Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

10.10.2016 року ПАТ «УКРСОЦБАНК» звернулося з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредитування №2006/13-2.06/871 в розмірі 4\~344\~438, 01 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 25.10.2006 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2006/13-2.06/871, відповідно до умов якого позивач видав відповідачу у тимчасове користування на умовах строковості, платності, забезпеченості повернення та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 75,000 доларів США з графіком повернення кредиту передбаченому п. 1.1 договору кредиту та кінцевим строком повернення всієї суми заборгованості до 24.10.2026 року зі сплатою 12,45 відсотків річних, разом з тим в порушення умов договору кредиту [PERSON] протягом тривалого часу не здійснювалося погашення процентів за користування кредитом внаслідок чого виникла заборгованість. В ході судового розгляду представник позивача надав до суду уточнену позовну заяву, у якій просив суд стягнути виниклу заборгованість з [PERSON], як спадкоємця [PERSON] Під час розгляду справи, за клопотанням представника позивача, до участі у справі у якості позивача було допущено на підставі агентської угоди ТОВ «Укрборг». У судове засідання зявився представник позивача, уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача у судове засідання зявилися, щодо задоволення позову заперечували з підстав викладених у запереченні. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне. 25.10.2006 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2006/13-2.06/871, відповідно до якого позивач видав відповідачу у тимчасове користування на умовах строковості, платності, забезпеченості повернення та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 75,000 доларів США з графіком повернення кредиту передбаченому п. 1.1 договору кредиту та кінцевим строком повернення всієї суми заборгованості до 24.10.2026 року зі сплатою 12,45 відсотків річних. Свої зобовязання визначенні п. 3.1 договору кредиту позивачем було виконано належним чином та в повному обсязі, [PERSON] було відкрито позичковий рахунок та надано суму кредиту готівкою. В порушення умов договору кредиту [PERSON] протягом тривалого часу не здійснювалося погашення процентів за користування кредитом внаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 05.02.2016 року, згідно з розрахунками, заборгованість становить - 167786,39 доларів США, що еквівалентно - 4334\~438,01 гривень (курс НБУ станом на 05.02.2016 року становив 1 долар = 25,8927 гривень) , з якої: - сума заборгованості за кредитом -1737 804,61 гривень; - сума заборгованості за відсотками 1103918,69 гривень; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту- 918960,66 гривень; - пеня за несвоєчасне повернення відсотків- 583\~758,43гривень; 02 листопада 2006 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 073704 від 03.11.2006 року. Листом від 11.10.2012 року № 4519/02-14 [PERSON] державна нотаріальна контора на запит позивача надала інформацію стосовно того, що [PERSON] є померлою та було видано на імя її чоловіка [PERSON] два свідоцтва на спадщину за законом від 05.11.2007 року за реєстровим номером №3-3138 та №3-3423. [PERSON] після смерті дружини, звернувся до позивача та повідомив його особисто про смерть дружини на підтвердження даного факту надав копію свідоцтва про смерть та дві копії свідоцтва про право на спадщину за законом. До звернення до суду позивач не звертався до відповідача з письмовими вимогами про добровільне погашення [PERSON] заборгованості за кредитним договором. У судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобовязанні задовольняти вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо за домовленістю між спадкоємцем та кредитором інше не встановлено. Крім того він вважав, що згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. У свою чергу відповідач та представник відповідача заперечували щодо задоволення позовних вимог виходячи із наступних підстав: Так представник відповідача зазначила, що після смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про спадщину відповідач особисто повідомляв банк про смерть [PERSON] та надавав до них копію свідоцтва про смерть та копії свідоцтва про спадщину, як того вимагає положення ч. 1 ст. 1281 ЦК України, якою передбачено, що спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Проте позивачем не було дотримано вимог передбачених ч. 2 ст. 1281 ЦК України та не було предявлено свої вимоги до відповідача, а тому вважала, що відповідно до частини 4 ст. 1281 ЦК України, якою передбачено, що кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкодавців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьої цієї статті, позбавляється права вимоги. Крім того представник відповідача також звернула увагу суду на те, що відповідачем був пропущений строк позовної давності, а тому вона просила суд у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України застосувати сплив позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову. Вищевикладені обставини підтверджуються доказами, які містяться у матеріалах справи. За даними обставинами суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню. Так, як було встановлено у судовому засіданні позивач дізнався про прийняття [PERSON] спадщини з [PERSON] державної нотаріальної контори від 11.10.2012 року № 4519/02-14. Частиною 3 ст. 1281 ЦК України передбачено, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Позивачем не було предявлено вимоги про стягнення боргу до спадкоємця боржника протягом одного року, як того вимагає діюче законодавство. Відповідно ч. 4 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьої цієї статті, позбавляється права вимоги. При цьому встановлені строки для предявлення претензій кредиторами не є строками позовної давності та непредявлення кредиторами у встановлені ст. 1281 ЦК України строки претензій погашає належні їм права вимоги, в той час як сплив строку позовної давності є підставою лише для відмови в позові і не позбавляє особу самого матеріального права. Також суд з огляду на заявлені позивачем вимоги вважає доцільним зауважити, що відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дана норма узгоджується із Узагальненням судової практики з розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних відносин, які затверджені суддями Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України та розяснюють, що спадкоємці несуть зобовязання погасити нараховані проценти, штрафи тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальником за життя. Інші нараховані зобовязання фактично не повязані з особою позичальника і не можуть присуджуватися для сплати спадкоємцям. Проте як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем сума заборгованості за відсотками, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту, розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків навіть після смерті [PERSON] постійно збільшувалася та зазначена позивачем сума боргу розраховувалася станом на 05.02.2016 року, а не станом на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], що суперечить вимогам чинного законодавства. У судовому засіданні також було встановлено, що позивачем заявлені вимоги щодо зобовязань, які виникли більше ніж три роки тому, про що свідчить наданий до суду розрахунок заборгованості починаючи з 25.10.2006 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобовязані не замінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача у судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування спливу позовної давності. Крім того у [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» зазначено, що зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), дане правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Викладена позиція суду узгоджується із ст.8 Загальної декларації прав людини, якою передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або Законом, але таке право може бути обмежено строками давності, оскільки таке право не є безумовним. Враховуючи вимоги позивача, щодо повернення судового збору також задоволенню не підлягають, оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, при цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони лише у випадку пропорційного розміру задоволенню позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача, тощо. Частиною 3 ст. 13 ЦК України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Так ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У звязку з чим суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог.

Outcome: dismissed