Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

11.02.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовано тим, що 04.11.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики у вигляді розписки, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 37000,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 15.05.2013 року, але в установлений строк позику не повернув, на прохання повернути борг постійно наголошує на різні незначні особисті проблеми та ухиляється від сплати боргу. Представник позивача до початку розгляду справи по суті подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 04.10.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики у вигляді розписки за умовами якого відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 37000,00 грн. та зобов'язався повернути кошти до 15.05.2013 року (а.с. 5). Як вбачається із позовної заяви і не спростовано відповідачем, зобов'язання за договором відповідачем не виконані. Крім того, наявність у позивача розписки вказує на відсутність виконання умов договору. Будь-яких доказів на спростування вимог позивача відповідач суду не надав, як і відсутні докази належного виконання відповідачем умов договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки відповідач порушив зобов'язання, встановлені договором, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів переданих за розпискою, як договором позики. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи положення наведеної норми суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Три відсотки річних від простроченої суми за 271 день становить: 37000,00 грн. х 3% / 365 х 271 = 824,14 грн. Таким чином, загальний розмір боргу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає - 37824,14 грн. Враховуючи викладені обставини, наведені норми чинного законодавства України та проведений судом розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки відповідач порушив зобов'язання, встановлені договором позики, який викладений у формі розписки. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved