Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

11 липня 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог - Служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області та Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 30 червня 2016 року рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області було розірвано шлюб між нею та [PERSON] . Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.02.2017 року з [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . За час розлучення та після, між позивачкою та відповідачем була домовленість про безперешкодне спілкування та відвідування сина з батьком, але постійне порушення домовленостей про час повернення дитини, не попередження про місцезнаходження дитини, погрози стосовно не повернення дитини, призвели до необхідності звернення до суду з вищевказаним позовом. Як зазначає позивачка, на сьогоднішній день у відповідача не має свого постійного місця проживання, він проживає з іншою жінкою, не має стабільного місця роботи, займається підробітками. Після розірвання шлюбу, не бере участі в утриманні дитини, порушує строки оплати аліментів, не оплачує додаткові витрати, які необхідні при утриманні, вихованні дитини. Позивачка після розірвання шлюбу проживала разом з дитиною за місцем її реєстрації, за адресою: [ADDRESS] . Наявне у неї майно було придбане за рахунок коштів батьків позивачки, але відповідач після розлучення вимагає частину майна, вважаючи, що майно, набуте під час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Тому, для захисту свого права та прав дитини, позивачка звернулась до суду з позовом про визнання майна особистою приватною власністю. На даний час спір в процесі розгляду, рішення відсутнє. Подача позову стала причиною переслідування з боку відповідача, погроз, в тому числі погрози «відібрання дитини». Тому, на час розгляду справи, та у зв`язку з переслідуванням та страхом за своє життя та життя дитини, позивачка вимушена була орендувати житло з умовами, придатними для проживання дитини за адресою: [ADDRESS] . Не витримавши постійних погроз та переслідування з боку відповідача, позивачка була змушена звернутися до суду із заявою про встановлення обмежувального припису. 10.04.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва заяву було задоволено. Обмежувальний припис видано строком на 6 місяців. Крім того, постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 29.05.2018 року [PERSON] притягнуто до відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КпАП України за вчинення домашнього насильства. З моменту припинення шлюбно-сімейних відносин, вона займалася дитиною, зокрема, водила до садочку, дитячої поліклініки, співпрацює з вихователями, відвідує батьківськи збори, здійснює оплату за харчування дитини, бере участь у розвитку та вихованні дитини. На теперішній час між сторонами склалися неприязні відносини, які негативно впливають на поведінку дитини. Будь-яких виняткових обставин, які б свідчили про те, що місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю буде суперечити інтересам дитини, не має. Турбота, увага, розуміння матері є чи не найбільшою складовою гідного життя дитини в майбутньому. Відповідач не має свого постійного місця проживання. Крім того, в квартирі, яку він, начебто, орендує, проживає його співмешканка, тому таке оточення та поведінка відповідача, на думку позивачки, є неприйнятною у вихованні дитини. Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 серпня 2018 року, після усунення позивачкою недоліків позову, справу прийнято до розгляду та відкрито підготовче провадження (а.с.58). 28 листопада 2018 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, якій територіально підвідомче місце проживання дитини (а.с. 66-67). Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 січня 2019 року, за клопотання третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, справу відкладено на 21 березня 2019 року. 21 березня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 19 квітня 2019 року (а.с.90). 19 квітня 2019 року справа судом не розглядалась в зв`язку з перебуванням головуючого-судді по справі у додатковій відпустці з 15.04. по 26.04.2019 року, що підтверджується наявною довідкою у справі (а.с. 99). Справу призначено на 22 травня 2019 року та повторно, в зв`язку з неявкою сторін - на 25 червня 2019 року. У судове засідання позивачка не з`явилась, надала заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позов підтримала, у разі неявки відповідача просила винести рішення при заочному розгляді справи (а.с.105 ). Представник Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с.91). Представник Служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує (а.с. 111). Відповідач в судові засідання неодноразово не з`явився. Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 23.07.2018 року (а.с.28), [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, судові повістки разом з копією позову та додатками до нього отримані ним завчасно (а.с.,а.с.60, 70, 75, 95, 100), лише судова повістка про розгляд справи, призначеної на 25 червня 2019 року повернулась до суду з поміткою «адресат відсутній» (а.с 109). При цьому, [PERSON] причини своїх неявок суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність або заперечення проти позову суду не надав. Крім того, ним не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивач згоден, про що постановлена ухвала суду. При цьому, суд зважає, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішеннявід 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria SandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав усвоїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом з достовірністю встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. На підтвердження цього факту, до матеріалів справи долучено копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.02.2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції (а.с.12). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 жовтня 2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області (а.с.13), вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 травня 2016 року (а.с.14), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». З копії рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.02.2017 року (а.с.15-17) вбачається, що з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , 2012 року народження, у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. З копії постанови серії ВП №54016229 від 25.05.2017 року слідує, що державним виконавцем Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Абрамович Л.О. відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №752/14835/16-ц, виданого 10.04.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва (а.с.18). З копії рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2018 року (а.с.19-22) вбачається, що встановлені обмеження щодо [PERSON] , які полягають у забороні йому наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), до місця роботи [PERSON] та місця проживання її батьків Крім того, [PERSON] заборонено вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видано строком на 6 (шість) місяців. Відповідно до копії постанови Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 травня 2018 року (а.с.23), [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. Згідно висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.03.2019 року (а.с.92-93), дана установа, як орган опіки та піклування, діючи виключно в інтересах дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2012 року народження, разом з матір`ю [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] , який був присутній під час розгляду даного питання, не заперечував проти визначення місця проживання сина з його матір`ю - позивачкою по справі. Як передбачено ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно ч.5 ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно вимог ст.ст. 7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як передбачено ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. З аналізу вищезазначених норм сімейного та цивільного законодавства вбачається, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися, перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Українивід 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю. З матеріалів справи вбачається і це було підтверджено сторонами, що при розгляді питання органом опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] надав письмові пояснення, згідно яких не заперечував проти визначення місця проживання сина з його матір`ю [PERSON] Пройти обстеження умов проживання та надати необхідні органу опіки та піклування документи - батько дитини відмовився (а.с.92-93). Враховуючи вік неповнолітньої дитини, яка на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання дитини з матір`ю, яка фактично й проживає з сином, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному, так і фізичному. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, вважає за доцільне визначити місцем проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з позивачкою, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами у їх сукупності, які узгоджуються між собою та є достатніми, з урахуванням висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.03.2019 року (а.с. 92-93 ), як органу опіки та піклування, суд вважає, що на даний час визначення місця проживання сина разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, а, навпаки, буде відповідати її найкращим інтересам. Тому, вимоги позову підлягають задоволенню, як обґрунтовані та законні. Відповідно з вимогами ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивачки [PERSON] судовий збір в розмірі 704,80 гривень, сплачений нею за квитанцією №41 від 05 липня 2018 року при подачі позову.

Outcome: approved