Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

12.03.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № SAMDN20000004243362 від 17.08.2005 року відповідач 17.08.2005 року отримав кредит у розмірі 4700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.01.2013 року має заборгованість - 24697.86 грн., на підставі чого просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість у сумі 24697.86 грн. та судові витрати. Заявою від 26.01.2015р. позивач змінив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками у сумі 14097,26 грн., штраф (фіксована частина) у сумі 500 грн., штраф (процентна складова) у сумі 704,86 грн., а всього 15302,12 грн., а також судові витрати у розмірі 246,98 грн. В судове засідання представник позивача з'явився, позовні вимоги, з урахуванням змін, підтримав в повному обсязі та просив задовольнити їх з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що сума основного боргу - кредиту стягнута за рішенням суду, але не погашена відповідачем, тому банк подовжував нараховувати відсотки за користування кредитом. 27.12.2011 року банк видав відповідачеві нову кредитну картку замість попередньої, про що свідчать обновлені відомості про відповідача в базі банку, а також фотознімок, на якому зображений відповідач разом з новою кредитною карткою, та який приєднаний до відомостей про клієнта банку - відповідача. Загальний строк дії нової кредитної картки - п'ять років. Зазначав, що відсотки по уточненій позовній заяві нараховані за період з 16.07.2008р. по 31.01.2013р. Заперечував проти застосування строку позовної давності, оскільки останній платіж по погашенню кредиту був здійснений 08.05.2012 року, що є визнанням відповідачем свого боргу та перериванням строку позовної давності. Відповідач в судові засідання з'явився, позов не визнав. Також надав письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що позовні вимоги позивача заявлені безпідставно та необґрунтовано, оскільки Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17.11.2008р. у справі № 2-1298/2008 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 17.08.2005р. було стягнуто з нього на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредиту в розмірі 8348.32 грн. та судовий збір. Рішення суду набрало чинності та було виконано. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Крім того, позов заявлено з пропуском загального строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, у зв»язку з чим, просить винести ухвалу про закриття провадження у справі. В судовому засіданні пояснив, що він не отримував нову кредитну картку, фотознімки не є належними доказами, стверджував, що 27.12.2011 року був відсутнім на території України. Надав додаткові заперечення проти позову в яких зазначав, що, на його думку, позивачем не надано доказів укладеного кредитного договору. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в зв'язку з необґрунтованістю та пропуском строку позовної давності (а.с.131-133). Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 17.08.2005 року між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір № SAMDN2000004243362, відповідно до якого, позивач 17.10.2005 року отримав кредит у розмірі 4700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 11-19). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тариами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача в заяві. (а.с.11-12). Згідно п. 5.5. Розділу ІІ - Правіла користування платіжною карткою Умов та Правил надання банківських послуг, за користування кредитом, Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банка, із розрахунку 360 календарних днів в році. Відсотки за користування кредитом, передбачені Тарифами, нараховуються в останній операційний день місяця за кожен календарний день за фактичне використані за рахунок Кредиту кошти, з дня списання суми з карточного рахунку (п.5.5; п. 5.5.2). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. ст. 11, 509, 629 ЦК України, зобов'язання виникають, зокрема із договору, та договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України, встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17.11.2008 року, встановлено, що між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір від 17.08.2005р., який складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. А також зазначеним рішенням встановлено, що відповідач отримав кредит в сумі 4700 грн., але не виконував свої зобов'язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість станом на 15.07.2008р. у сумі 8948,32 грн., яка складається з наступного: 4583 грн. 34 коп. заборгованість за кредитом, 4364 грн.98 коп.- заборгованості за процентами. Під час розгляду справи відповідач сплатив заборгованість у сумі 600 грн. Рішенням суду з відповідача [PERSON] на користь позивача ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнено заборгованість за вищевказаним договором в сумі 8948.32 грн. (а.с.50-51). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини щодо наявності укладеного між сторонами кредитного договору та утворення заборгованості за кредитом, встановлено Рішенням суду, яке набрало чинності та доведенню не підлягає. 27.12.2011 року банк видав відповідачеві нову кредитну картку заміть попередньої, про що свідчать обновлені відомості про відповідача в базі банку, а також фотознімок, на якому зображений відповідач разом з новою кредитною карткою, та який приєднаний до відомостей про клієнта банку - відповідача (а.с. 123-126; 143-144). В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказів погашення відповідачем основної кредиту за рішенням суду не надано. За ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, які передбачені умовами договору. Отже, оскільки відповідач не сплатив основну суму кредиту, то позивач обґрунтовано нарахував відсотки за користування кредитом, у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. За розрахунками позивача сума відсотків за період з 16.07.2008р. по 31.01.2013. складає 14097,26 грн. Заперечень щодо арифметичної повільності розрахунку відсотків від сторін не поступало, доказів погашення в повному обсягу відсотків за користування кредиту суду не надано. За такими обставинами, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу (фіксована частина) у сумі 500 грн. та штрафу (процентна складова) у сумі 704,86 грн. з огляду а наступне. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ст..ст. 256, 258, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як убачається із розрахунку позивача штраф нарахований на суму заборгованості, яка складається із суми основного боргу за кредитом, яка стягнута в повному обсязі за Рішенням суду від 17.11.2008р. станом на 15.07.2008р., іншого обґрунтованого розрахунку штрафів суду не надано (а.с.5-9). Отже річний строк позовної давності на стягнення штрафу сплинув 14.07.2009., одночасно з цим відповідач зробив заяву про застосування строку позовної давності, а позивач, в свою чергу клопотання про поновлення строку позовної давності на вимоги про стягнення штрафу не заявляв. За такими обставинами суд застосовує строк позовної давності до вимог про стягнення штрафу та відмовляє в задоволенні позову в цієї частині. Щодо ствердження відповідача про відсутність між ним укладеного кредитного договору від 17.08.2005р. су вважає за необхідне зазначити наступне. Як убачається із змісту Заяви відповідача через нечітке написання відповідачем місяця в даті заповнення заяви, позивач та суд помилково зазначив дату складання заяви 1708.2005р., тоді як насправді дата складання заяви - 17.10.2005р. (а.с.11-12). Проте ця обставина ні є суттєвою,не впливає на обсяг прав та обов'язків сторін та з'ясована під час розгляду справи. Суд відхиляє доводи відповідача про наявність підстав для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, з огляду а наступне. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як убачається із виписки п особистому рахунку відповідача, останній платіж за кредитом був здійснений 08.05.2012р., що є вчиненням відповідачем дії, яка свідчить про визнання нею свого боргу в розумінні ч.1 ст. 264 ЦК України та перериває строк позовної давності. Враховуючи що з 08.05.2012р. (дата останнього платежу) до 12.03.2013р. (дата звернення позивача з позовом до суду) трирічний строк позовної давності не сплинув, то відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Суд критично відноситься до стверджень відповідача про неотримання ним нової кредитної картки 27.12.2011 року, оскільки не знаходився на території України, так як така відсутність, в порушення ст.. 60 ЦПК України, не доведена відповідачем. Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При подачі позову позивачем сплачений судовий збір в сумі 246,98 грн., позов задоволений частково, тому, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, щодо пропорційності розподілу судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню - судовий збір в розмірі 140 (сто сорок) гривень 97 копійок.

Outcome: partial