Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

10 вересня 2019 року позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, з вимогами: «Визнати за собою, [PERSON] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/9 частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/9 частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/9 частину квартири [ADDRESS] », що є предметом позову. 07 листопада 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та проводити розгляд справи в загальному позовному провадженні. 16 грудня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача - Київської міської ради, в судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшов відзив на позовну заяву, мотивуючи свій відзив тим, що позивачі належать до першої черги спадкоємців за законом, при розгляді зазначеної справи інтереси Київської міської ради не порушуються та не зачіпаються, тому просять суд на підставі поданих позивачем доказів прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу за відсутністю представника відповідача. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна, в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку загального позовного провадження. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Судом встановлено, що з 20 листопада 2004 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, видане Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї 20 листопада 2004 року. Під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти - син [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . (а.с.111, 113) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві 10 грудня 2015 року (актовий запис № 18458). (а.с.71) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої, серед іншого, входить об`єкт нерухомого майна - 1/3 частки квартири [ADDRESS] , право власності на частку квартири набуте за життя спадкодавцем в процесі приватизації квартири. 26 травня 2016 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті чоловіка та батька її дітей [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі заяви спадкоємця [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною заведена спадкова справа №2/2016 щодо майна померлого[INFO] [PERSON] , яка в копії долучена до матеріалів цивільної справи. Внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. 02 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину, оскільки не було надано правовстановлюючого документа на підтвердження права власності спадкодавця на квартиру [ADDRESS] . Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень частини першої статті 1278 Цивільного кодексу України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Після відкриття спадщини, право власності на спірну квартиру перейшло в порядку спадкування за законом спадкоємцям першої черги за законом - дружині [PERSON] та дітям - [PERSON] та [PERSON] , які у встановленому порядку заявили про намір прийняти спадкове майно, спору щодо поділу спадкового майна між спадкоємцями не існує, за відсутності інших спадкоємців, крім позивачів у цій справі, однак нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за відсутності правовстановлюючого документу на спадкове майно. В той же час, обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набув або володів часткою в об`єкті нерухомого майна, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивачів, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, судом не встановлено. Виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , за кожним із спадкоємців першої черги за законом - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках, тобто кожному по 1/9 частки квартири [ADDRESS] , з дотриманням вимог частини першої статті 1278 Цивільного кодексу України, та відсутності спору між спадкоємцями про поділ спадкового майна та/або спадкового договору. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , до Київської міської ради, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом є правомірним та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved