Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

11 травня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова Марія Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у якій просив визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем 21 серпня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 19476, про стягнення з нього, [PERSON] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 30 454,31 гривень, таким, що не підлягає виконанню. Також просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на його користь понесені та документально підтверджені судові витрати по даній справі, орієнтовний попередній розрахунок яких складає 6 908,00 грн., у тому числі: судовий збір - 908,00 грн, вартість правової допомоги адвоката - 6000,00 грн. Позивач зазначав, що отримав поштою постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди. З даних постанов він дізнався, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою Марією Вікторівною відкрито виконавче провадження № 63146362 з примусового виконання виконавчого напису № 19476, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем 21 серпня 2020 року. Уважав, що сталася помилка, оскільки виконавчим написом нотаріуса запропоновано стягнути заборгованість поза межами загального строку позовної давності та у сумі, яка є недостовірною. Позивач також стверджував, що в конкретному даному випадку банк фізично не міг надати нотаріусу документи, з яких було б можливо встановити наявність у нього безспірної заборгованості, оскільки таких документів просто не існує. Звертав увагу, що вчинення виконавчого напису нотаріусом можливе лише на підставі нотаріально посвідченого договору, при наявності безспірності заборгованості перед стягувачем та дотримання ним строків звернення. Порушення нотаріусом вказаних вимог є підставою визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 17 червня 2021 року. Ухвалою суду від 17 червня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 10 серпня 2021 року. Представник позивача - адвокат Дмитренко О.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав їх задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладенім у заявах по суті (позовній заяві, відповіді на відзив). Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, у судове засідання представника не забезпечив, причини неявки представника у судове засідання не повідомив. Направив відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечував та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Уважає, що доводи позивача не заслуговують на увагу та не ґрунтуються на вимогах Закону України «Про нотаріат», постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, зареєстрованого в МЮ України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, оскільки нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості, а зазначену в оспорюваному виконавчому написі заборгованість можна вважати безспірною, оскільки позивач у своєму позові не зазначив жодної обставини, яка б свідчила про протилежне. Відповідач у відзиві зазначав, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості, й ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Посилався на правові висновки Верховного Суду у постанові від 18.09.2019 (справа № 161/6092/18), у постанові від 20.05.2015 (справа № 6-158цс15), а також п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.01.1992 № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні». Також відповідач подав клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, у якому просив суд відмовити позивачеві у стягненні витрат на правничу допомогу з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, а також фактичного їх перерахування адвокатові, у тому числі не надано доказів ведення Книги обліку доходів та витрат адвоката як самозайнятої особи, та доказів на підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу. Також відповідач не погодився і з розміром заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, уважаючи, що позивач фактично зловживає своїми правами з метою уникнення від виконання обов`язків перед кредитором. Посилався на висновки ВС у справі № 372/1010/16-ц (постанова від 03.05.2018) та практику Європейського суду з прав людини . Від представника позивача - адвоката Дмитренка О.С. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у якій представник позивача не погодився з аргументами відповідача, викладеними у відзиві, з огляду на той факт, що на момент виникнення спірних правовідносин законодавство передбачало можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, який між сторонами не укладався. Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру витрат позивача на правову допомогу, то зазначав, що таке клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо розміру гонорару, невідповідності витраченого адвокатом часу, складності справи тощо; не надано ніяких вихідних даних для порівняння ринкових цін адвокатських послуг. Зазначав, що наведені відповідачем твердження є безпідставними, непідтвердженими належними та допустими доказами та такими, що не спростовують законні і обґрунтовані вимоги позивача. Третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, причини неявки у судове засідання не повідомив, письмових пояснень не надав. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова М. В. належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, причини неявки у судове засідання не повідомила, письмових пояснень не надала. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справу по суті, крім випадків, визначених цієї статтею. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 (надалі по тексту рішення - Порядок вчинення нотаріальних дій), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Саме така правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 204/4071/14-ц та від 12.04.2018 у справі № 761/32388/13-ц. Із викладеного вище слід дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення у законному обсязі. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Судом встановлено, що 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис (а.с. 25), який зареєстровано в реєстрі за № 19476, яким звернуто стягнення з [PERSON] , який є боржником за Кредитним договором 3374/4268BPLKZB1 від 01 грудня 2014 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «ПЛАТИНУМ БАНК», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 147 від 22 березня 2018 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами б/н від 27 липня 2020 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», заборгованість за кредитним договором 3374/4268BPLKZB1 від 01 грудня 2014 року за період з 27 липня 2020 року по 27 липня 2020 року у загальному розмірі 29 804,31 гривень, у тому числі: - прострочена заборгованість за сумою кредиту - 7 558,28 гривень; - прострочена заборгованість за комісією - 42,46 гривень; - прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 1 776,57 гривень; - строкова заборгованість за комісією - 142,71 гривень; - строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 20 284,29 гривень. За вчинення виконавчого напису нотаріусом на підставі ст. 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача у розмірі 650,00 гривень, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню за виконавчим написом, - 30 454,31 гривень. Доказів на підтвердження відступлення прав та обов`язків ПАТ «Платинум Банк» відповідачеві учасниками справи до суду не надано. 28.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою Марією Вікторівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 13), постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 14), постанову про стягнення з боржника основної винагороди (а.с. 14), та 02.10.2020 - постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні № 63146362 з примусового виконання виконавчого напису (а.с. 16). З наведених постанов приватного виконавця позивач дізнався про вчинення відносно нього виконавчого напису про звернення стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Позивачем запитувались у третіх осіб копії документів, що подавались відповідачем для вчинення виконавчого напису, на підставі яких 21.08.2020 був виданий виконавчий напис. Приватним нотаріусом копії документів на запит позивача не надані. Приватним виконавцем Малковою М.В. на запит позивача надано копію кредитного договору із забезпеченням заставою, страхуванням життя позичальника та можливості перенесення платежу (готівка) № 3374/4268BPLKZB1 від 01 грудня 2014 року, на якому вчинено виконавчий напис (а.с. 20-21), копію графіка платежів до кредитного договору із забезпеченням заставою, страхуванням життя позичальника та можливості перенесення платежу (готівка) № 3374/4268BPLKZB1 від 01.12.2014 (Додаток № 1) (а.с. 21 на звороті), копію заяви/анкети позичальника 3374/4268BPLKZB1 від 27.11.2014 (а.с. 22), копію заяви/анкети позичальника 3374/4268BPLKZB1 від 27.11.2014 «Інформація щодо умов страхування» (а.с. 23), копію виписки з особового рахунка за кредитним договором № 3374/4268BPLKZB1 станом на 27.07.2020 (а.с. 24) та копію виконавчого напису. Позивачем ці документи подані до суду. З досліджених судом доказів вбачається, що підставою для вчинення виконавчого напису були, зокрема, такі документи: - кредитний договір із забезпеченням заставою, страхуванням життя позичальника та можливості перенесення платежу (готівка) № 3374/4268BPLKZB1 від 01 грудня 2014 року, згідно якого ПАТ «Платинум Банк» надав [PERSON] грошові кошти (кредит) на таких умовах: сума кредиту - 23 500,40 гривень; строк кредитування - 13 платіжних періодів; фіксована процентна ставка за користування кредитом - 15,00 % річних; комісія за обслуговування кредиту - 388,00 гривень; дата повернення кредиту - 13.01.2016 року (а.с. 20-21); - графік платежів до кредитного договору із забезпеченням заставою, страхуванням життя позичальника та можливості перенесення платежу (готівка) № 3374/4268BPLKZB1 від 01.12.2014 (Додаток № 1), згідно якого дата останнього платежу - 13.01.2016, сума щомісячного платежу (усього) - 30 108,52 грн, у тому числі - 1 952,12 грн (сума процентів); 23 500,40 грн (оплата кредиту); 4 656,00,00 грн (комісія); 1 700,40 грн (сума страхової премії) (а.с. 21 на звороті); - ЗАЯВА/АНКЕТА позичальника 3374/4268BPLKZB1 від 27.11.2014, згідно якої: бажана сума кредитування - 25 000,00 грн; строк кредитування - 13 місяців; кількість платежів - 12; процентна ставка 15,00 %; комісія за обслуговування кредиту (щомісячна) - 1,65 % (а.с. 22); - ЗАЯВА/АНКЕТА позичальника 3374/4268BPLKZB1 від 27.11.2014, що містить інформацію щодо умов страхування; - виписка з особового рахунка за Кредитним договором № 3374/4268BPLKZB1, відповідно до якої заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 27.07.2020 за кредитним договором № 3374/4268BPLKZB1 від 01.12.2014 складає 29 804,31 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 7 558,28 грн; прострочена а заборгованість за процентами - 1 776,57 грн; прострочена заборгованість за комісією комісія - 42,46 грн; строкова заборгованість за процентами - 20 284,29 грн; строкова заборгованість за комісією - 142,71 (а.с. 24). У виконавчому написі зазначено період, за який проводиться стягнення заборгованості, а саме з 27 липня 2020 року по 27 липня 2020 року, а заборгованості за кредитним договором становить 29 804,31 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 7 558,28 грн; прострочена заборгованість за комісією - 42,46 грн; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 1 776,57 грн; строкова заборгованість за комісією - 142,71 грн; строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 20 284,29 грн. Між тим, документи, на підставі яких вчинявся такий виконавчий напис, інформацію про саме такий період виникнення заборгованості та саме таку суму заборгованості не містять. Сума звернутих до стягнення процентів за користування кредитом ( 1776,57 грн + 20284,29 грн = 22060,86 грн) значно перевищує суму процентів (1952,12 грн), визначену у графіку платежів до кредитного договору (а.с. 21 на звороті), що безумовно не свідчить про безспірність вимог стягувача. Крім того, з кредитного договору (а.с. 20-21) чітко вбачається, що він укладався 01 грудня 2014 року. Термін повернення кредиту настав 13.01.2016. Здійснювати повернення кредиту та сплачувати відсотки за користуванням кредитом позичальник мав би щомісяця згідно графіку платежів (а.с. 21 на звороті) до 13 числа кожного місяця з січня 2015 року по 13.01.2016. Отже, заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 804,31 гривень не є безспірною, оскільки не підтверджується тими документами, що надавались відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису, та виникнути така заборгованість у той період, що зазначений у виконавчому написі, не могла, а з дня виникнення права вимоги (13.01.2016) у стягувача до дати вчинення виконавчого напису минув трирічний строк, встановлений законом, що не давало відповідачеві право звертатися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, вчинення якого є правомірним виключно щодо заборгованості, що пред`явлена у межах трирічного строку з дня виникнення права примусового стягнення боргу та виключно щодо безспірної заборгованості, що підтверджується кредитним договором та іншими первинними документами у їх сукупності. Наведення у виконавчому написі періоду виникнення заборгованості (з 27 липня 2020 року по 27 липня 2020 року), який не відповідає дійсному періоду (з 01.12.2014 по 13.01.2016), з метою приховування заявлення відповідачем до стягнення заборгованості поза межами трирічного строку, встановленого законом, спростовує правомірність виконавчого напису та свідчить про те, що він є таким, що не підлягає виконанню. Як уже зазначалось судом, у обов`язок нотаріуса входить перевірка дотримання стягувачем трирічного строку з дня пред`явлення вимоги. Однак, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горай О.С. не перевірив безспірність вимог ТОВ «Вердикт Капітал», та чи дотримався стягувач трирічного строку, встановленого законом, чим порушив ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, з виконавчого напису вбачається, що нотаріусом було включено у виконавчий напис заборгованість по несплаченим відсоткам за користуванням кредитом, яка нарахована поза межами строку кредитування, передбаченого кредитним договором (після закінчення строку дії кредитного договору - 13.01.2016), що, на думку суду, є беззаперечним підтвердженням факту спірності заборгованості, що пред`явлена відповідачем до стягнення. Так, із кредитного договору (а.с. 20-21) вбачається, що він підписаний сторонами 01 грудня 2014 року, строк кредитування 13 платіжних періодів, дата повернення кредиту 13.01.2016 року, відповідно, строк дії кредитного договору скінчився - 13.01.2016. В той час, як у виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за користуванням кредитом, проводиться за період з 27 липня 2020 року по 27 липня 2020 року (а.с. 25), що є безпідставним та не ґрунтується на вимогах законодавства та на положеннях договору, що був укладений між позивачем та банком, правонаступником якого є відповідач згідно інформації, зазначеної у виконавчому написі. Також суд зазначає, що кредитний договір № 3374/4268BPLKZB1 від 01 грудня 2014 року укладено у простій письмовій формі, його не посвідчено у нотаріальному порядку. Вчиняючи виконавчий напис приватний нотаріус посилався на статті 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (надалі - ПКМУ № 1172 або Перелік). На зазначені нормативно-правові акти посилався й відповідач у відзиві в обґрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог, помилково здійснюючи їх тлумачення на власну користь. Як уже зазначалось судом вище, згідно статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 було затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Пунктом 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» вказаного Переліку було передбачено, що для одержання виконавчого напису на кредитних договорах, за якими допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, слід додати: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662, яка постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2015 у справі № 826/20084/14 визнана незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.11.2015 у справі № 826/20084/14 касаційні скарги Кабінету Міністрів України і Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2015 і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «КБ «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017. Отже, станом на 21.08.2020 - дату вчинення спірного виконавчого напису, правової норми, яка б дозволяла вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, укладених в простій письмовій формі, не існувало, оскільки положення Переліку в частині документів, що підтверджують безспірність вимог за кредитними договорами, визнані незаконними у судовому порядку. Не маючи правових підстав для вчинення виконавчого напису, нотаріус права на його вчинення не мав. З цих самих підстав суд відхиляє доводи відповідача, викладені ним у відзиві, щодо безспірності вимог та наявності правових підстав для вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, укладеному у простій письмовій формі. Безпідставними також суд вважає доводи відповідача про зловживання позивачем своїми правами як особливу форму процесуального правопорушення з метою уникнення від виконання обов`язків перед кредитором з метою перешкоджання здійсненню права на охорону та захист як тактичний прийом відстрочення виконання обов`язків шляхом подання позову, його проходження у суді, затягування самого процесу виключно через суб`єктивні причини, оскільки наявність заборгованості боржника перед кредитором не надає права останньому вдаватися до незаконних та неправомірних методів стягнення такої заборгованості. Отже, суд погоджується з доводами позивача, що вчинення виконавчого напису нотаріусом на кредитному договорі, не відповідало встановленому законодавством порядку вчинення такого роду нотаріальних дій. Посилання відповідача на висновки Верховного Суду у справі 161/6092/18 (постанова від 18.09.2019) є недоречним, оскільки у наведеній справі суди дійшли висновків, що оспорюваний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню. Висновки Верховного Суду України у справі № 6-158цс15 (постанова від 20.05.2015), на які посилався відповідач, обгрунтовуючи свої заперечення щодо позовних вимог, суд не застосовує, оскільки у наведеній справі оспорювався виконавчий напис, вчинений на іпотечному договорі, що був посвідчений нотаріально, тоді як у даній справі виконавчий напис було вчинено на кредитному договорів, що укладений у простій письмовій формі. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що спірний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, оскільки стягнута за виконавчим написом заборгованість перебувала поза межами встановленого законом трирічного строку з дня виникнення у відповідача права вимоги; виконавчий напис вчинено на підставі положення нормативно-правового акту, який станом на дату вчинення виконавчого напису був нечинним та скасованим судом, а сума стягнутої заборгованості не була безспірною. Відтак, суд визнає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню і задовольняє позов повністю. Щодо судових витрат Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). У відповідності до ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору у сумі 908,00 грн., про що свідчить квитанція про сплату судового збору. Також позивачем було долучено до матеріалів справи документи (копія договору від 20.04.2021 № 25 про надання правової допомоги, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Семеген і Партнери» та [PERSON] , копія акту наданих послуг від 17.06.2021 № 25, копія розрахунку суми гонорару за договором про надання правової допомоги № 25 від 20.04.2021, квитанцію від 18.05.2021 № 20) на підтвердження понесених ним витрат на оплату правничої допомоги у сумі 5 940,00 грн. Відповідачем подано клопотання про зменшення розміру таких витрат у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 137 ЦПК, у якому фактично відповідач просив не зменшити розмір витрат позивача на правову допомогу, а відмовити у їх стягненні взагалі, посилаючись як на неспівмірність, так і на безпідставність та необґрунтованість. Розглянувши клопотання обох сторін, суд вважає, що понесені позивачем витрати на оплату правничої допомоги є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та витраченим ним часом для надання адвокатських послуг, а клопотання відповідача про зменшення розміру таких витрат безпідставним, з огляду на таке. Згідно ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Суд зазначає, що позивач не є фаховим юристом, а справа не є явно нескладною та малозначною, що не дозволяло позивачеві самостійно представляти власні інтереси у суді. Разом з тим, відповідач не спростував обгрунтованості наведеного представником позивача в акті наданих послуг та у розрахунку гонорару складу витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Представником позивача надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у строки, що передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у тому числі: договір про надання правової допомоги, акт наданих послуг, розрахунок суми гонорару та квитанція на підтвердження фактичної сплати суми гонорару. Такі докази завчасно були направлені відповідачеві та третім особам, про що свідчать фіскальний чек про оплату послуг поштового зв`язку, а також описи вкладення у цінні листи (а.с. 60-65). Таким чином, суд вважає безпідставними та відхиляє доводи відповідача про відсутність у справі належних та допустимих доказів на підтвердження оплати правничої допомоги позивачем. З цих самих підстав суд не застосовує у даній справі висновки Верховного Суду у справі № 372/1010/16-ц (постанова від 03.05.2018), на які посилався відповідач, обгрунтовуючи клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки у наведеній справі суди встановили, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а саме доказів на підтвердження виконання послуг, перелік складових наданих послуг, розрахунок вартості складових наданих відповідних послуг, і тому дійшли обґрунтованих висновків про відмову в позові у цій частині. У матеріалах же даної справи містяться усі належні докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу. Суд також погоджується з аргументами представника позивача в тій частині, що не заслуговують також на увагу доводи відповідача про те, що для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці, оскільки облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору та не стосується даної справи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 р у справі № 569/17904/17 та від 02.10.2019 р. у справі № 815/1479/18. Крім того, з досліджених у судовому засіданні доказів, наданих представником позивача на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, вбачається, що договір про надання правової допомоги позивачем було укладено не з адвокатом як самозайнятою особою, а з адвокатським об`єднанням як з юридичною особою, облік доходів та витрат якої відрізняється від такого обліку самозайнятою особою. Отже, суд відхиляє аргументи відповідача, викладені у клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів своїх заперечень щодо розміру гонорару, невідповідності витраченого адвокатом часу складності справи, невідповідності розміру витрат на правничу допомогу у даній справі ринковим цінам на такі послуги чи в аналогічних справах. З врахуванням того, що позовна заява позивача підлягає задоволенню, суд,

Outcome: approved