Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

10 липня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати арешт з квартири № 4, що знаходиться в м. Полонне по вул. Ак. Герасимчука, 251, Хмельницької області, накладений на підставі ухвали суду від 30 січня 2008 року, власником якої в Реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна значиться він, а фактично власником цієї квартири є [PERSON] В обґрунтування вимог вказував, що у 2008 році він був відповідачем у судовій справі за позовом [PERSON] та згідно рішення суду від 02 липня 2008 року з нього на користь позивача стягнуто 7661,37 грн. майнової та 2000 грн. моральної шкоди, котра ним сплачена в повному обсязі та виконавчий лист до відділу ДВС не предявлявся. У 2017 році від третьої особи [PERSON] він дізнався, що вона позбавлена можливості оформити спадщину після смерті своєї матері [PERSON], а саме на належну їй квартиру № 4 в будинку по вул. Ак. Герасимчука, 251 в м. Полонне, так як на це майно накладено арешт, власником якого значиться він, позивач. Однак, дана обставина не відповідає дійсності, оскільки він ніколи не був власником даної квартири, а його дружина [PERSON] у 2009 році стала власником сусідньої квартири № 14 у згаданому будинку, тобто на рік пізніше, ніж було накладено арешт на квартиру батьків третьої особи. Відтак, зазначені обставини, на його думку, свідчать про допущення помилки державним виконавцем при зазначенні власника майна, на яке накладено арешт, у зв`язку з чим він звертався до відповідача з вимогою зняти арешт, але отримував відповіді, що дану дію вчинити неможливо, так як у відділі ДВС відсутні виконавчі провадження щодо нього. Відповідач, у встановлений в ухвалі суду про відкриття провадження від 16 липня 2018 року строк, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що 01 лютого 2008 року за № 6511519 Полонською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Полонського районного суду від 30 січня 2008 року за заявою Полонського районного відділу ДВС накладено заборону на квартиру [ADDRESS], власником якої зазначено [PERSON], адреса місця проживання якого значиться та ж сама. Вказані обставини стверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта за № 99099467 від 03 жовтня 2017 року. Як вбачається з даних копії свідоцтва № 47 про право власності на житло, виданого 19 червня 1998 року Полонською міською радою народних депутатів, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], її чоловікові [PERSON] та синові [PERSON] в рівних долях. Вказане нерухоме майно зареєстровано Полонським бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 34 за № 4168. Разом з тим, в паспорті серії НА № 160836, виданого 09 вересня 1996 року Полонським РВ УМВС України в Хмельницькій області на ім`я [PERSON] на сторінці № 11 містяться відомості про місце його прописки від 16 жовтня 2001 року за адресою: м. Полонне, вул. Кірова (нині [PERSON]), 251 кв.14. Власником цього житла на підставі договору дарування квартири від 05 березня 2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22106020 від 10 березня 2009 року являється [PERSON], дружина позивача. Вирішуючи питання законності позовних вимог, суд виходить із такого. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено поняття права власності, за яким це є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 цього Кодексу). Згідно ч.1 ст.328 згаданого Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абз.2 ч.2 ст.331 ЦК). Конституцією України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.3 ст.41). Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 згаданого Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається із досліджених вище судом доказів, позивач не є власником нерухомого майна, на яке накладено арешт, а відтак суд не вбачає порушення його цивільного права щодо предмету спору.

Outcome: dismissed