Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

11.09.2017 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, в якому просять усунути [PERSON] перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] ; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, вселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірну квартиру . В позові зазначили, що згідно договору купівлі-продажу [PERSON] придбала у власність квартиру та є власником квартири. Продавець квартири був [PERSON] . Вона та члені її родини зареєстровані у спірній квартирі, однак користуватися зазначеною квартирою не мають можливості, так як в квартирі зі згоди попереднього власника проживають сторонні особи, які змінили замок на вхідних дверях. Також вони користуються комунальними послугами, за які не сплачують. Між власником квартири [PERSON] та будь-якими сторонніми особами ніяких договорів щодо користування належною їй власністю не укладалося. Крім того, в даній квартирі зареєстрований [PERSON] , який не являється членом родини позивача, на нього нараховується оплата за користування квартирою та комунальними послугами. Відповідач [PERSON] не користується квартирою за місцем реєстрації для проживання, ніякої участі в догляді квартири, поточних ремонтах, оплаті комунальних послуг не здійснює, в зв`язку з чим утворилася заборгованість. Наявна реєстрація відповідача у спірній квартирі обмежує та порушує права власника житла, особи, які незаконно проживають у спірній квартирі також перешкоджають їй та зареєстрованим членам родини власника у вільному користуванні та володінні квартирою. Заочним рішенням від 29.11.2017 року позов задоволено. Ухвалою суду від 19.04.2018 року заочне рішення за заявою [PERSON] скасоване, призначено підготовче провадження. Ухвалою суду від 20.08.2018 року провадження по справі зупинено до розгляду Хортицьким районним судом м. Запоріжжя цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олена Віталіївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яна Станіславівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська (Куропятнікова) Тетяна Михайлівна, про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння. Рішенням суду від 1.06.2020 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено. Ухвалою суду від 11.08.2020 року відновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 15.09.2020 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду. У судове засідання позивачі повторно [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суд не повідомили, звернулись до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутністю, просять позов задовольнити. Відповідачі повторно [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, про місце, день, та час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку, з заявою про неможливість особистої присутності не звертались. [PERSON] просив відкласти розгляд справи для укладення угоди з адвокатом. Представник третьої особи повторно у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суд не повідомив, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутністю, просить прийняти рішення в інтересах дитини. У відповідності ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи, повторність неявки учасників провадження у судове засідання без повідомлення причин, вислухавши думку представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , яка повідомила, що наразі її повноваження є дійсними, суд розглянув справу у відсутності осіб, що не з`явилися до судового засідання на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила,оскільки жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позові, позивачі та їх представник не надали, спірна квартира є єдиним житлом [PERSON] та була відчужена поза його волею. [PERSON] з часу заселення постійно мешкав та мешкає у квартирі, сплачує за можливості нараховані послуги, ніколи житло не залишав, жодних сторонніх осіб, про яких зазначено у позові ( які навіть не встановлені та не залучені позивачем до участі у справі) у квартирі ніколи не мешкало, замки він не змінював, але позивачі навіть не ставлять питання щодо його виселення. Позивачі ніколи не намагалися вселитися у спірному квартиру, з цього приводу ніколи не зверталися до відповідача, останній ніколи не чинив перешкод щодо їхнього вселення у спірну квартиру, а тому заявлені позовні вимоги безпідставні. Просить у задоволенні позові відмовити, оскільки його задоволенням суттєво будуть порушені гарантовані Конституцію України права останнього, який буде безхатченком, позивачі , які придбали квартиру у власність повинні були впевнитись, що вона не є вільною, зміна власника не припиняє права відповідача щодо користування спірним житлом, а питання щодо оплати нарахованих послуг повинно вирішуватися в іншому порядку. Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченому 21.12.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М., зареєстрованому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4015. Згідно зазначеного договору [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність вищевказану квартиру. Зазначені обставини підтверджуються договором купівлі продажу Належна позивачу квартира складається з двох жилих кімнат, загальною площею 50,96 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м. Крім того, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] ( зазначена інформація отримана судом на запит при вирішенні питання про відкриття провадження). Свої позовні вимоги , позивачі обґрунтовують нормами ст.319, та 391 ЦК України. За змістом ст. 319 ЦК України , власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Натомість, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення та визнання особи втративши право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Верховний суд дійшов висновку, що виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками, враховуючи наступні обставини у справі, що розглядається. Відповідно до ч.1 ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки… Права члена сім`ї має одинока особа. Позивачі просять суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою та вселити їх у спірну квартиру. У своєму позові позивачі посилаються на те що, відповідач [PERSON] не мешкає у спірній квартирі певний час, в квартирі зі згоди попереднього власника проживають сторонні особи, які змінили замок на вхідних дверях, також вони користуються комунальними послугами, за які не сплачують. Крім того, в даній квартирі зареєстрований [PERSON] , який не користується квартирою за місцем реєстрації для проживання, ніякої участі в догляді квартири, поточних ремонтах, оплаті комунальних послуг не здійснює, в зв`язку з чим утворилася заборгованість, наявна реєстрація відповідача у спірній квартирі обмежує та порушує права власника житла, особи, які незаконно проживають у спірній квартирі також перешкоджають їй та зареєстрованим членам родини власника у вільному користуванні та володінні квартирою. Під час проведення підготовчого судового засідання та у відзиві відповідач [PERSON] жодної обставини, викладеної у позові не визнав, пояснив, що спірна квартира є постійним та єдиним його місцем проживання, заперечив щодо факту проживання у спірній квартирі сторонній осіб, зазначив, що позивачі ніколи не мали наміру вселитися у спірну квартиру, не зверталися до нього з цього приводу. Зазначені обставини достеменно відомі були представнику позивача, натомість жодного доказу на спростування доводів відповідачів та на підтвердження заявлених позовних вимог позивачі не надали, обмежившись доказами, доданими до позову, а саме: копією договору купівлі-продажу, спірного житла від 21.01.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , копіями паспортів [PERSON] та [PERSON] з відомостями щодо реєстрації у спірній квартирі, копією свідоцтва про народження [PERSON] , які навіть у відповідності до вимог ст.95 ЦПК України не засвідчені належним чином. Зазначені докази, на думку суду, взагалі ані доводять позовних вимог, ані спростовують доводи відповідача. Так, дійсно п. 4 .1 Договору купівлі-продажу від 21.12.2016 року передбачений обов`язок продавця до 21.01.12017 року звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, передати покупцю ключі та технічну документацію від квартири, однак слід зазначити, що такий обов`язок покладено на продавця, яким виступав [PERSON] , якого позивачі залучили до участі до справи в якості відповідача, однак жодних позовних вимог до останнього не заявили. Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачі не надали. Крім того, в обґрунтування заявлених вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зазначено, що останній в спірній квартирі не мешкає, без зазначення часу, коли він втратив таке право, не зазначені правові підстави для прийняття такого рішення, відсутні посилання на відповідні норми як житлового так і цивільного законодавства, що регулюють подібні правовідносини та повинні бути розглянуті судом як підстави для задоволення позову. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо вселення позивачів як власників у спірну квартиру, позивачі посилаються на мешкання у квартирі сторонніх осіб з дозволу колишнього власника, але не встановлюють особи таких осіб, не залучають їх до участі у справі, не ставлять навіть питання щодо їх виселення, тощо - тобто таким чином не лише не надають доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а навіть не наводять підстави щодо порушення їхніх прав. Посилання позивачів на безпідставне нарахування оплати комунальних послуг на [PERSON] не позбавляє їх права щодо стягнення таких коштів. Отже, враховуючи недоведеність належними доказами заявлених вимог з боку позивачів , та враховуючи те, що діюче законодавство дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися ним на власний розсуд, проте власність на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону, це, в свою чергу, кореспондується з гарантованим громадянам правом на житло і встановленням заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed