Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

12.03.2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що [PERSON] раніше вважався нареченим його доньки [PERSON] 02.02.2016 року відповідач на належному йому на той час автомобілі Renaut Sandero вчинив ДТП, в якому постраждало четверо людей, двоє з яких звертались до лікарні. Під час ДТП відповідач перебував в нетверезому стані. В результаті ДТП було пошкоджено два автомобілі самого [PERSON] і потерпілого [PERSON] . Його донька [PERSON] подзвонила йому тоді і попросила виїхати на місце аварії і допомогти її нареченому, владнавши всі проблеми по ДТП. Він негайно виїхав на місце ДТП, де особисто розмовляв з відповідачем, бачив, що він у нетверезому стані і просив йому допомоги, а потерпілі були налаштовані дуже негативно, навіть агресивно, побачивши, що їх мало не повбивав п`яний водій. Він, виконуючи прохання дочки і самого [PERSON] , дійсно активно втрутився в ситуацію. Перш за все поспілкувався з потерпілими, з`ясував у працівників поліції, хто винен в ДТП, сам побачив, які значні пошкодження отримали обидва автомобіля. З потерпілими розмова закінчилась тим, що він повністю забезпечив оплату від імені [PERSON] потерпілим, а саме необхідне лікування, моральну шкоду, всі матеріальні збитки, а потерпілому [PERSON] ще й вартість ремонту його автомобіля, з яким домовились на загальну суму відшкодування 5 тис. доларів США, які будуть передані останньому, відповідач це все підтверджував, схвалював, просив допомогти та розрахуватися з потерпілими і обіцяв повернути йому всі ці витрати. 05.02.2016 р. [PERSON] отримав від нього в присутності і від імені [PERSON] 5 тис. доларів СІІІА, після чого склав заяву, посвідчену нотаріусом, що він не має жодних претензій до [PERSON] , оскільки всі збитки відшкодовані. Після цього, 29.03.2016 року кримінальне провадження було закрите. Далі постало питання ремонту автомобіля відповідача, і останній також просив йому допомогти в цьому, оскільки не мав коштів і на ремонт. Автомобіль було здано на ремонт на СТО, яке обрав відповідач, адже до цього проходив там техогляд. Він, позивач, на прохання [PERSON] і в його присутності заплатив аванс на запчастини в сумі 100 тис. грн. Далі ремонт автомобіля ще потребував вкладення значних коштів. Відповідач це розумів, коштів не мав ні на повернення затрат, вже понесених ним, ні на завершення ремонту автомобіля. Тому, між ними було досягнуто взаємної домовленості про продаж автомобіля. Ціна на автомобіль в 30 тис. грн. була оговорена з врахуванням вже наявного боргу [PERSON] переді ним (5 тис. дол. США, 100 тис. грн.) та необхідністю оплачувати завершення ремонту. 26.02.2016 року [PERSON] у сервісному центрі МВС № 3242 м. Біла Церква уклав зі ним, договір купівлі-продажу автомобіля з дотриманням всіх процедур і взаємних домовленостей. Надалі він продав цей автомобіль [PERSON] , оскільки мав перед ним значні грошові зобов`язання і не бажав далі тратитись на ремонт вказаного автомобіля. Тому, 07.07.2016 року в сервісному центрі МВС між ним і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля з дотриманням всіх передбачених процедур і виконанням всіх домовленостей між сторонами договору. 26.02.2016 року та 07.07.2016 року будь-які заборони на цей автомобіль при перевірках в сервісному центрі не виявлялись, [PERSON] про будь-які обтяження на автомобіль не повідомляв. Після завершення ремонту автомобіля [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним. В результаті апеляційного перегляду рішення місцевого суду по справі №357/10203/16-ц позовні вимоги [PERSON] та третьої особи ПАТ «КредіАгріколь Банк» про визнання договорів купівлі-продажу цього автомобіля були задоволені - договори визнані недійсними з тих підстав, що на момент, коли [PERSON] продавав йому автомобіль він приховав, що цей автомобіль придбаний ним в кредит і обтяжений договором застави. [PERSON] , як новий власник автомобіля був залучений до участі в справі в якості співвідповідача та в подальшому запропонував йому забрати назад проданий автомобіль і повернути йому витрачені кошти. Він змушений був погодитись на цю пропозицію, бо відчував свою причетність до того, що сталось. Він повернув [PERSON] вартість автомобіля, а останній йому повернув автомобіль. Оформити це відповідним договором вони, звісно, не мали можливості в силу тих обставин, що склались. Фактично вони зі [PERSON] в добровільному порядку виконали двохсторонню реституцію. В провадженні Сквирського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за № 376/762/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. ПАТ «КредіАгріколь Банк» залучений в якості третьої особи до участі в цій справі позивачем, а він залучений до участі в цій справі в якості третьої особи за клопотанням відповідача [PERSON] . В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за №761/32827/18 за позовом ПАТ «КредіАгріколь Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави - транспортний засіб марки Renaut Sandero для задоволення вимог за кредитним договором. В якості третіх осіб до участі в цій справі залучені він та [PERSON] Обидва ці позови пов`язані з автомобілем Renaut Sandero, який він купив у [PERSON] , потім продав його, і потім знову фактично викупив у [PERSON] , при цьому поніс значні витрати, які розцінює як шкоду, заподіяну з вини [PERSON] . Відповідач не бажає відшкодувати йому кошти, потрачені ним на цей автомобіль, Банк також зацікавлений лише погасити проблемний кредит. Тому, він змушений звернутись до суду з цим позовом і просити стягнути з відповідача [PERSON] кошти, які він потратив у зв`язку з придбанням у нього спірного автомобіля, а саме 5 тис. доларів США, що в еквіваленті становить 133800 грн. (5000x26,76), 184 995,92 тис. грн., 30 тис. грн., всього 348795,92 грн., і це без врахування інших витрат, які він поніс у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу автомобіля, який було визнано недійсним. Тому, просив стягнути з [PERSON] на його користь шкоду в сумі 348795,98 грн., заподіяної йому придбанням автомобіля Renaut Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] та судові витрати по справі. 28.03.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, 09.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Дідич Поліна Володимирівна, в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що позивач є батьком [PERSON] , яка перебувала у стосунках з відповідачем. Відповідач попав у ДТП і [PERSON] попросила свого батька допомогти у вирішенні питання, адже відповідач був винний у ДТП. Позивач зустрівся на місці ДТП із відповідачем та потерпілими. Відповідач тоді був в нетверезому стані. На прохання [PERSON] досягли згоди з потерпілими, а сам [PERSON] сплатив потерпілому [PERSON] 5000 доларів США, і тоді знімаються вимоги до відповідача. 5000 доларів США передали [PERSON] , вони нотаріально посвідчили заяву про відсутність притензій до [PERSON] і кримінальна справа була закрита. Автомобіль [PERSON] був розбитий, позивач допомагав в ремонті автомобіля та вніс 100000 грн. авансу на закупівлю деталей для автомобіля. В подальшому вони досягли згоди, що відповідач продає автомобіль позивачу, який здійснить подальший ремонт транспортного засобу, але відповідач перепродав автомобіль [PERSON] , який завершив ремонт автомобіля. 06 серпня [PERSON] забрав автомобіль та після цього відповідач до [PERSON] і [PERSON] подав позов, для того щоб повернути собі автомобіль. Договори визнали недійсними. В період розгляду справи [PERSON] розрахувався із [PERSON] і забрав собі автомобіль. Питання про реституцію тоді не розглядали. [PERSON] звертався в Сквирський суд із заявою про повернення автомобіля, але в задоволенні позову відмовлено. [PERSON] сподівався, що відповідач дотримається свого слова, казав, що поїде за кордон, заробить гроші і поверне їх, але не виконав обіцянки. 184 995,92 грн. становить вартість ремонту авто, 30000 грн. вартість по договору купівлі-продажу автомобіля. 5000 доларів США, що становить 133 800 грн. на день подачі позову до суду отримав [PERSON] . Позиція [PERSON] викладена в попередніх позовах, також відповідач не заперечував, що [PERSON] вирішив усі проблеми відповідача пов`язані з автомобілем. В ціну купівлі-продажу автомобіля врахована сума сплачена [PERSON] , тому автомобіль було продано по договору за 30000 грн. [PERSON] пред`явив до [PERSON] претензії щодо автомобіля, тоді [PERSON] забрав автомобіль і повернув [PERSON] кошти, яку суму їй невідомо. Оскільки договори визнані недійсними, за ними має настати двостороння реституція, між [PERSON] і [PERSON] реституція вирішена, тому залишилася реституція між [PERSON] і [PERSON] . [PERSON] готовий повернути автомобіль відповідачу, але за умови повернення грошей, які він вклав у автомобіль, тому просила позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 348 795,98 грн. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала та зазначила, що позовна заява складена так, що неможливо зрозуміти суті. Позивачем не доведено з урахуванням ст. 15, 16 ЦК України підстави порушення, не визнання, оспорювання прав за захистом яких він звернувся до суду і не має вказівки, яке конкретно було порушено його право. Наразі транспортний засіб знаходить у володінні позивача, вимоги щодо повернення авто не заявлялися, отже вимоги щодо сплати 30000 грн. (сума по договору купівлі-продажу) необґрунтовані. Позивач вказує на наявність зобов`язальних правовідносин між ним та відповідачем щодо повернення 5000,00 доларів США, однак доказів такого зобов`язання не має. Також, заявлено вимоги щодо стягнення коштів в розмірі 184 995,92 грн., витрачених на ремонт автомобіля, однак надані докази є неналежними, адже не містять інформації щодо їх повернення. У товарних чеках вказано по два прізвища ( [PERSON] , [PERSON] ), отже вони стосуються даних осіб, але не стосуються відповідача і [PERSON] не є позивачем у даній справі. Також, з урахуванням ст. 509 ЦК України, жодним доказом не підтверджено обов`язок відповідача повернути заявлені позивачем кошти. [PERSON] і [PERSON] друзі і між ними існують зобов`язальні відносини, які не стосуються відповідача. [PERSON] знав, що автомобіль в кредиті, тому щоб не сплачувати кошти за нього продав авто [PERSON] , а [PERSON] залишився без автомобіля, але з кредитом. Враховуючи відсутність будь - яких порушено в розумінні ст. 16 ЦК України та некоректність заявлених вимог в розумінні ст. 216 ЦК України, позов не підлягає до задоволення. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали даної справи та матеріали справи № 357/10203/16-ц, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що 26 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №3242/2016/899, згідно якого відповідач продав позивачу транспортний засіб марки Renault модель Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , за договірною ціною - 30000,00 грн. (а.с.8). 07.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 01759/3242/2016, за умовами якого останній придбав у позивача транспортний засіб марки Renault модель Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] за договірною ціною 40000,00 грн. (а.с.9). Згідно довідки Регіонального сервісного центру в Київській області Територіального Сервісного Центру №3242 (а.с.35), за Єдиним державним реєстром МВС, автомобіль Renault Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , був вперше зареєстрований 18.09.2014 року на підставі довідки-рахунку №ВІА700561 від 12.09.2014 року, 26.02.2016 року був перереєстрований на іншу особу по договору купівлі-продажу №3242/2016/899 від 26.02.2016 року, 07.07.2016 року даний автомобіль перереєстровано на [PERSON] по договору купівлі-продажу №01759/03/3242/2016 від 07.07.2016 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2017 року у справі №357/10203/16-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа ПАТ «Креді Агріколь Банк», про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними та за позовом третьої особи у справі з самостійними вимогами ПАТ «Креді Агріколь Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу транспортного засобу недійсним (а.с.19-22), у задоволенні первісного позову та зустрічного позову, про визнання договорів купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31.10 2017 року (а.с.23-26), яке залишено без змін постановою Верховного Суду України від 26.12.2018 року у справі №357/10203/16-ц (а.с.180-183 Т.2), рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26 лютого 2016 року № 3242/2016/899, а саме: автомобіля Renault, Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 07 липня 2016 року № 01759/3242/2016, а саме автомобіля Renault, Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Даним рішенням було встановлено, що 22 вересня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Креді Агріколь Банк» укладено кредитний договір №4/2281029, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 160549 грн. 01 коп. строком з 22 вересня 2014 року по 21 вересня 2021 рік на придбання транспортного засобу Renault Sandero. У рахунок забезпечення виконання зобов`язання по погашенню кредитного зобов`язання 22 вересня 2014 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] було укладено договір застави № Z2/2281029, предметом якого є легковий автомобіль, марки Renault, модель Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер - [NUMBER] . Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Згідно роз`яснень викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу №3242/2016/899 від 26.02.2016 року (а.с.8), за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 30000,00 грн. Таким чином, враховуючи, що укладений між [PERSON] та [PERSON] правочин визнаний судом недійсним, а на його виконання були сплачені грошові кошти, відповідно до ст. 216 ЦК України підлягають застосуванню наслідки недійсного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 30000,00 грн. Крім зазначених у договорі коштів, позивач просить стягнути з відповідача 5000,00 доларів США, що становить 133 800 грн. на день подачі позову до суду, які отримав потерпілий внаслідок ДПТ [PERSON] . Так, в судовому засіданні представник позивача зазначила, що позивач надав вказані кошти потерпілому від ДТП, які спричинив відповідач, що підтверджується заявою та показами свідка [PERSON] . Так, згідно нотаріально посвідченої заяви від 05.02.2016 року (а.с. 11), [PERSON] заявив, що матеріальні та моральні збитки йому відшкодовані [PERSON] повністю і в подальшому ніяких матеріальних та майнових претензій до останнього він мати не буде, однак в даній заяві відсутні відомості щодо суми відшкодування в розмірі 5000,00 доларів США. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що 02.02.2016 року була аварія, він їхав з рибалки с. Трушки, разом з ним їхало чотири чоловіка, навпроти парку Олександрія в них в`їхав [PERSON] . Викликали працівників поліції, швидку, водій поїхав на ПНД на перевірку. [PERSON] напевно був в нетверезому стані, так як насилу представився йому після ДТП. Через два дні договорилися з [PERSON] та [PERSON] , які приїхали після ДТП, обговорили матеріалі збитки його машини. Заїхали в Банк Аваль перевірили долари, які давав [PERSON] , які останній передав [PERSON] і вони поїхали до нотаріуса, де він написав заяву. [PERSON] передав йому 5000 доларів США. В нотаріуса він написав заяву, що він не має до них претензій. 5000 доларів США це погоджена сума між ними. З [PERSON] і [PERSON] він раніше не був знайомий, на його думку на той момент був співмешканцем дочки позивача. Разом з тим, 5000,00 доларів США, які позивач просить стягнути з відповідача, не були здійснені на виконання договору купівлі-продажу транспортного засобу №3242/2016/899 від 26.02.2016 року, а належних та допустимих доказів щодо зобов`язання відповідача перед позивачем щодо повернення цих коштів до суду не надано. Також, позивач просить стягнути з відповідача на його користь вартість ремонту автомобіля в сумі 184 995,92 грн., оскільки саме ним було потрачено дані кошти на ремонт вказаного транспортного засобу після ДТП, тому [PERSON] має відшкодувати йому заподіяні збитки та моральну шкоду. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Згідно ч.2 ст. 22 ЦК України - збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч.3 - збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Зазначене узгоджується з висновком Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 923/700/17 від 3 серпня 2018 року. Частиною 1, 2 статті 623 ЦК України, передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.12, 13), 02.02.2016 року сталася ДТП, внаслідок якої були пошкоджені автомобілі, як самого [PERSON] так і мікроавтобус під керуванням [PERSON] , [PERSON] порушив правила дорожнього руху, перебував в стані алкогольного сп`яніння. За результатами даної події, 03.02.2016 року було порушено кримінальне провадження №12016110030000431 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. 29.03.2016 року дане кримінальне провадження було закрито, на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діянні водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Судом встановлено, що після вказаної ДТП автомобіль марки Renault, модель Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер - [NUMBER] , який належав [PERSON] було поміщено на СТО ТОВ «Інтер - Продукт» для ремонту. Як вбачається з товарного чеку №б/н від 10.02.2016 року (а.с.14), працівниками СТО ТОВ «Інтер -Продукт» було видано товарний чек на ім`я [PERSON] та [PERSON] де зазначено, що сплачено авансову суму 100 000 грн. Суд, критично відноситься до даного доказу, оскільки з даного товарного чеку не можливо встановити ким саме був сплачений аванс за запчастини. Як вбачається з товарного чеку №б/н від 08.07.2016 року (а.с.14), працівниками СТОТОВ «Інтер -Продукт» було видано товарний чек на ім`я [PERSON] та [PERSON] де зазначено, що сплачено авансову суму 20 000,00 грн. Однак, з даного товарного чеку суд, також не може встановити ким саме було сплачено 20000,00 грн., крім того, станом на 08.07.2016 року власником автомобіля вже був [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с.9). Згідно акту виконаних робіт №ПП-0001181 від 06.09.2016 року (а.с.18), платник та замовник [PERSON] сплатив ФОП [PERSON] - 69 504,56 грн. З квитанції до прибуткового касового ордера №44 (а.с.14), вбачається, що касовий ордер виданий на ім`я [PERSON] , оплата по з/н №453 від 06.09.2016 року на суму 64 995,92 грн. ПДВ: 10832,65 грн. Згідно фіскального чеку від 07.09.2016 року (а.с.14), вбачається, що за запчастини СТО ТОВ «Інтер -Продукт» було сплачено 64 995,92 грн., однак з даного чеку суд не може встановити, хто саме сплатив дані кошти і за що вони були сплачені. Згідно акту виконаних робіт №ПП-0000174 від 29.02.2016 року (а.с.15), платник [PERSON] , замовник [PERSON] , вартість ремонту автомобіля Renault модель Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] становить 30 495,44 грн., яка сплачена на користь ФОП [PERSON] . Однак, судом встановлено, що станом на 29.02.2016 року автомобіль Renault модель Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] перебував у власності [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.02.2016 року. 06.09.2016 року [PERSON] ТОВ «Інтер-Продукт» була видана видаткова накладна №ІП-0000453 (а.с.16-17), з якої вбачається, що [PERSON] є платником та одержувачем, а ТОВ «Інтер-Продукт» є постачальником, однак з даного доказу не можливо встановити на який транспортний засіб вона була видана. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він [PERSON] і [PERSON] привозив на СТО після ДТП в лютому 2016 року. Він ремонтував автомобіль протягом 4-5 місяців. За ремонт платив кошти [PERSON] в розмірі 180 000 грн. В квитанції 2 прізвища, тому що один власник автомобіля, а інший платив гроші за ремонт. [PERSON] платив гроші за ремонт. Забирали автомобіль [PERSON] із [PERSON] претензій по ремонту автомобіля вони не пред`являли. Таким чином, з наданих позивачем доказів не можливо дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, крім того, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження того, які саме пошкодження мав автомобіль на момент його продажу, і що саме ці пошкодження виникли в момент аварії транспортного засобу та транспортний засіб потребував саме вказаних витрат. Також, в позовній заяві зазначено, що позивачу завдано моральну шкоду внаслідок дій відповідача, однак позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди предмет позову не містить, як і не надано жодних доказів в підтвердження даних збитків. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, а саме: з відповідача на користь позивача стягуються кошти в розмірі 30000,00 грн. відповідно до ст. 216 ЦК України, а в іншій частині вимог слід відмовити в зв`язку з недоведеністю. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 300,00 грн.

Outcome: partial