Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

12.02.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04 березня 2005 року. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Шлюбні стосунки між сторонами припинені у травні 2014 року, і з цього часу позивач і відповідач разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO], які знаходяться на утриманні позивача. При цьому, відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча має таку змогу. Позивач зазначає, що у період шлюбу, 22 травня 2007 року за спільні кошти позивачем на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу набуто спірне майно - автомобіль Nissan Almera Classic, 2007 року випуску, вартість якого становила 95395,00 грн. Автомобіль Nissan Almera Classic, 2007 року випуску, являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та власністю колишнього чоловіка відповідача. Позивач та відповідач не домовилися про порядок поділу майна, розмір часток у майні домовленістю між ними не визначено, шлюбний договір не укладався. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивач зазначає, що як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також у постанові Пленуму Верховного Суду України зазначено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства; догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Позивач зазначає, що враховуючи, що автомобіль є неподільна річ, і виходячи із його необхідності позивачу, яка проживає в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, а працює у місті Боярка Києво-Святошинського району Київської області, та беручи до уваги інтереси неповнолітніх дітей, що знаходяться на утриманні позивача, є підстави для збільшення частки позивача у майні. Якщо враховуються інтереси подружжя, що заслуговують на увагу, з цих причин частка в майні одного з подружжя збільшується, грошова компенсація не застосовується. За наведених обставин позивачка просить: вирішити питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі автомобіля Nissan Almera Classic, 2007 року випуску; відступити від засад рівності часток подружжя, виділивши у власність позивачу 999/1ООО частини Автомобіля Nissan Almera Classic, 2007 року випуску, відповідачу 1/1ООО частини Автомобіля Nissan Almera Classic, 2007 року випуску; передати позивачу 1/1000 частину відповідача в майні - автомобілі Nissan Almera Classic, 2007 року випуску; припинити права відповідача на частку у спільному майні - автомобілі Nissan Almera Classic, 2007 року випуску, за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки у розмірі 95,00 грн. на депозитний рахунок суду, а також позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу і сторони не досягли згоди про його поділ, тож спільне майно має бути поділене за рішенням суду. Представник зазначає, що позивачка має на утриманні двох неповнолітніх дітей, проживає в одному місці, а працює в іншому, тож з урахуванням таких обставин слід відступити від рівності часток та задовольнити вимоги в повному обсязі. Також представник зазначила, що кошти на депозитний рахунок суду вже внесені. Шлюбні відносини між сторонами по рішенню про розірвання шлюбу припинені з травня 2014 року. Стосовно виданої довіреності позивачкою на ім'я відповідача щодо розпорядження спірним автомобілем, представник зазначила, що вона була видана у зв'язку із шантажем з боку відповідача з приводу надання ним дозволу на виїзд дітей за корон, але наступного ж дня, а саме 21.03.2014 року відповідна довіреність була відкликана. З письмових пояснень представника позивача вбачається, що позивачка дійсно видала довіреність на автомобіль 20.03.2014 року, але на думку представника, відповідач приховує від суду той факт, що представництво інтересів за цією довіреністю було скасоване позивачкою 21.03.2014 року. Представник стверджує, що позивачка повідомила відповідача про відкликання довіреності у телефонній розмові, але відповідач не повернув цієї довіреності, тому, на думку представника, дії відповідача щодо зняття з реєстрації автомобіля 22.03.2014 року є незаконними. Представник також зазначає, що посилаючись на передачу позивачу частини грошових коштів за машину, відповідач не надає жодних доказів такому факту, при цьому, за твердженням представника, між сторонами не було узгоджено і позивачем не було отримано від відповідача 48000,00 грн. як про це стверджує представник відповідача. Крім того, представник вважає безпідставними посилання сторони відповідача на положення ч. 2 ст. 346 ЦК України, оскільки довіреність не позбавляє права позивача на володіння автомобілем та не є підставою припинення права власності і позивач не заявляла та не вчиняла ніяких дій, які б могли свідчити про відмову від права власності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу у 2007 році та оформлений на ім'я позивачки, однак фактично користувався автомобілем відповідач, оскільки у розпорядженні позивачки був інший транспортний засіб. За твердженням представника сторони дійшли згоди про передачу автомобіля у власність відповідача за що відповідач сплатив позивачу 48000,00 грн., але жодної розписки про отримання коштів від неї не вимагав. Про відкликання довіреності відповідачу нічого не було відомо, за цей час він поставив на авто газову установку і зареєстрував автомобіль на своє ім'я 29.08.2014 року, тобто вже не перебуваючи у шлюбі з позивачкою. За таких обставин представник вважає, що спірний автомобіль не може бути розцінений як спільна сумісна власність подружжя. Представник вважає позов необґрунтованим, оскільки відповідач купив у позивача автомобіль і тому вона видала на його ім'я генеральну довіреність 20.03.2014 року. Про те, що вказана довіреність була скасована позивачкою 21.03.2014 року відповідач довідався лише у вересні 2014 року, коли позивачка звернулась до правоохоронних органів з заявою про викрадення автомобіля. Також представник зазначає, що шлюб між сторонами розірвано 14.05.2014 року, а власником автомобіля відповідач став 29.08.2014 року не перебуваючи з позивачкою у шлюбі. Крім того представник вважає, що видачею довіреності позивачка відмовилась від свого права власності на транспортний засіб. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 04.03.2005 року сторони у справі зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.05.2014 року (а.с. 10-11). Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2007 року за договором купівлі-продажу №704 позивачем був придбаний автомобіль Nissan Almera Classic, 2007 року випуску, за ціною 95395,00 грн. (а.с. 6-9). Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ст.ст. 63, 64, 65 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої довіреності від 20.03.2014 року позивачка видала відповідачу довіреність з повноваженнями користуватися та розпоряджатися (керувати, продати обміняти, передати в оренду, позику тощо), належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER], виданого Васильківським РЕВ при УДАІ ГУ МВС в Київській області, 24.01.2008 року, автомобіль марки Nissan, модель Almera, 2007 року випуску, колір синій, тип ТЗ легковий седан-В, Шасі (кузов, коляска) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який знаходиться на обліку в Васильківському РЕВ при УДАІ ГУ МВС в Київській області (а.с. 55). Зі змісту вказаної довіреності також вбачається, що зміст ст.ст. 240, 248-250 ЦК України, ст. 65 СК України нотаріусом було роз'яснено. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви позивача від 21.03.2014 року, позивачка на підставі своїх повноважень заявила про скасування та припинення представництва за довіреністю посвідченою [PERSON], приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області від 20.03.2014 року, зареєстрованої в реєстрі за №238, відповідно до вимог чинного законодавства України. Та зазначила, що представник буде повідомлений нею особисто про припинення дії його повноважень (а.с. 78). Згідно наявної в матеріалах справи довідки виданої начальником Центру ДАІ 3201 від 22.04.2014 року, 22.03.2014 року автомобіль марки Nissan Almera,, кузов [NUMBER], держ. номер [NUMBER] знято з обліку для реалізації (по дорученню [PERSON].) (а.с. 26). Відповідно до ст.ст. 237, 239, 244 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ст.ст. 248, 249 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі скасування довіреності особою, яка її видала. Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. За змістом ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка посилаючись на те, що нею було повідомлено відповідача про скасування довіреності, при цьому не надає суду жодних належних та допустимих доказів такого повідомлення, як і не посилається на наявність відповідного повідомлення третіх осіб, зокрема Васильківського РЕВ при УДАІ ГУ МВС в Київській області, представлення працівникам якого скасованої довіреності стало підставою для зняття автомобіля з реєстраційного обліку. Як вбачається зі змісту свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], автомобіль Nissan Almera, 2007 року випуску, колір синій, легковий седан-В, шасі (кузов, коляска) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за відповідачем 29.08.2014 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.05.2014 року. При цьому, всі вимоги позивачки ґрунтуються на тому, що на час вирішення справи спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а також заявлено вимоги, що є похідними від вирішення питання поділу майна. Однак, за наведених обставин суд не може дійти висновку про наявність факту спільної сумісної власності щодо вказаного майна, а позивачем не ставить питання про визнання недійсним вчинених відповідачем правочинів та визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю, що в свою чергу унеможливлює задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed