Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

10 лютого 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справах. Ухвалою судді від 27 лютого 2020 року у справі відкрито провадження за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням посадової особи органу державної влади, та встановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідачів кошти на відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням та діями посадової особи органу державної влади, а саме посадових і службових осіб Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в межах виконавчого провадження № 55929403 у сумі 908 160, 56 грн, що відповідає вартості конфіскованого автомобіля. Неповернення майна та відсутність правових підстав для його утримання порушують законні права позивача. 08 квітня 2020 року від відповідача Державної казначейської служби України надійшов до суду відзив, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 13 квітня 2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла відповідь сторони позивача на відзив відповідача Державної казначейської служби України, а також заява про залучення Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) третьою особою у справі, посилаючись на те, що саме дії посадових осіб вказаного державного органу виконавчої влади позивачеві завдано шкоди. Ухвалою судді від 29 вересня 2020 року задоволено заяву представника позивача та залучено до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Мостиський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). 25 листопада 2020 року представником позивача подано до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) клопотання про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності, закриття підготовного провадження і призначення справи по суті, а також про залучення Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) співвідповідачем. Ухвалою судді від 25 листопада 2020 року задоволено заяву представника позивача та залучено Мостиський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) співвідповідачем, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті, зобов`язано позивача направити копію примірника позовної заяви з додатками і відповіді на відзив відповідача та відповідача направити відзив на позовну заяву співвідповідачу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву від 27 травня 2021 року, в якій просив розглянути справу за відсутності представника позивача, вказав, що заявлені позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав підтримує та просив задовольнити позов у повному обсязі. Крім того, вказав, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує та відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України докази, як підтверджують розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату та місце судового розгляду справи, у судове засідання не з`явилися повторно, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач Мостиський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) отримав копії примірників позовної заяви з додатками і відповіді на відзив відповідача, однак правом надати суду відзив на позов не скористався. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року у справі № 461/4964/17 [PERSON] визнано винним у вчиненні митного правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 483 Митного кодексу України, накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 11 500, 00 грн, а транспортний засіб, вилучений згідно з протоколом про порушення митних правил № 0543/209090401/17 від 20 лютого 2017 року, легковий автомобіль марки Audi А8 (реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2004 року виготовлення (з ключем запалювання)) із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 04 лютого 2017 року вирішено повернути [PERSON] . Постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року скасовано постанову Галицького районного суду м. Львова від 03 серпня 2017 року у справі № 461/4964/17 у частині повернення транспортного засобу та постановлено легковий автомобіль марки Audi А8 (реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2004 року виготовлення (з ключем запалювання)) із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 04 лютого 2017 року конфіскувати в дохід держави. Згідно частиною першою ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Тотожне положення міститься і у частині першій ст. 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно якої не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.\~ Таким чином, останнім днем пред`явлення до примусового виконання постанови Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року, що є виконавчим документом, 12 грудня 2017 року. 05 березня 2018 року Львівська митниця ДФС України звернулася з порушенням строку до Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області з заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року про конфіскацію в дохід держави легкового автомобіля марки Audi А8 (реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2004 року виготовлення (з ключем запалювання)) та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 04 лютого 2017 року. В даному випадку згідно пунктом 2 частини четвертої ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» вказаний виконавчий документ підлягав поверненню стягувану в зв`язку з пропущенням встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. 05 березня 2018 року постановою заступника начальника Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Буриш Л. А. відкрито виконавче провадження № 55929403 з виконання постанови Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року про конфіскацію автомобіля «Audi А8». У межах вказаного виконавчого провадження, з метою реалізації конфіскованого у [PERSON] автомобіля марки Audi А8 (реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2004 року виготовлення) начальником Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Дідиком Р. З. до Львівської філії ДП «СЕТАМ» направлено заявку на реалізацію транспортного засобу. Згідно інформації, яка міститься у заявці, вартість автомобіля, визначена згідно ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» та становить 908 160, 56 грн. У зв`язку з неможливістю реалізувати вказаний конфіскований автомобіль на електронних торгах на ДП «СЕТАМ» начальник Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Дідик Р. З. безоплатно передав автомобіля марки Audi А8 (реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2004 року виготовлення) командиру автомобільної роти військової частини [NUMBER] [PERSON] , згідно з Актом передачі майна безоплатно від 11 жовтня 2018 року. 11 жовтня 2018 року постановою заступника начальника Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Буриш Л. А. закінчено виконавче провадження № 55929403 та припинено чинність арешту майна боржника. Не погоджуючись із постановою про відкриття виконавчого провадження та діями у межах виконавчого провадження №55929403, позивач оскаржив їх до суду. Так, постановою Львівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року у справі № 461/4964/17 задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано постанову Галицького районного суду м. Львова від 16 жовня 2018 року, постановлено визнати такою, що не підлягає виконанню постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року про конфіскацію транспортного засобу. Як вбачається зі змісту постанови Львівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року у справі № 461/4964/17, судом досліджені матеріали виконавчого провадження та встановлено, що стягувачу Львівській митниці ДФС України судом відмовлено у поновленні строку пред`явлення виконавчого документу до стягнення постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2018 року, що не заперечувалося представником стягувача. Крім того, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2019 року у справі № 461/6691/18, яке набрало законної сили, задоволено адміністративний позов [PERSON] , визнано незаконною та скасовано постанову заступника начальника Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Буриш Л. А. від 05 березня 2018 року ВП № 55929403. На час звернення позивача з позовною заявою до суду автомобіль, який було конфісковано, не повернуто позивачу, оскільки переданий безоплатно військовій частині [NUMBER] , згідно з актом передачі майна безоплатно від 11 жовтня 2018 року, підписаного начальником Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Дідик Р. З. та командиром автомобільної роти військової частини [NUMBER] [PERSON] . Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою-четвертою ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, які і\~ кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Згідно з частиною першою ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до частиною третьою ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, визначені ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Згідно з ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У пункті 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частинами третьою, четвертою ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Позивач звернувся до суду, обґрунтовуючи позов тим, що посадові особи державної виконавчої служби всупереч положенням закону відкрили виконавче провадження та у межах незаконно відкритого виконавчого провадження позбавили позивача права власності на автомобіль, який безоплатно передали військовій частині, чим завдали позивачу шкоди у розмірі вартості автомобіля. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини на які посилався позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з частиною другою ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частина перша ст. 134 ЦПК України). Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивач у письмовій заяві від 27 травня 2021 року зазначив, що докази, які підтверджують факт надання позивачу професійної правничої допомоги адвокатом та розмір витрат на таку допомогу, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення у цій справі. Таким чином, суд може вирішити питання щодо витрат позивача на професійну правничої допомоги адвокатом та розмір витрат на таку допомогу, після ухвалення судом рішення по суті. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved