Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

10.07.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 жовтня 2005 року приватним нотаріусом міського нотаріального округу Ситник О.В. за реєстром №2812 та зареєстрованого Синельниківським бюро технічної інвентаризації 28 листопада 2005 року, номер запису 3859/27 в книзі Д-20 стор.127. На прохання своєї доньки вона зареєструвала 21 грудня 2010 року у вищезазначеному житловому будинку її сина, відповідача по справі - [PERSON] . У 2014 році відповідач добровільно виїхав з її будинку у невідомому їй напрямку, і з цього часу в будинку не проживає, що підтверджується довідкою з місця проживання №10 від 29 червня 2019 року. Реєстрація відповідача і фактичне не проживання в її будинку порушують її права, і вона не може скористатися правом отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Через те, що у її житловому будинку зареєстрована інша особа, яка там не проживає, вона не зможе отримати субсидію, а після суттєвого підвищення тарифів на житлово-комунальні послуги це дуже негативно вплине на її матеріальний стан, тому вона не може повно користуватися своїми правами. Просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та володіння будинком, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . До початку проведення судового засідання позивач надала суду заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.Відповідно до ст. 187 ЦПК України виклик відповідача, також здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.10.2005 року [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстровано у реєстрі за №2812. (а.с.3) Згідно витягу з Державного реєстру правочинів за №1652287 від 26.10.2005 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №9090705 від 28.11.2005 року, реєстраційного посвідчення від 28.11.2005 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2005 року (а.с. 4 - 6). Згідно довідки №10 від 25.06.2009 року виданої головою квартального комітету №10 [PERSON] вбачається, що син [PERSON] - [PERSON] , 1994 року народження, ще зареєстрований за адресою по [ADDRESS] та з 2014 року за даною адресою не проживає (а.с.7). Згідно будинкової книги вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 21.12.2010 року (а.с.8-9). Зі змісту позову вбачається, що відповідач, хоча і зареєстрована в будинку, проте фактично там не проживає, не бере участі в утриманні житла, комунальні послуги не сплачує. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Главою 23 ЦК України встановлено, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Окрім того, положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (Постанова Верховного Суду від 17.10.2018 року №521/17805/16-ц). Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивач є власником зазначеного вище житлового будинку, реєстрація в ньому відповідача, створює позивачу перешкоди у розпорядженні ним, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] , оскільки відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації (більше одного року) без поважної причини. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. У зв`язку з тим, що зазначений Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 768 грн.40 копійок. На підставі викладеного ст..41 Конституції України, ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, ст.23, ст.317, ст.383, 391, ст.405 ЦК України, ст.3 СК України, ст.7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved