Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

10 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, заявивши вимогу визнати за нею право власності на житловий будинок по вул. Шевченка, 23 в с. Лисогірка Теофіпольського р-ну з господарськими будівлями та спорудами, успадкований за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 03 лютого 2003 року. Необхідність визнання права власності на спадковий будинок через суд викликана неможливістю отримання свідоцтва про право на спадщину, так як спадкодавець за життя не виготовила правовстановлюючих документів на будинок. Позивач подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання своїх позовних вимог. Відповідачем подано до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутності їх представника. Справа розглянута за відсутністю сторін та без здійснення фіксації судового засідання звукозаписувальним технічним засобом відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позову. Позивач прийняла у спадщину за заповітом майно після смерті [PERSON], яка померла 13 лютого 2003 р. в с. Лисогірка Теофіпольського району. Зазначені обставини підтверджуються: - заповітом [PERSON], посвідченим 14 листопада 2000 року секретарем Святецької сільської ради [PERSON] за № 1249, яким спадкодавець все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON]; - витягом № 44382061, виданим 07 липня 2016 року приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу [PERSON], про чинність даного заповіту; - свідоцтвом про смерть серії І-БВ № 000655, виданим 14 лютого 2003 р. Святецьою сільською радою, відповідно до якого [PERSON] померла 13 лютого 2003 року в с. Святець Теофіпольського району у 80-річному віці; - свідоцтвом про одруження серії І-ИД № 073731, виданим 31 липня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції, згідно якого [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на «Олексишин»; - витягом з погосподарських книг по господарству [PERSON], складеним Святецькою сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області від 01 грудня 2016 року № 378, згідно якого після смерті чоловіка [PERSON] 02 грудня 1993 року [PERSON] проживала одна до своєї смерті 13 лютого 2003 року; - довідкою приватного нотаріуса Теофіпольського районного нотаріального округу [PERSON] від 12 грудня 2016 року № 597/01-16 про відкриття спадкової справи № 146/2016 за заявою [PERSON] після смерті [PERSON] Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Статтями 1216 та 1268 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а також належність спадщини спадкоємцю з часу відкриття спадщини незалежно від часу її прийняття. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок свої смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ст.ст. 1233, 1235 ЦК України). Відповідно до п. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про право громадян на придбання і будівництво індивідуальних житлових будинків», побудовані або придбані громадянами на відведених їм земельних ділянках будинки є їх особистою власністю. Порядок правової реєстрації будинків та господарських будівель і споруд, а також домоволодіння в містах та селищах міського типу був врегульований в Україні Інструкцією про порядок реєстрації будівель в містах, робочих, дачних і курортних селищах України від 23/25 грудня 1947 року, Інструкцією про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Мінкомгоспом УРСР. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 13 Закону УРСР «Про сільську Раду депутатів трудящих УРСР» від 2 червня 1968 року, зі змінами від 13 грудня 1979 р., кожна сільська рада вела погосподарські книги, в яких відповідним записом посвідчувалося право землекористування всіх громадян на території сільської ради, в особовому рахунку вказувались прізвище, імя та по батькові глави сім`ї, на імя якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку. Таким чином, запис в реєстраційній книзі про належність домоволодіння на праві особистої власності певній особі є офіційним доказом права власності даної особи на це домоволодіння. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого Теофіпольським районним бюро технічної інвентаризації, спірний житловий будинок по вул. Шевченка, 23 в с. Лисогірка Теофіпольського району був побудований в 1957 році. Як вбачається з вищезазначених погосподарських книг Святецької сільської ради за період з 03 грудня 1993 року до своєї смерті головою двору була [PERSON]. Згідно довідки Святецької сільської ради від 01 грудня 2016 р. № 1491 спірний житловий будинок не є обєктом комунальної власності територіальної громади сільської ради. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Теофіпольської районної нотаріальної контори [PERSON] від 12 грудня 2016 року № 596/02-31, єдиною підставою для відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на будинок після смерті [PERSON] є відсутність правовстановлюючого документу на цей будинок. Оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку, що спадкодавець за життя набула право власності на спірний житловий будинок відповідно до закону, який діяв на час його набуття, проте не зареєструвала це право відповідно до закону, який почав діяти пізніше, зокрема, на час її смерті. Після смерті спадкодавця позивач, успадкувавши її майно за заповітом, набула у порядку спадкування право власності на будинок, який входить до складу спадщини, а також на господарські будівлі та споруди, як приналежність.

Outcome: approved