Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

12.04.2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заява обґрунтовується тим, що [PERSON] народився [INFO] в м. Донецьк Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS] . Дружина [PERSON] - [PERSON] народилася [INFO] в м. Донецьк Донецької області, була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] . З 24.01.1998 року вони - [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, [PERSON] являється пенсіонером з другою групою інвалідності. У вересні 2014 року вони - [PERSON] та [PERSON] були змушений переміститися зі свого постійного місця проживання на тимчасово окупованій території в м. Донецьку до [ADDRESS] , де вони зараз проживають і ця адреса є їх фактичним місцем проживання, про що свідчать довідки про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 21.11.2014 року № 1241008412 та від 27.11.2014 № 1241008923. На тимчасово окупованій території залишилось нерухоме майно, яке перебуває у власності [PERSON] : земельна ділянка, що розташована за адресою [ADDRESS] , право власності на яку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 597983; будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , право власності на який підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27164980 від 31.08.2010 року, технічним паспортом від 13.12.2006 року; квартира, що розташована за адресою [ADDRESS] , право власності на яку підтверджується договором дарування квартири від 22.08.2008 року №12138, витягом з державного реєстру правочинів №6414858 від 22.08.2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20097510 від 03.09.2008 року та технічним паспортом на квартиру від 21.12.2007 року. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області, що відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області України, зумовлене тим, що заявники мають на меті набути статус осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що має наслідком виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Посилаючись на викладене, [PERSON] та [PERSON] просять в заяві встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. В судове засідання заявники не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в наданих суду письмових заявах заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити та розглянути справу у їх відсутність. В судове засідання представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у наданому суду письмовому поясненні просив розглянути справу у відсутності представника. Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення в судовому засіданні за відсутності учасників справи та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які є громадянами України, перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 24.01.1998 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька Донецької області. [PERSON] являється пенсіонером та має другу групу інвалідності, що підтверджується Пенсійним посвідченням № [NUMBER] , Довідкою МСЕК Серії 10 ААБ № 280858. [PERSON] народився [INFO] в м. Донецьк Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS] . Дружина [PERSON] - [PERSON] народилася [INFO] в м. Донецьк Донецької області, була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] . У вересні 2014 року [PERSON] та [PERSON] були змушені переміститися зі свого постійного місця проживання на тимчасово окупованій території в м. Донецьку до [ADDRESS] , де вони зараз проживають і ця адреса є їх фактичним місцем проживання, про що свідчать довідки про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 21.11.2014 року № 1241008412 та від 27.11.2014 № 1241008923. На тимчасово окупованій території залишилось нерухоме майно, яке перебуває у власності [PERSON] : земельна ділянка, що розташована за адресою [ADDRESS] , право власності на яку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 597983; будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , право власності на який підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27164980 від 31.08.2010 року, технічним паспортом від 13.12.2006 року; квартира, що розташована за адресою [ADDRESS] , право власності на яку підтверджується договором дарування квартири від 22.08.2008 року №12138, витягом з державного реєстру правочинів №6414858 від 22.08.2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20097510 від 03.09.2008 року та технічним паспортом на квартиру від 21.12.2007 року. Метою звернення до суду заявників з даною заявою є встановлення юридичного факту їх вимушеного переселення у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. Встановлення такого факту є необхідним для визначення статусу заявників як осіб, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Згідно з положеннями ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявників, при цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявників. Таким чином, суд на підставі аналізу зазначених положень Закону, встановив підстави для висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявників [PERSON] та [PERSON] з частини окупованої Російською Федерацією території - м. Донецьк, Україна, то суд виходить з такого. [PERSON] та [PERSON] є громадянами України, зареєстровані у м. Донецьку. До початку окупації м. Донецька в 2014 році, [PERSON] та [PERSON] , як повноправні громадяни своєї країни, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, [PERSON] мав у власності нерухоме майно, яким на свій розсуд міг розпоряджатися. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Донецьку, а тому в вересні 2014 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України [PERSON] та [PERSON] змушені були переїхати до м. Дніпра, залишивши житло та своє майно у м. Донецьку, змінивши власний побут та спосіб життя. [PERSON] та [PERSON] переселилися з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявникам необхідно для визначення їх статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Суд вважає, що не зважаючи на те, що як одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на таке. Зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Також, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У частині четвертій статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. На адресу представництва Російської Федерації вчасно направлялися листи-повідомлення про розгляд справи, копія ухвали про відкриття провадження з копією заяви та додатками до неї, проте Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляла. Така ж правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Підстав відступити від такого висновку за правилами статті 403 ЦПК України під час розгляду цієї справи не встановлено. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що заява [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню та вважає необхідним встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Ухвалюючи рішення у даній справі суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а саме: у постанові від 14.03.2018 року у справі №363/2981/16-ц, провадження № 61-4043 св 18; постанові від 21.03.2018 року у справі № 428/12368/16-ц, провадження № 61- 3832св18; постанові від 21.03.2018 року у справі № 417/3852/17, провадження № 61- 4150св18; постанові від 06.06.2018 року у справі № 428/13977/16-ц, провадження № 61- 3831св18.

Outcome: approved