Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

10 липня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за розпискою від 01 березня 2020 року в сумі 25\~000 гривень та судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 березня 2020 року [PERSON] отримав в борг від позивача грошові кошти в розмірі 25\~000 гривень, які зобов`язалась повернути [PERSON] в строк до 15 березня 2020 року. На підтвердження наведеної сторонами домовленості відповідачем складено та підписано боргову розписку до якої приєднано також копію паспорту громадянина України та коду платника податків. Зобов`язання [PERSON] в обумовлений сторонами строк добровільно не виконано, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом порушених прав. Ухвалою суду від 22 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено судове засідання. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явився, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Разом з тим, направив до суду заяву разом з оригіналом боргової розписки, якою просив розгляд справи здійснити у його відсутність, позов задовольнити. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань чи відзиву на адресу суду не направив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що відповідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами, відповідно ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 01 березня 2020 року [PERSON] склав розписку про те, що ним отримано позиву від [PERSON] в розмірі 25\~000 гривень, які зобов`язався повернути в строк до 15 березня 2020 року (а.с. 10). Боргове зобов`язання в обумовлений сторонами строк не виконано, що підтверджується позовом [PERSON] та оригіналом боргової розписки, приєднаної до матеріалів справи позивачем. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Разом з\~тим,\~судом враховано\~також і\~те,\~що сторонами\~не надано\~суду жодних\~доказів на\~спростування факту\~надання /\~отримання вищевказаної\~позики та\~її відсутності. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ст. 1047 ЦК України\~встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання, відповідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~\~Кодексу,\~\~інших актів цивільного законодав-ства,\~\~а за відсутності таких умов та вимог -\~\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України, є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно положень\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2019 року у справі за № 369/3340/16-ц. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі за № 524/4946/16-ц. Зважаючи на встановлені вище обставини у справі, судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики підтвердженого достовірною борговою розпискою та право відповідача вимагати виконання боргового зобов`язання. Відповідно\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Сторонами у справі, на виконання вимог ст. 76-81 ЦПК України, не подано до суду жодного доказу на спростування факту наявності боргу, його повного чи часткового виконання, наявності домовленості щодо відтермінування виконання зобов`язання чи встановлення додаткових умов. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики, оформлених розпискою від 01 березня 2020 року, є обгрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Зважаючи на це з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 25\~000 гривень. Частиною 1 та п. 1 ч. 3 ст.\~133 ЦПК України\~визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Наведене підтверджується квитанцією № 0.0.1759799732.1 від 07 липня 2020 року (а.с. 11). Відповідно ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, з [PERSON] на користь позивача належить стягнути понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved