Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

12.10.2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги мотивовано тим, що подружжя перебуває у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2009 року від якого має двох неповнолітніх дітей, доньку [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO]. Протягом останніх двох років сімейне життя між подружжям поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони не ведуть спільного господарства, останні два роки не підтримують шлюбних відносин, шлюб носить формальний характер. За твердженням позивача, розлучення викликане глибоко обміркованими і обґрунтованими причинами, тому подальше збереження шлюбу буде суперечити моралі і не зможе створити нормальних умов для спільного сумісного життя подружжя та виховання дітей. Позивачка зазначає, що неповнолітні дії постійно проживають із нею, вони звикли до місця та умов проживання і згодні з ними. Батько не заперечує щодо місця проживання дітей, що свідчить про узгодження сторонами місця проживання дітей. До початку судового розгляду позивач та відповідач подали заяви про розгляд справи без їх присутності. За змістом поданих заяв, позивач позов підтримує та просить задовольнити позовні вимоги, а відповідач позов визнає. Суд, вивчивши матеріали справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з вимогами ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07.11.2009 року, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №3226 (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 6-7). Сторони не проживають разом, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають, шлюбні відносини між сторонами припинені. Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сторони не проживають разом, спільним побутом не пов'язані. Згідно з ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Стосовно визначення місця проживання дітей суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Зі змістом ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За наведених обставин, враховуючи спільну домовленість батьків щодо місця проживання дітей, суд вважає за можливе прийняти визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам чинного законодавства України та не порушує прав неповнолітніх дітей. Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved