Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

11 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить захистити її порушені права як споживача шляхом визнання незаконними пунктів договору від 19.01.2019 № 628348297, а саме, пунктів: 1.4; 3.3; 4.2, який був укладений між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Позивач вважає, що пункти 1.4, 3.3, 4.2 укладеного кредитного договору підлягають визнанню судом недійсним з огляду на наступне. Так, пункт 1.4. договору встановлює, що нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється у розмірі 0,70 процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом (далі - «Процентна ставка»), починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.3. цього договору. Пункт 1.5 договору встановлює, що з врахуванням положень п. 1.4 договору Позичальник (Позивач) сплачує Товариству (Відповідачу) проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 255,50 відсотків річних. Тобто процентна ставка за договором становить 21,29 відсотків щомісячно. Вважає, що нарахування та сплата 255, 50 відсотків за кредитним договором є несправедливою умовою договору яка застосовується Відповідачем і при цьому споживач не може жодним чином зменшити її або ж іншим чином вплинути на її розмір. Кредитні кошти на таких несправедливих умовах вважає, що беруть лише особи які опинились у скрутному становищі, як і вона, чим і скористався Відповідач. Пункт 3.3. вказаного договору встановлює, що у разі порушень Позичальником своїх обов`язків щодо погашання суми кредиту та/або процентів за користування ними, Товариство має право нараховувати Позичальнику пеню у розмірі трьох відсотків від залишку суми кредиту за кожне прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня порушення до повного погашання заборгованості за кредитом. Фактично, даний пункт договору передбачає сплату пені у розмірі 1095 відсотків річних (90 відсотків на місяць). Пункт 5 частини 2 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлює, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Отже, пункт 3.3. вказаного договору фактично суперечить вказаній правовій нормі, так як, встановлює суму пені (компенсації у розумінні норм ЗУ «Про захист прав споживачів») у розмірі значно більшої ніж 50% вартості продукції, у даному випадку - сумі грошових коштів, що були отримані. Крім того, п. 4.2. договору встановлює, що сторони погоджуються, що у випадку користування кредитом з боку Позичальника понад строк встановлений п. 1.3 Договору або додатковими угодами між сторонами зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період користування кредитом, при цьому у випадку якщо встановлена п. 1.4 договору процентна ставка менша ніж 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою визначеною п. 1.4 - 1.5 договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме, 1,70 за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладання договору і до дня повного повернення кредиту. Таким чином зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,70 розповсюджуються на весь період користування кредитом з моменту укладання цього договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого п. 1.3 Договору. Вважає, що по своїй правовій природі даним пунктом передбачено додаткову відповідальність Позивача і її застосування призводить до збільшення суми грошових коштів необхідних до повернення. Так, вказана санкція у вигляді зміни розміру процентної ставки передбачає нарахування 51% на місяць від суми боргу, що становить 612% річних. Така норма договору є порушенням ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити, зазначаючи, що доводи позивачки про порушення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» її прав як споживача шляхом укладення неправомірного кредитного договору 19.01.2019 № 628348297 є необгрунтованими та безпідставними. Наявність в умовах Договору неустойки у вигляді пені - не є порушенням вимог чинного законодавства, а є засобом забезпечення зобов`язання та способом стимулювання Позичальника належно виконувати грошові зобов`язання. Пункт 3.3. Договору не містить в собі умов, які прямо встановлюють суму компенсації понад п`ятдесят відсотків вартості продукції. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Так як строк користування кредитними коштами, протягом якого підлягали нарахуванню відсотки, при належному виконанні умов Договору становив 30 (тридцять) днів, у Товариства не було підстав обраховувати та застосовувати річну ставку, виходячи з незначного строку кредитування, а також прогнозувати можливе порушення умов Договору та обраховувати обсяг кредитного зобов`язання, виходячи з більш тривалого періоду користування кредитними коштами Позивачем, ніж визначено Договором. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Окрім цього, відповідно до п. п. 1.1., 4.8. Договору, Позивач отримала кредит не на споживчі цілі та без конкретної споживчої мети. Позивач по сьогоднішній день користується наданими у кредит грошовими коштами. Кредит надавався Позивачеві строком на 30 днів, про що остання усвідомлювала. Самі умови Договору не містили пункту про суму компенсації понад п`ятдесят відсотків вартості продукту в розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Прогнозувати можливе порушення Позивачем умов договору та обраховувати обсяг кредитного зобов`язання, виходячи з більш тривалого періоду користування кредитним коштами, ніж визначено договором, у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не було підстав, а тому твердження позивача про те, що умови Договору спрямовані на введення Позивача в оману і свідчать про нечесну підприємницьку практику відповідача, є необгрунтованими. Стосовно відсотків за користування кредитними коштами зазначає, що зобов`язання Позичальника по сплаті процентів за користування Кредитом в розмірі 1,70 розповсюджуються на весь період користування Кредитом з моменту укладення цього Договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені Позичальником до моменту завершення строку, встановленого п.1.3 Договору. Сама кількість відсотків не перевищує п`ятдесяти відсотків вартості продукції, оскільки відповідно до п. п.1, 2 Графіку розрахунків Додатку до договору сукупна вартість Кредиту складала 120,82% від суми Кредиту (у процентному вираженні) або 9666 грн. 00 коп. при належному виконанні зобов`язань, тобто загальна вартість наданого фінансового кредиту склала 9666 грн 00 коп. тож застосовані п. 4.2. Договору відсотки не перевищують «51% від суми боргу», як зазначив Позивач. Позивач, правом споживача, відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася, тобто не подала письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/не повернув виданого кредиту у вказаний строк; не сплатив нарахованих процентів, які були нараховані кредитодавцем за весь час користування грошовими коштами, що означає ознайомлення з відповідальністю за порушення своїх зобов`язань по Договору та ознайомлення з умовами кредитування. Відсотки передбачені п. 4.2. Договору є відсотками за користування кредитними коштами, та не входять до суми компенсації у разі невиконання зобов`язань (в розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів), тобто не являються неустойкою, тобто ці поняття не можна ототожнювати. Виходячи з викладеного, розрахунок і доводи Позивача с хибним та не відповідають дійсності. Ініціатором щодо укладення Договору була Позивач, маючи вже достатній досвід щодо укладення договорів та необмежену кількість часу для ознайомлення з умовами та порядком співпраці з Фінансовою установою самостійно визначила підходящу дату укладення Договору, повністю погодилася з умовами Договору, сам Договір містить в собі усі істотні умови, відповідно до вимог чинного законодавства. Договір було укладено в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а відтак, посилання Позивача щодо неналежності форми правочину є нікчемними. За таких обставин в задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою судді від 18 березня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Після постановлення даної ухвали, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подано, у зв`язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом встановлено, що 19 січня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі -Товариство) та [PERSON] (за договором - Позичальник) було укладено договір № 628348297 та додаткову угоду до даного договору, за умовами яких Товариство зобов`язалось надати Позичальнику грошові кошти на загальну суму 8000,00 грн, а позивач зобов`язалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 8000,00 грн, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 0,70 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Кредит надавався строком на 30 днів. (а.с. 40-42). Не заперечується та визнається сторонами факт укладення спірного договору, по якому суму кредиту позивачу було сплачено в повному обсязі. Згідно із графіком розрахунку ( а.с.42 зворот) зазначено сукупну вартість кредиту - 8000,00 грн в розмірі 120,82 % від суми кредиту або 9666,00 грн та проценти за користування кредитом 20,82 % від суми кредиту (у процентному вираженні) або 1666,00 грн ( у грошовому виразі). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов кредитного договору, з огляду на наступне. Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Відповідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-161цс12, відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Так, за ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, суд вважає, що під час розгляду даної справи позивачем не доведено, що вказаний спірний договір є нечесною підприємницькою практикою та був укладений під впливом введення її в оману, як і не доведено умислу відповідача щодо вчинення дій по введенню позивача в оману. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору слід відмовити.

Outcome: dismissed