Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

11.12.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 15.03.2013 року між ним та відповідачем укладено усний договір позики, за яким [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача. 03.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] знову було укладено усний договір позики, за яким [PERSON] надав відповідачу грошові кошти в розмірі 500 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача. Відповідач зобовязувався повернути грошові кошти за першою вимогою позивача, проте зобовязання не виконав до теперішнього часу. З метою досудового врегулювання спору позивачем 12.09.2017 року на адресу відповідача був направлений лист-вимога про повернення суми боргу в розмірі 1500 доларів США протягом 30 днів з дня отримання вимоги, проте лист був повернутий у звязку із закінченням терміну зберігання. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за розписками від 15.03.2013 року та від 03.06.2014 року у розмірі 40650 грн., що еквівалентно 1500 доларів США на день подання позову та судовий збір в розмірі 640 грн. 16.01.2018 року відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, в якому осатнній вказав, що відносини між сторонами не є борговими, розписки не містять будь-якого зобовязання щодо повернення коштів, а вказано лише цільове призначення отриманих коштів: в розписці від 15.03.2013 року - на ремонт машини, в розписці від 03.06.2014 року для оформлення документів на машини, тому позивач міг звернутися до суду в межах трирічного строку позовної давності з вимогами щодо виконання зобовязання з ремонту машини та оформлення документів. Зазначив, що в розписках не конкретизовано валюту грошових коштів, адже «долар» є валютою більш ніж у 18 країнах. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позовних вимогах. 22.01.2018 року представником позивача [PERSON] до суду надано клопотання про поновлення строку для звернення до суду за захистом своїх прав. Зазначено, що [PERSON] дізнався про порушення своїх прав у вересні 2017 року від знайомого, який повідомив про затягування ремонту автомобіля з метою неповернення коштів. З вересня 2017 року [PERSON] перестав виходити на звязок, а направлений на його адресу лист-вимога про повернення коштів був повернутий у звязку із закінченням терміну зберігання. 25.01.2018 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якій вказано, що строк позовної давності позивачем було пропущено з поважних причин, адже кошти відповідачу надавалися саме на ремонт автомобіля та оформлення документів у звязку із його продажем. З вересня ж 2017 року відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки, почав уникати позивача. [PERSON] є юридично необізнаним, не знає особливостей цивільного законодавства, тому не міг знати, що його права порушуються. Окрім цього, враховуючи, що відповідачем не оспорюється факт отримання коштів, проте останній зазначає, що правовідносини між сторонами не є борговими, а повязані із виконанням зобовязання щодо цільового використання коштів на ремонт авто та оформлення документів, враховуючи, що розгляд справи по суті ще не розпочато, вважає за можливе змінити підставу позову. Вказує, що між сторонами було укладеного договір про надання послуг з ремонту авто та оформлення документів на нього, що підтверджується розписками, тому невиконання зобовязань за договором про надання послуг призвело до збитків. Щодо валюти зазначає, що в Україні є поширеною валюта «долар США», тому твердження представника відповідача про те, що кошти могли бути отримані в іншій валюті не є обґрунтованими. Просить визнати причину пропуску для звернення до суду за захистом прав і законних інтересів поважною, поновити його, змінити підставу позовних вимог та розглядати позов як стягнення коштів через невиконання договору про надання послуг. 29.01.2018 року представником відповідача надано заперечення на відповідь позивача на відзив на позовну заяву, в якій вказано, що позивачем не надано аргументів поважності пропуску строку позовної давності. Також ремонт автомобіля та оформлення документів, за якими отримувалися кошти відповідачем, були виконані, тому надання доказів виконання цих робіт є неможливим у звязку із спливом часу. Пояснення позивача, що автомобіль і досі знаходиться у відповідача не підтверджуються доказами. Вказує, що підстав для поновлення строку позовної давності немає, відсутні правові підстави як для стягнення грошових коштів за посиланням на боргові правовідносини так і за надання послуг. У судовому засіданні позивач вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що відносини між сторонами все ж таки є борговими, вказав, що підтримає первісний позов, тому з відповідача необхідно стягнути заборгованість за розписками від 15.03.2013 року та 03.06.2014 року у розмірі 40\~650 грн., що еквівалентно 1500 доларів США на день подання позову. Відповідач, повідомлений своєчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не зявився, до суду на правив свого представника. Представник відповідача у судовому засідання проти позову заперечував, просив відмовити у повному обсязі, підтримав письмові пояснення, надані у відзивах. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.\~ \~ Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має\~право в порядку,\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнямособи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Після укладення договору позики всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч. 1\~ст. 1049 ЦК\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ч. 2\~ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна, або вчинення певної дії. Верховний Суд України в своїй постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 зазначив, що «...за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми… Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання , має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів». При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Водночас, відповідно до положень ч.ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч. 1 ст. 76\~та ч. 1 ст. 77 ЦПК України. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так, на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачем надано до суду дві розписки відповідача, а саме: від 15.03.2013 року на суму 1000,00 доларів США та від 03.06.2014 року на суму 500,00 доларів США, які, на його думку, можна вважати належним доказом як отримання відповідачем від позивача грошових коштів на загальну суму 1500,00 доларів США, так і зобов'язання відповідача їх повернути на першу ж вимогу. Однак, в розумінні положень ст.ст.\~77-79 ЦПК України, вказані документи не можуть вважатися належним та допустимим доказом, які б підтверджували наявність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики, й відповідно зобов'язання відповідача повернути грошові кошти, оскільки, як вбачається зі змісту вказаних документів, останні не містять факту зобов'язання відповідача їх повернути. Такими чином сторонами суду не надано жодного належного та допустимого письмового доказу укладання договору позики, а тому суд вважає відсутнім існування самого боргового зобовязання, а тому відсутні підстави вважати про наявність фактичних правовідносин, які випливають з договору позики. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed