Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

12.07.2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його наступним. Позивач вказала, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В будинку зареєстрований відповідач - [PERSON] . Позивач зазначила, що відповідач з 01.01.2010 року в будинку не проживає, вони не спілкуються, де він весь цей час проживав - їй невідомо. Вважає, що відповідач відсутній у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. В зв`язку з тим, що реєстрація [PERSON] в будинку перешкоджає їй отримати субсидію, користуватися чи розпоряджатися своєю власністю, чим порушуються її права як власника будинку і вона має право вимагати усунення цих перешкод, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заяви від 20.07.2021 позивач просить розглядати справу без її участі та без участі третіх осіб. Ухвалою суду від 14.07.2021було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання, яке було призначено на 14.09.2021 та 20.10.2021 учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 20.10.201 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання, призначене на 09.11.2021, учасники справи також не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справу. Враховуючи клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні. В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , зазначаючи себе, як власник будинку [ADDRESS] , вважає порушеним своє право власника на користування та розпорядження своєю власністю, оскільки в будинку зареєстрований відповідач - [PERSON] , але не проживає в ньому з 01.01.2010 року. Посилаючись на те, що відповідач відсутній у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною 1 статті 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до вимог статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення, а ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства (п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»). За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації (постанова ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16). Верховний Суд України у постанові від 9 грудня 2020 року (у справі № 209/2642/18) зазначив: «При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законодавством кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Позивачем [PERSON] не надано доказів стосовно того, що вона є власником будинку [ADDRESS] , як і не надано будь-яких доказів щодо інших співвласників будинку, якщо такі наявні. Також позивачем не надано будь-яких доказів щодо неповажності причин непроживання відповідача [PERSON] у цьому будинку або доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з власної волі. Наявний у справі акт № 114 фактичного проживання відповідача [PERSON] (виданий 19.06.2021 головою квартального комітету) у повній мірі не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме - причини непроживання відповідача, дату, з якої не проживає відповідач за вказаною адресою, і не може вважатися належним, достовірним та достатнім доказом, як-то передбачено статтями 77, 79, ЦПК України (а. с. 4). Заявлені позивачем свідки (вони ж вказані у позовній заяві як треті особи) викликалися в судове засідання за номерами телефонів, що вказані у позовній заяві, однак до суду не з`являлися. Крім того, позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача у житловому приміщенні перешкоджає їй користуватися чи розпоряджатися цим нерухомим майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed