Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

10.09.2018 року позивач [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, треті особі - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Другий Приморський відділ ДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису за реєстраційним номером 5150, вчиненого 22.06.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., щодо стягнення з [PERSON] 99218,07 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, на думку позивача, вказаний виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки подані банком документи не підтверджували безспірності заборгованості боржника перед стягувачем, а виписка з банку взагалі не є доказом заборгованості за кредитним договором. Нотаріусом не перевірено дотримання строку позовної давності та не враховано, що заборгованість банком стягувалась майже за дев`ять років. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 01 жовтня 2018 року відкрито провадження по справі за зазначеним позовом [PERSON] та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.06.2019 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Представником відповідача надано до суду відзив, в якому він просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що для вчинення оспорюваного виконавчого напису банком було надано всі необхідні документи, передбачені переліком, які підтверджують безспірність заборгованості, а також докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про дострокове повернення кредиту. Нотаріусом, в свою чергу, було повністю дотримано відповідні вимоги чинного законодавства для вчинення нотаріальної дії щодо вчинення виконавчого напису. У судове засідання учасники справи не з`явились, при цьому представниками позивача, відповідача та приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надано до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, Другий Приморський відділ ДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Дослідивши надані учасниками справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року між відповідачем та позивачем, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку уклали, з правом, в тому числі і автоматичної, пролонгації, кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Банк видав позичальнику платіжну картку Gold Універсальна (валюта картки - долар США) з встановленим кредитним лімітом 1000,00 доларів, кошти з якого позивач міг використовувати на власний розсуд, зі зворотним зобов`язанням кінцево повернути їх в термін, що відповідає строку дії картки. Крім того, позичальник, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою, зобов`язувалася сплачувати щомісяця обов`язковий мінімальний платіж, який складається із частки тіла кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 1,6% на місяць з розрахунку 360 днів на рік. 17 червня 2016 року банк звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка утворилась за період з 26.10.2007 року по 31.03.2016 року і становить: залишок заборгованості за кредитом - 868,09 доларів США; залишок заборгованості за відсотками - 2028,81 доларів США; пеня та комісія - 674,94 долари США; штраф (фіксована частина) - 19,07 доларів США; штраф (відсоток від суми заборгованості) - 128,59 доларів США, що всього становить 3719 (три тисячі сімсот дев`ятнадцять) доларів США 50 центів, що за курсом НБУ станом на 31.03.2016 року (один долар США дорівнює 26.21806 гривень) становить 97518 (дев`яносто сім тисяч п`ятсот вісімнадцять) гривень 07 копійок. 22 червня 2016 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про задоволення вимог банку. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, зокрема неповідомлення боржника про вимогу кредитора, так і необґрунтованість вимог до боржника. Правовідносини, які є предметом розгляду у цій справі, виникли з кредитного зобов`язання, укладеного сторонами шляхом підписання позивачем анкети-заяви від 26 жовтня 2007 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який, за доводами банку, в оригіналі надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису. На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, судом встановлено, що письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором датована 06 червня 2016 року була направлена 11 червня 2016 року (згідно квитанції про оплату послуг поштового зв`язку та опису вкладення), тобто за одинадцять днів до вчинення виконавчого напису від 22 червня 2016 року. Крім того, матеріали справи не містять доказів отримання направленої кореспонденції боржнику із вказаною письмовою вимогою. Вчинення нотаріусом виконавчого напису через 11 днів після направлення банком боржнику письмової вимоги щодо усунення порушень за кредитним договором без дотримання 30-денного строку, встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, є порушенням прав боржника щодо можливості спростування розміру заборгованості, а отже заявлена банком до стягнення кредитна заборгованість не могла вважатись безспірною на момент вчинення виконавчого напису. Крім того, надана банком виписка по рахунку належним чином не може підтверджувати безспірність заборгованості, оскільки з нею боржник не мав можливості ознайомитись у встановлений 30-денний строк, а з урахуванням відображеного у ній періоду (з 30 листопада 2007 року по 31 березня 2016 року) неможливо дійти беззаперечних висновків щодо дійсних умов кредитного зобов`язання, належності його виконання, наявність боргу та його розмір. Розмір заборгованості, який відповідачем запропоновано позивачу погасити у письмовій вимозі від 06 червня 2016 року (направлена 11 червня 2016 року), а саме - 3769,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 98828,98 грн., відрізняється від розміру заборгованості, зазначеного у заяві на вчинення виконавчого напису та виконавчому написі нотаріуса - 3719,50 доларів США (за курсом НБУ 97518,07 грн.). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обовязком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Статтями 12 і 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. ст. 76 - 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Встановивши наведені обставини, суд приходить до висновку про необхідність визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і задоволення позову [PERSON] у повному обсязі. Суд враховує, що зазначена правова позиція підтримується Верховним Судом (постанова від 20.06.2019 року по справі №483/2096/16).

Outcome: approved