Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

11 жовтня 2016 року Публічне акціонерне Товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві зазначає, що відповідно до укладеного договору №б/н від 23.05.2011 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3900 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.08.2016 року має заборгованість - 32079 гривень 2 копійки, яка складається з 3778 гривень 29 копійок - заборгованість за кредитом; 23596 гривень 97 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2700 гривень - заборгованість за пенею та комісією а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 гривень - штраф (фіксована частина); 1503 гривні 76 копійок штраф (процентна складова). Просить винести рішення, яким стягнути з відповідача - [PERSON] на їх користь згадану вище заборгованість у розмірі - 32079 гривень 2 копійки та судові витрати (а.с.4-5 зворот). Ухвалою судді Радехівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2016 року відкрито провадження у справі (а.с.1). 12 грудня 2016 року відповідач надіслав на адресу суду заперечення проти позову в якому зазначає, що вимоги позивача незаконні та необгрунтовані, а також у позивача відсутнє право на звернення до суду, з наступних причин: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ), враховуючи, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором сальдо простроченої заборгованості виникло - 28.09.2012 року, тобто з цього дня позивач довідався про порушення свого права, як наслідок розпочався відлік позовної давності, який закінчився - 27.09.2015 року. Позовна заява подана - 21.09.2016 року, тобто пізніше ніж на 1 рік з моменту закінчення позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». Отже, законодавець визначає кредит, як грошові кошти, що видаються позичальнику банком, а зустрічне надання за даним договором полягає у поверненні кредиту, тобто вказаних коштів та процентів. Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення платежу, а тому вимоги позивача необгрунтовані належними та допустимими доказами. Оскільки доказів надання кредиту позивачем не надано, розрахунок боргу, також є необгрунтованим, зокрема є незрозумілим наступне: чому розмір основного боргу за кредитом складає 3 778 гривень 29 копійок, якщо у доданій позивачем анкеті-заяві взагалі не визначено розмір кредитного ліміту; згідно наведеного у позовній заяві «Приват Банку» вбачається, що нібито відповідач отримав кредит в сумі 3 900 гривень (чому саме 3 900 гривень також не зазначено), а згідно наданого розрахунку вбачається, що погашення кредиту все ж здійснювалось в таких розмірах, як 520 гривень, 848 гривень, 300 гривень, 210 гривень, 500 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 250 гривень, 100 гривень, 300 гривень, 260 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 280 гривень, 300 гривень, 400 гривень, 500 гривень, 300 гривень, 360 гривень, 80 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 280 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, 300 гривень, що в загальному складає сума погашення кредиту становить: 10 888 гривень. З отриманих 3 900 гривень кредиту відповідач сплатив банку 10 888 гривень і досі має борг по кредиту 3 778 гривень 29 копійок. Зазначені факти викликають обґрунтований сумнів у достовірності позовних вимог; необгрунтованим є розрахунок заборгованості по процентах, які обраховуються від суми основного боргу; анкета-заява не містить угоду про сплату комісії, а тому правова підстава для її нарахування відсутня, відповідні докази вчинення даного правочину між сторонами не надано; штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої (відповідальності) позивач намагається притягнути відповідача, що прямо суперечить ст.61 Конституції України. Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості необґрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з відповідача безпідставні борги, а також: притягнути відповідача до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. Звертає увагу, що з 10 січня 2009 року набули чинності зміни до Закону України «Про банки та банківську діяльність» (відповідно до яких, стаття 55 Закону) забороняє банкам в односторонньому порядку змінювати тарифи по кредитних угодах, а також збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами. Просить винести рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.51-53). 13 червня 2017 року до суду поступили пояснення в якому представник позивача зазначає, що строк позовної давності не минув, так як такий визначений між сторонами на строк 50 років і закінчується лише 2064 року. Разом із цим подав суду виписку по рахунках, проте зробити із них висновки по зарахуванню коштів на картку [PERSON] та встановити сплату заборгованості без представника банку неможливо (а.с.119-122 зворот). 28 березня 2017 року Радехівським районним судом Львівської області було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (а.с.96-99). Ухвалою судового засідання від 11 травня 2017 року заочне рішення Радехівського районного суду Львівської області від 28 березня 2017 року скасовано та справу призначено на новий розгляд (а.с.109-110). 31 травня 2017 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Мулявка О.В. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.114). 08 вересня 2017 року Радехівським районним судом Львівської області було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (а.с.148-150). Ухвалою судового засідання від 28 грудня 2017 року заочне рішення Радехівського районного суду Львівської області від 08 вересня 2017 року скасовано та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.182-183). З листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК», який надійшов до суду 20.07.2018 року, вбачається, що ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») змінило назву на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва -АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та просить суд у всіх судових провадженнях, вказувати нову назву банку (а.с.204-204 зворот). 20 листопада 2018 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.206). Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.3). Відповідач в строк, встановлений судом, відзив на позовну заяву до суду не подав, в судове засідання не з`явився, хоч згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.286). Дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд встановив, що відповідно до укладеного договору б/н від 23 травня 2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 3900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм особистим підписом відповідач підтвердив, що заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року, та «Тарифами банку», що викладені на банківському сайті, з якими він ознайомився, становить між ним та банком договір (а.с.9-9 зворот). Цього ж дня сторони підписали довідку про умови кредитування з використанням кредитки «УНІВЕРСАЛЬНА», 30 днів пільгового періоду», у якій передбачені характеристики і значення. Зокрема, сторони обумовили тип кредитної лінії, пільговий період, валюту рахунку, вартість відкриття додаткової картки та перевипуску, базову % ставку в місяць на залишок заборгованості (3,0%), термін внесення щомісячних платежів, розмір комісії за зняття власних коштів, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафу при порушенні термінів платежів, процентну ставку на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування (3,75 % в місяць), вартість адміністративних послуг. У цій довідці зазначено, що позичальник ознайомлений з фінансовими умовами надання Кредитки «УНІВЕРСАЛЬНА», 30 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів, про що свідчить його підпис (а.с.10). Згідно з випискою по карті/рахунку, наданою до суду 13 червня 2007 року, [PERSON] відкрито банком картковий рахунок з сумою кредитного ліміту в розмірі 300,00 грн. З виписки встановлено, що кредитний ліміт періодично збільшувався, а саме: 23 травня 2011 року - до 2500, 00 грн, 23 червня 2011 року - до 2900, 00 грн, 22 липня 2011 року - до 3300, 00 грн, 24 серпня 2011 року - до 3900, 00 грн. (а.с.123). Також згідно з витягом з особового рахунку за період з 13.05.2000 року по 13.06.2017 року [PERSON] за отриманою ним кредитною картою неодноразово отримував від банку кредитні кошти та частково погашав заборгованість (а.с.124-133). Зобов`язання по кредитному договору відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 31.08.2016 року має заборгованість - 32079 гривень 2 копійки, яка складається з 3778 гривень 29 копійок - заборгованість за кредитом; 23596 гривень 97 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2700 гривень - заборгованість за пенею та комісією; 500 гривень - штраф (фіксована частина); 1503 гривні 76 копійок штраф (процентна складова) (а.с.6-8). З розрахунку заборгованості та витягу з особового рахунку вбачається, що 08 січня 2014 року відповідач востаннє погашав заборгованість на суму 300, 00 грн. (а.с.7-7 зворот, 131). Судом встановлено, що строк дії виданої відповідачеві банком кредитної карти - березень 2015 року (а.с.74). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до укладеного договору б/н від 23 травня 2011 року [PERSON] отримав кредитну картку «Універсальна», 30 днів пільгового періоду. Із довідки про умови кредитування з використання платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, з якою ознайомився [PERSON] під розписку, вбачається, що штраф при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів становить 500 гривень + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту. У цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у виді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та базового розміру відсотків, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за підвищеними відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою (далі - Правила). Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила у відповідній редакції розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 23 травня 2011 року заяву, а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати підвищених процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати пені та комісії. За таких обставин та без наданих підтверджень про погодження з конкретними запропонованими відповідачу Правилами, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату підвищених відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин. Згідно з частиною четвертою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Правила, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 травня 2011 року кредитного договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому виді підстави сплати підвищених процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) та комісії за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відтак, на думку суду, немає правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підвищених відсотків за користування кредитом у розмірі 23412,47 грн, а також комісії у сумі 2700 гривень. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 25 вересня 2019 року по справі № 545/1009/16-ц. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що під час укладення договору з [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Отже, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення: підвищених відсотків за користування кредитом у розмірі 23 412,47 грн., а також комісії у сумі 2700,00 грн., необхідно відмовити. Враховуючи, що суд зробив висновок про часткове задоволення позовних вимог про стягнення процентів, то штраф (процентна складова) підлягає також перерахунку з урахуванням суми, що підлягає стягненню з відповідача на користь банку та становить 198,14 грн. (5 % від 3778,29 грн. (тіло кредиту) + 184,50 грн. (нараховані проценти на поточну заборгованість). З приводу доводів відповідача щодо застосування позовної давності до вимог за даним позовом суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із тим, як вбачається із розрахунку заборгованості відповідачем було здійснено останній платіж по кредиту 30.08.2014 року в сумі 41 гривня 39 копійок та постійно здійснювались часткові погашення кредитної заборгованості. З даним позовом до суду позивач звернувся 25.05.2019. Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином, строк для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості по тілу кредиту позивачем не пропущено. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необгрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача відсотків та пені, правові підстави для застосування строку позовної давності відсутні. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень.

Outcome: partial