Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

11.03.2015 року ДП МВС України Інформ-Ресурси звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на транспортний засіб марки Фольцфваген синього кольору, державний номер [NUMBER], номер кузову знищений, який затриманий і доставлений на спеціальний майданчик 21.11.2008 року. Також позивач просив визнати за ним право власності на транспортні засоби зазначені у додатку № 1 до позовної заяви у кількості 141 одиниць. Крім того, позивач просив надати йому право на утилізацію зазначених транспортних засобів шляхом їх здачі на металобрухт. Уточнивши в судовому засіданні свої вимоги позивач обґрунтував їх тим, що на підставі договорів про співпрацю, які укладені між ним і третіми особами УДАІ УМВС України в Миколаївській області і УДАІ УМВС України в Херсонській області, він надає останнім платні послуги з тимчасового відповідального зберігання транспортних засобів, затриманих та доставлених на спецмайданчики. Так, 21.11.2008 року співробітниками ДАІ в рамках їх службових повноважень був затриманий транспортний засіб марки Фольцфваген синього кольору під керуванням відповідача [PERSON], державний номер [NUMBER], номер кузову знищений. Через допущені порушення вимог Правил дорожнього руху цей транспортний засіб (далі за текстом рішення ТЗ) був доставлений на спецмайланчик для подальшого зберігання. Аналогічним чином співробітниками ДАІ були також затримані та доставлені для зберігання на спецмайданчики ТЗ за списком у додатку № 1. Позивач зазначив, що після затримання ТЗ власники/водії за їх поверненням не звернулися. В свою чергу для нього (позивача) зберігання таких ТЗ спричиняє збитки. Зокрема за зберігання ТЗ Фольцваген д/н [NUMBER] розмір заборгованості станом на 27.01.2015 року становить 23348 грн. На думку позивача тривале незвернення власників/водіїв за вилученими ТЗ свідчить про те, що це рухоме майно є безхазяйним. При цьому позивач вважає, що в силу ст. 945 п. 2 ЦК України, у зв'язку із пошкодженням або реальною загрозою знищення речей, неможливістю забезпечити їх схоронність та при відсутності інтересу з боку поклажодавців, у нього виникло право продажу цих речей. Одночасно позивач зазначив, що рухоме майно існує, але документація щодо нього, а також інформація про власників відсутня (власник не відомий) і будь-який спір про право відсутній. При цьому дані обставини зумовлюють неможливість погашення заборгованості за зберігання ТЗ, вартість яких є меншою ніж розмір такої заборгованості. Тому позивач вважає, що такі ТЗ підлягають подальшій утилізації на його користь. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та підтвердив викладені в заяві обставини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши письмову заяву про визнання позову. В цій же заяві виклав своє клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представники третіх осіб в судове засідання також не з'явилися, надавши письмові заяви про згоду з позовними вимогами і аналогічно клопотали про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши в судовому засіданні пояснення присутніх учасників цивільного процесу та, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. Позивач є юридичною особою і суб'єктом господарської діяльності, який, окрім іншого, здійснює торгівлю автомобілями та легковими автотранспортними засобами; посередницьку діяльність у торгівлі товарами широкого асортименту; допоміжне обслуговування наземного транспорту; надання інших інформаційних послуг та інше. Так, згідно договорів про співпрацю укладених із третіми особами, позивач в особі його Миколаївської філії забезпечує функціонування спеціальних майданчиків та здійснює діяльність спрямовану на належне збереження тимчасово затриманих транспортних засобів відповідно до чинного законодавства. 21.11.2008 року співробітниками ДАІ в рамках їх службових повноважень був затриманий транспортний засіб марки Фольцфваген синього кольору під керуванням відповідача [PERSON], державний номер [NUMBER], номер кузову знищений. Через допущені порушення вимог Правил дорожнього руху цей транспортний засіб був доставлений на спецмайланчик позивача для подальшого зберігання. Крім того на спецмайданчиках позивача також знаходяться затримані ТЗ за списком у додатку № 1 у загальній кількості 141 одиниця. Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. За правилами ст.ст. 316 ч. 1, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Судом встановлено, що на зберіганні позивача знаходиться рухоме майно зазначене у позові, яке ним отримано від підрозділів ДАІ МВС України у відповідності з Порядком тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1102 (далі за текстом рішення Порядок). Зміст статутних документів позивача свідчить про те, що виконання ним функцій професійного зберігача не суперечить меті його господарської діяльності. У відповідності з п. 12 Порядку повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред'явлення відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення або протоколу про адміністративне правопорушення у разі їх складення. Посилаючись на те, що власники/водії транспортних засобів не звернулися за ними, позивач розглядає такі ТЗ як безхазяйне майно та вважає, що у нього виникло право власності, а також право передбачене ст. 945 ч. 2 ЦК України продати зазначене рухоме майно. Однак суд не може погодитись з такою позицією позивача, виходячи з наступного. Так, за загальним правилом ст. 338 ч. 3 ЦК України знайдені транспортні засоби передаються на зберігання міліції, про що робиться оголошення в друкованих засобах масової інформації. Якщо протягом шести місяців від дня опублікування цього оголошення власник або інша особа, яка має право вимагати повернення транспортного засобу, не будуть виявлені або вони не заявлять про свої права на транспортний засіб, міліція має право продати його, а суму виторгу внести на спеціальний рахунок у банку. Якщо протягом трьох років колишній власник транспортного засобу не вимагатиме передання йому суми виторгу, ця сума переходить у власність територіальної громади, на території якої було знайдено транспортний засіб. Отже ст. 338 ч. 3 ЦК України містить конкретно визначений порядок поводження із ТЗ за відсутності власника або осіб наділених правом вимоги щодо них. Розв'язуючи заявлений позов, суд виходить з приписів ст. ст. 4, 11 ч. 1 ЦПК України у відповідності до яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 10 ч.ч. 1, 3 ЦПК України визначає таку засаду цивільного судочинства як змагальність сторін. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Звертаючись до суду позивач не врахував вищенаведених вимог матеріального та процесуального законів, а відтак обрав невірний спосіб захисту своїх прав. До того ж, пред'явивши позов до відповідача [PERSON] позивач не надав доказів того, яке відношення має цей відповідач до ТЗ у кількості 141 одиниці зазначених у додатку № 1 до позовної заяви. Відтак в цій частині позову зазначений відповідач не є належним. Суперечить розглядуваним позовним вимогам про визнання права власності на рухоме майно і саме обґрунтування позовної заяви. Так позивач зазначає про відсутність будь-якого спору про право, що ставить під сумнів наявність предмету та підстави позову як такого. Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову, навіть за умов визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання суперечить закону. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати по справі належить віднести на рахунок позивача, за виключенням суми переплати судового збору в розмірі 3410,40 грн. (платіжне доручення № 151 від 02.07.2015 р.). Сума зазначеної переплати за клопотанням позивача підлягає поверненню останньому.

Outcome: dismissed