Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

10 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що [INFO] року помер її батько громадянин [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина - житловий будинок. В якості поважних причин пропуску строків для прийняття спадщини позивач зазначає, що вона в період з 01 червня 2016 року по 13 червня 2016 року перебувала на лікуванні у Маловисківській центральній районній лікарні, у зв»язку із травмою ноги, тобто у той час коли до 10 червня 2016 року вона повинна була звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім неї іншими спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є її мати - [PERSON] та рідна сестра - [PERSON], які із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. В подальшому, 12 серпня 2016 року коли позивач звернувся до нотаріальної контори, йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті батька, громадянина [PERSON], та роз'яснено, що вона пропустила встановлений законодавством строк для подання заяви про прийняття спадщини. У зв'язку із цим позивач змушений звернутися за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні позивач підтримав пред»явлений ним позов та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому та додатково пояснила, що відразу після смерті батька вона до нотаріальної контори не зверталася, оскільки смерть батька викликала в нею психологічну травму, яка понесла негативні наслідки на об»єктивність та своєчасність прийняття рішень для подання заяви про прийняття спадщини, вона тривалий час перебувала у депресивному стані. Відповідач [PERSON], яка є сестрою позивача та донькою померлого [PERSON], та відповідач [PERSON], яка є матір»ю позивача та дружиною померлого [PERSON], визнали пред»явлені до них позовні вимоги, незаперечували проти їх задоволення та пояснили, що особисто вони до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, не зверталися, оскільки бажають, щоб спадкове майно, яке залишилося після його смерті успадкувала позивач, [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] року народилася громадянка [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 7). [INFO] року помер громадянин [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 8). Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі та померлий громадянин [PERSON] були донькою та батьком. З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті громадянина [PERSON], який помер [INFO] року, через те, що було пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 серпня 2016 року (а.с. 9). Відповідно до відомостей наданих Маловисківською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області, спадкова справа після смерті громадянина [PERSON], не заводились, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с. 24-25). Таким чином, судом не встановлено будь-яких інших спадкоємців, які б прийняти або бажали прийняти спадщину, що залишилася після смерті померлого [PERSON], окрім позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як вбачається з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач є спадкоємцем за законом, проте пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Інші спадкоємці, які є відповідачами у справі до нотаріальної контори до 10 червня 2016 року, не звернулися, що вони визнали у судовому засіданні. Згідно Довідки виданої Маловисківською центральною районною лікарнею Кіровоградської області, [PERSON] перебувала на обстеженні та лікуванні в період з 01 червня 2016 року по 13 червня 2016 року (а.с. 6). У ч. 1 ст. 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 ст. 1272 передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контори, після чого вважається таким, прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. На думку суду, поважними причинами для застосування положень ст. 1272 ЦК України є хвороба позивача у період часу коли він повинен був звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, що підтверджується медичними документами наявними у матеріалах справи. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також враховує той факт, що відповідно до Конституції України особа повинна неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей та виконувати обов'язки, передбачені ст.ст.65-67 Конституції, при невиконанні особою конституційних обов'язків незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, з урахуванням визнання позову відповідачами, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять, що позивачем доведено непереборні істотні труднощі на вчинення дій щодо прийняття спадщини, які носять поважний характер, через які позивач [PERSON] не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO] року, оскільки після смерті спадкодавця в період закінчення строку для подання заяви про прийняття спадшини перебувала на лікуванні у закладі охорони здоров»я, при цьому ст. 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України і як свідчить практика Європейського суду з прав людини, особа - вправі бути юридично необізнаною. Таким чином, суд вважає, що оскільки прийняття спадщини є правом особи, а позивач в інший спосіб захистити своє право не може ніж звернутися до суду, тому його позовну заяву необхідно задовольнити та визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли не з вини відповідачів і відповідачі у справі не порушував права позивача, тому судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача і який сам на ньому наполягав. На підставі викладеного,

Outcome: approved