Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

11 вересня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням [PERSON], обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. 2012 року в цій квартирі він зареєстрував свою дівчину [PERSON] Однак, з 2013 року [PERSON] в квартирі не проживає, її речей у квартирі не має, її місце знаходження йому не відомо. Добровільно знятися з реєстрації у належній йому квартирі відповідач не бажає, у зв'язку з чим здійснює перешкоди в користуванні та розпорядженні належною йому квартирою, так як він несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Він бажає оформити субсидію на платежі за комунальні послуги, проте, реєстрація відповідачки за даною адресою, позбавляє його такої можливості. Посилаючись на наведене, просить суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надавши суду заяву в якій просить судовий розгляд провести без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про місце, дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчить розписка про вручення судової повістки, що міститься в матеріалах справи, причини своєї неявки суду не повідомила, з заявою про розгляд справи у її відсутності не зверталася, у зв'язку з чим, суд відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечував. Суд, дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 20 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу, зареєстровано право приватної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 10-12). Згідно довідки про склад сім'ї, виданої житлово-будівельним кооперативом-30 «Зеніт» 10 вересня 2014 року, за адресою: [ADDRESS], прописані: [PERSON], 1985 року народження, [PERSON], 1990 року народження. З копії паспорту відповідача [PERSON] серії [NUMBER], вбачається що місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідачки в спірній квартирі понад рік позивач надав суду акт від 02 вересня 2014 року, складений керівником комітету мікрорайону «Центр-2» м. Слов'янська, зі змісту якого убачається, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 20 травня 2013 року по теперішній час. Даний факт в акті підтверджено свідками - жильцями вказаного житлового будинку: квартири № 12 - [PERSON][ADDRESS] - [PERSON] та квартири № 1 - [PERSON](а.с. 3). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачу в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач [PERSON] не надала доказів поважності причин її відсутності у квартирі понад одного року. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила квартиру. На протязі тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживає. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідача, створення з боку [PERSON] перешкод для її проживання в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування нею, у зв'язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. Позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених судових витрат при зверненні з позовом до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved