Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

12.02.2014 року від імені позивача [PERSON] звернувся до суду його представник за довіреністю [PERSON] з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 20811 грн. При цьому позивач посилається на те, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2006 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто матеріальну та моральну шкоду в розмірі 21075 грн., однак відповідач рішення суду, яке набрало законної сили 25.05.2006 року, до теперішнього часу не виконує. За період часу з дня ухвалення рішення позивач зазнав інфляційних втрат, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2006 року частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто на його користь з [PERSON] в відшкодування матеріальної шкоди 19865,11 грн. та судовий збір в розмірі 193 грн., в відшкодування моральної шкоди - 1000 грн. та судовий збір в розмірі 17 грн. - на загальну суму 21075,00 грн. /а.с.25/. Згідно з постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] виконавчий документ №2-620/2006 Київського районного суду м. Одеси повернуто стягувачеві /а.с.31/, оскільки здійсненими державним виконавцем заходами щодо розшуку майна боржника, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження», майно, на яке можливо звернути стягнення боргу, не виявлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] також пояснив, що відповідач [PERSON] після ухвалення рішення суду не здійснював дій, спрямованих на добровільне виконання рішення суду, а навпаки, придбавши квартиру в 1998 році, 26.06.2006 року оформив договір дарування квартири на дружину, що свідчить про ухилення від виконавчих дій. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення статті 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Outcome: dismissed