Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

12.12.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення боргу кредитором спадкодавця, в якому просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 27.05.2013 року у розмірі 5987,88 грн., а також покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 27.05.2013 року [PERSON] звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що банк виконав свої зобов`язання надавши позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. [INFO] [PERSON] померла. Ураховуючи положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України позивач вказує, що спадкоємцями померлої, які постійно проживали із нею на час відкриття спадщини є відповідачі у справі, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів. 25.07.2018 року кредитором була направлена претензія кредитора до Десятої київської державної нотаріальної контори. 13.09.2018 року позивач отримав відповідь нотаріальної контори про те, що спадкоємці померлої [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». На думку позивача, таким чином відповідачі прийняли спадщину до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулось відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки відповідачі не відмовились від спадщини у передбачений цивільним законодавством строк, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Станом на дату смерті позичальника його заборгованість перед банком складає 5987,88 грн., що є простроченим тілом кредиту. Свої вимоги позивач підтверджує: розрахунком заборгованості; копією кредитного договору; копією паспорта позичальника; копією свідоцтва про смерть; копією реєстру відправлення претензії кредитора; копією претензії кредитора; копією листа з відповіддю 10-ї Київської державної нотаріальної контори; копією претензій спадкоємцям; копією реєстру відправлення претензії спадкоємцям. Ухвалою суду від 17.12.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, копії ухвал суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами були направлені за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів, однак судова кореспонденція повернулась до суду без вручення відповідачам. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не викладалось жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивачем на підтвердження позовних вимог, зокрема щодо укладення договору, наявності боргу та його розміру, надано копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості та довідку про видачу карток. Як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2013 року [PERSON] складена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно інформації викладеної у вказаній заяві позичальником, останній підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. У даному випадку Умови та Правила надання банківських послуг позичальником не підписані, а Тарифи банку, як окремий документ, в матеріалах справи взагалі відсутні. За таких умов, з урахуванням практики Верховного Суду, банк має право вимагати повернення фактично отриманої суми кредиту. Зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що банк вимагає стягнення саме фактично виданої суми кредиту у розмірі 5987,88 грн., що є заборгованістю за простроченим тілом кредиту, отже така вимога в даному випадку є мотивованою та відповідає судовій практиці вищої судової інстанції. Натомість, вивчивши та оцінивши інші докази, на яких ґрунтується вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом з відповідачів, як спадкоємців позивальника, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог банку до відповідачів, з огляду на наступне. Як вбачається зі змісту копії паспорту [PERSON] (позичальник), остання була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 28.01.1997 року (а.с. 43). Вказана копія паспорту позичальника містить її засвідчення станом на 25-27.05.2013 року, тобто станом на час підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. 19.10.2017 року [PERSON] (позичальник) померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 46). За змістом наявної в матеріалах справи копії паспорту відповідача [PERSON] , а також згідно даних електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», останній зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 28.01.1997 року та станом на 16.12.2019 року (а.с. 44, 75). За змістом наявної в матеріалах справи копії паспорту відповідача [PERSON] , а також згідно даних електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 28.01.1997 року та станом на 16.12.2019 року (а.с. 45, 74). Згідно претензії кредитора від 16.07.2018 року, банк звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори у якій просив: повідомити чи заводилась спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] ; включити кредиторські вимоги банку в спадкову масу; повідомити спадкоємців померлої про наявність заборгованості перед банком в розмірі 5987,88 грн.; надіслати інформацію стосовно звернення з заявою про прийняття або відмову від прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлого боржника; надати відомості про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника, а також які вже прийняли спадщину (а.с. 52). Своїм листом від 01.08.2018 року Десята київська державна нотаріальна контора повідомила позивача, що 27.07.2018 року на підставі претензії кредитора нотаріальною конторою заведено спадкову справу №722/2018 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . В разі звернення спадкоємців, вимоги банку будуть доведені до їх відома (а.с. 53). Також з матеріалів справи вбачається, що банк листами від 22.07.2019 року звертався до відповідачів із претензіями про погашення боргу померлої позичальниці (а.с. 54-59). Відповідно до положень ст,ст. 1216-1218, 1220-1221 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом ст.ст. 1222-1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.ст. 1258, 1261-1265 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За змістом ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач посилається на те, що відповідачі є спадкоємцями позичальника, які прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тож мають сплатити заборгованість за кредитним договором, яка увійшла до складу спадщини. Відповідно до положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В даному випадку суд дійшов висновку про відсутність належних, достатніх та достовірних даних про те, що відповідачі є спадкоємцями позичальника за законом або за заповітом та прийняли спадщину. Позивач не звертався до суду із жодними клопотаннями про витребування доказів, хоча родинні стосунки мали бути підтверджені актовими записами про народження відповідачів, якщо позивач вважає, що відповідачі є дітьми позичальника, тобто є спадкоємцями першої черги. Натомість доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що відповідачі є кровними родичами позичальника, тож входять до кола спадкоємців за законом. За відсутності достатніх доказів про те, що відповідачі є спадкоємцями померлої за законом, безпідставними є посилання позивача на те, що відповідачі прийняли спадщину оскільки постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Адже ч. 3 ст. 1268 ЦК України передбачено відповідний порядок прийняття спадщини саме для спадкоємців, а не для будь-яких осіб, які були зареєстровані з померлою особою за однією адресою. Крім того, поданими позивачем доказами не підтверджено належним чином і того факту, що на час смерті позичальниці вона залишалась зареєстрованою з відповідачами за однією адресою, адже завірення копії паспорту позичальниці датоване 27.05.2013 року (час підписання анкети-заяви), натомість померла вона [INFO] , однак матеріали справи не містять даних про місце реєстрації спадкодавця на час її смерті. Ураховуючи наведене, позовні вимоги банку не підлягають до задоволення в зв`язку з відсутністю підтвердження статусу відповідачів як спадкоємців померлої та відсутності достовірних даних про місце реєстрації позичальника на час відкриття спадщини, що в свою чергу унеможливлює застосування положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України та вказує відсутність належного обґрунтування позивачем своїх посилань на положення вказаної норми закону. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed