язався повернути позику до 14.07.2017 року. (а.с. 7-9). Відповідно до п. 2 договору сума позики, встановлена п. 1. договору, отримана позичальником до моменту підписання договору в повному обсязі. На підтвердження факту передачі грошових коштів, позивачка надала суду копію банківської квитанції № 12 від 14.02.2017 року, відповідно до якої [PERSON] перерахувала на рахунок відповідача [PERSON] суму в розмірі 72 020, 00 грн. (а.с. 10). Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договором позики позичальник не виконав - позику не повернув, позивачка проситьсуд стягнути з відповідача основний борг в розмірі72 020, 00 грн. та відсотки в розмірі 14 042, 89 грн. Згідно з п.1 договору позики, повернення суми позики можливе за бажанням позичальника протягом 5 місяців з моменту укладення, але не пізніше 14 липня 2017 року. Письмовий договір позики від 14.02.2017 року, наданий позивачем на підтвердження зобов'язань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК України. Наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням ч.3 ст.545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення з нього на користь позивача суми позики за вказаним договором. Також достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів є наявність у договорі позики формулювання про передачу у власність позикодавцем 72 020, 00 грн. та квитанції банку про перерахування позивачем на рахунок відповідача відповідної суми свідчить про факт отримання позичальником цих коштів, та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі72 020, 00 грн. та відсотків в розмірі 14 042, 89 грн. є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. За правилами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом позивачка заявила вимогу про покладення судових витрат на відповідача, до позову було долучено оригінал договору про надання правової допомоги від 08.11.2017 року, оригінал ордеру серія КС № 22922, розрахунок попередньо визначених судових витрат на суму 11 100, 00 грн. та копію, банківської квитанції № 144096 від 08.11.2017 року, завірену печаткою адвоката Мірошніченко В.М., якою підтверджено сплату позивачкою суми гонорару в розмірі 10 240, 00грн. (а.с. 16-19, 28, 29). З огляду на висновки суду про задоволення заявлених позивачем позовних вимог, судові витрати по сплаті витрат на правову допомогу та судового збору покладаються на відповідачаСергеєва Р.К. в порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України у розмірі, який передбачений Законом України «Про судовий збір» за вимоги, що були предметом вирішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved