Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

11 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, виселення. 14 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобовязання повернути квартиру. Ухвалою суду від 14 травня 2015 року справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, виселення та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобовязання повернути квартиру були обєднані в одне провадження. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 06 червня 2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а він, [PERSON] купив за 395\~000,00 грн. квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], договір купівлі-продажу був оформлений нотаріально. У відповідності до п. 10 договору купівлі-продажу, продавець [PERSON] зобовязалася звільнити квартиру до 15 червня 2014 року, але на прохання [PERSON] він надав свою згоду на проживання в квартирі до 06 січня 2015 року, про що була оформлена розписка. Позивач зазначив, що до теперішнього часу він не має можливості володіти, користуватися, розпоряджатися належною йому квартирою, оскільки [PERSON] не висиляється з зазначеного житлового приміщення, не передає йому квартиру. Позивач зазначив. що у відповідності до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, він має право володіти, користуватися, розпоряджатися спірним майном та має право вимагати усунення порушень його прав власника. В звязку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просив суд усунути перешкоди йому, [PERSON] в користуванні житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] шляхом примусового виселення з зазначеної квартири [PERSON] В зустрічному позові [PERSON] посилалася на те, що 06 червня 2014 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], договір купівлі-продажу був оформлений нотаріально. Перед укладанням договору, в приміщенні нотаріальної контори [PERSON] запропонував їй написати розписку в отриманні грошових коштів за квартиру, що і було нею зроблено. В той же час, вона не отримувала від [PERSON] грошових коштів за належне їй житло, останній тільки обіцяв розрахуватися, пояснював, що поки він не сплатив грошові кошти, вона може проживати в квартирі. З 01 вересня 2013 року набрала чинності постанова НБУ № 210 від 06.06.2013 року, яка забороняє фізичним особам готівкові розрахунки на суму більше ніж 150\~000 грн., зазначені розрахунки фізичні особи мають право шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок в національній валюті). В розписці, яку вона написала під диктовку [PERSON] зазначено, що вона отримала від нього кошти по оціночній вартості квартири, але, згідно п. 4 договору купівлі-продажу, така оціночна вартість зазначена 392\~852 грн., а в п. 5 договору зазначено, що продаж здійснений за суму 395\~000 грн. В розписці та договорі зазначені різні відомості та не зрозуміло, яку суму вона мала отримати, крім того, вона не отримувала коштів від [PERSON], договір не був спрямований на реальне настання правовідносин. В звязку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 202, 203, 215, 116, 229, 230, 526, 637, 657 ЦК України в зустрічному позові [PERSON] просила суд: -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], який укладений 06 червня 2014 року нею, продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON]; -зобовязати [PERSON] повернути їй, [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити вимоги, зустрічний позов не визнав, посилаючись на те. що грошові кошти за договором були сплачені [PERSON], про що свідчить розписка останньої в отриманні грошових коштів за квартиру, посилання на отримання нею грошових коштів в договорі купівлі-продажу, та квитанції про перерахування грошових коштів на рахунок [PERSON], в звязку з чим, підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним немає. В судовому засідання представник відповідача [PERSON] позов не визнав, посилався на те, що [PERSON] мала намір продати належну їй на праві власності квартиру, при укладенні договору купівлі-продажу квартири [PERSON] ввів [PERSON] в оману, обіцяв їй розрахуватися, але до теперішнього часу не розрахувався за договором купівлі-продажу, [PERSON] помилилася при укладенні договору, в звязку з чим, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольнити вимоги [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Згідно до ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обовязків є договори. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири), земельної ділянки або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що 06 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив за 395\~000 грн. квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], договір купівлі-продажу був оформлений нотаріально. Як зазначалося вище, на обґрунтування зустрічних позовних вимог щодо недійсності правочину договору купівлі-продажу, Романюк С,О. посилалася на те, що була введена в оману [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, також, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків. У відповідності до ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно вимог ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на обґрунтування своїх вимог або заперечень. [PERSON] не надала суду жодного доказу того, договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 229 ЦК України, Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. [PERSON] мала намір укласти договір купівлі-продажу, що підтвердив в судовому засіданні її представник, нею не надано суду жодного доказу того, що вона помилилася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням У відповідності до ст.. 230 ЦК України, 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. [PERSON] не надала суду доказів того, що вона була введена в оману [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення. Фактично, [PERSON] посилається на те, що вона не отримала грошових коштів від покупця за договором купівлі-продажу квартири. В той же час, неотримання стороною (продавцем) грошових коштів за договором, не тягне за собою недійсності договору купівлі-продажу, продавець не позбавлений права на звернення до іншої сторони договору з вимогою про стягнення грошових коштів на виконання договору. В звязку з наведеним, в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобовязання повернути квартиру належить відмовити. Як зазначалося вище, [PERSON] була власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. На підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2014 року, [PERSON] став власником спірного нерухомого майна. У відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Оскільки [PERSON] продала належну їй квартиру, вона втратила і право, визначене ст. 150 ЖК України, на користування зазначеним житлом. Судом встановлено, що [PERSON] не зареєстрована в спірному житловому приміщенні, що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «КомЕнерго-Новомосковськ» від 05.01.2015 року. (а.с.6) У відповідності до ст. 316 ЦК України, 1. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, 1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. На підставі ст. 319 ЦК України, 1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, сторонами визнаний та не оспорюються той факт, що [PERSON] проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Згідно вимог ст. 386 ЦК України 1. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. У відповідності до ст. 391 ЦК України 1. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки [PERSON] не є власником спірного майна, втратила право користування спірним житловим приміщенням в звязку з його відчуженням, не зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні, суд приходить до переконання, що проживаючи в спірному житловому приміщенні без належної правової підстави, [PERSON] порушує права власника квартири [PERSON] щодо володіння та користування зазначеним нерухомим майном, в звязку з чим, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача [PERSON] як власника, та виселення відповідача [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. В звязку з наведеним, позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved