Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

11.08.2016 [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ТзОВ «Львівська пивна компанія» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні з роботи, в якому просить стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який йому належить та всіх витрат на які має право згідно умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат з врахуванням індексації та компенсації в сумі 231 650,17гривень, яка підлягає перерахунку у відповідності до ст.ст.116, 117, 235 КЗпП України, рішень Конституційного суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» на його користь моральну шкоду у розмірі 30000,00гривень. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2016 для розгляду даної позовної заяви визначено суддю Ковальчука О.І. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Ковальчука О.І. від 12.08.2016 відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1 а.с.9). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 08.11.2016 заявлену заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Ковальчука О.І. від 08.11.2016р. в цивільній справі за позовом [PERSON] до ТзОВ «Львівська пивна компанія» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні з роботи, задоволено (т.1 а.с.102). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2016 для розгляду даної позовної заяви визначено суддю Свірідову В.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2016 провадження у справі зупинене у зв`язку із смертю [PERSON] до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника (т.1 а.с.110). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.10.2017 провадження у справі відновлено та залучено до участі у справі в якості позивача - представника позивача [PERSON] - спадкоємця [PERSON] (т.1 а.с.116). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 16.11.2017 в порядку забезпечення позову, зобов`язано посадових осіб Головного управління Держпраці Львівській області провести перевірку ТзОВ «Львівська пивна компанія» (м.Львів,вул.Шевченка,323,ЄДРПОУ 33285781) за скаргою [PERSON] від 10.10.2017 та надати суду відповідний акт перевірки з висновками наявності чи відсутності порушень при звільнення [PERSON] з роботи (т.1 а.с.141). В подальшому не змінюючи предмету та підстав позову, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги (т.1 а.с.245, т.2 а.с.19-20, 195-197) та просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача ТзОВ «Львівська пивна компанія» виплатити середній заробіток з врахуванням індексації та компенсації в сумі 829 042,42гривень, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яка підлягає перерахунку по день фактичного розрахунку у відповідності до ст.ст.116, 117, 235 КЗпП України та Рішень Конституційного суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013, №9-рп/2013, стягнути з відповідача ТзОВ «Львівська пивна компанія» моральну шкоду в 30 000,00гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що в межах виконавчого провадження ВП №48314839, на виконання виконавчого листа №2/466/2016/15 від 28.07.2015 представник ТзОВ «Львівська пивна компанія» Бенс Р.Л. передав [PERSON] трудову книжку [PERSON] № [NUMBER] . Про факт передачі трудової книжки 10.08.2015 складений акт, а 11.08.2015 постановлена постанова Шевченківського ВДВС ЛМУЮ ВП №48314839 про закриття виконавчого провадження в зв`язку з виконанням вказаного виконавчого листа. В акті від 10.08.2015 вказано, що останній запис в трудовій книжці за №14 від 23.08.2013 «звільнено за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України 29.07.2013 Наказ №261к від 23.08.2013 Генеральний директор [PERSON] ». ТзОВ «Львівська пивна компанія» грубо порушила правила ст.47 КЗпП України та п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, так як трудову книжку [PERSON] отримав представник [PERSON] за рішенням суду, згідно акту державного виконавця Греділя А.Р. 10.08.2015 по виконавчому провадженні ВП №48314839 і останній запис зафіксований за №14 від 23.08.2013, не відповідає фактичній даті отримання, що є порушенням ст.47 КЗпП України. Виправлений запис в вказаній трудовій книжці щодо звільнення [PERSON] 10.08.2015 в день видачі трудової книжки представником ТзОВ «Львівська пивна компанія» не був зроблений. В вказаний день видачі трудової книжки, ні в наступні дні, в порушення ст.116 КЗпП України, заробітна плата [PERSON] не була виплачена. 31.05.2016 на рахунок [PERSON] в «Артембанку» від ТзОВ «Львівська пивна компанія» були перераховані кошти 158,62гривні відповідно до судового наказу виданого Залізничним районним судом м, Львова від 03.02.2016 про стягнення з ТзОВ «Львівська пивна компанія» на користь [PERSON] 158,62 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати». За невиплату грошей, які заробляв [PERSON] , але не отримав їх від ТзОВ «Львівська пивна компанія» наступають наслідки ст.117 КЗпП України, а саме відповідач повинен «виплатити….. середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку» тобто до 31.05.2016 за вирахуванням 158,62гривень, які виплачені за рішення суду. У зв`язку з вищенаведеним змушений звернись до суду з позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та уточненнях до позовної заяви (т.1 а.с.245, т.2 а.с.19-20, 195-197) та просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача ТзОВ «Львівська пивна компанія» Наконечна О.-А.Є. позовні вимоги не визнала та заперечила проти їх задоволення, покликаючись на мотиви викладені у запереченнях на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи (т.1 а.с.14-15). Заслухавши пояснення сторін, свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що в період з 10.04.2013 по 29.07.2013 [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем ТзОВ «Львівська пивна компанія». З долученого до матеріалів справи Наказу №261к від 29 липня 2013 про припинення трудового договору (контракту) вбачається, що [PERSON] було звільнено з посади експедитора відділу логістики - експедиції на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (а.с.55). В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач ПАТ «Азот» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу на належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншим. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Слід зазначити, що, як вказав Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1638цс17, - у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення уточнених позовних вимог. За таких обставин, до стягнення з ТзОВ «Львівська пивна компанія» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 29 липня 2013року до 31 травня 2016року в сумі 829042,42грн. Що стосується заперечення зазначеної суми представником відповідачем, то судом не приймається дане твердження до уваги, оскільки іншого розрахунку представником відповідача суду не надано для спростування зазначеної вище суми. Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача, то суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.п. 4, 5 Постанови Пленуму верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вважаємо, що в позовній заяві та уточненнях до позовної заяви відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями відповідача, було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдана шкоди повинна бути доведена. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями ТзОВ «Львівська пивна компанія», зокрема, не підтверджено факту порушення його прав, завдання моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, не встановлено причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні, а тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 30 000,00грн.слід відмовити. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з заявою до суду. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 12435,64грн. судового збору.

Outcome: partial