Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

11.01.2016 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] між ним та [PERSON] від 09.09.2015 року та поновити його право власності на зазначену квартиру, посилаючись на те, що в силу похилого віку та поганого стану здоров'я, уклав угоду з [PERSON] про те, що останній буде опікуватись ним, надавати матеріальну допомогу, а він в свою чергу складе заповіт на свою квартиру на ім'я [PERSON], але 09.09.2015 року знаходячись у нотаріуса він дізнався, що підписує договір дарування, який він особисто не читав, так як у нього поганий зір та він майже нічого не бачить. Під час підписання даного договору було складено письмове зобов'язання, в якому було зазначено, що [PERSON] не скористується своїм правом на проживання у його квартирі, абонентські книжки на сплату комунальних послуг будуть збережені і особовий рахунок залишиться оформленим на його ім'я. Крім того, [PERSON] брав на себе зобов'язання забезпечити догляд та частково матеріальне утримання (харчування, ліки) довічно. У випадку його смерті [PERSON] брав на себе зобов'язання поховати його. Також позивач посилався на те, що він продовжує проживати у спірній квартирі, самостійно оплачує комунальні послуги, фактичної передачі квартири не відбулося, ключі від квартири відповідачу не передавав. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у ньому. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], який 09.09.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1149, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України в повному обсязі, що викладено в п. 1.6, 1.10., 1.11, 1.12, 1.13, 1.14 даного договору та свідчить про його законність, а умови, викладені в договорі є для сторін вигідними. Намір позивача вчинити саме цей правочин, (а не укласти заповіт на ім'я [PERSON]В.) підтверджується тим, що для нотаріального оформлення та посвідчення такого документу необхідно замовити, оплатити та виготовити звіт суб'єкта незалежної оцінки експертиз та аналітики щодо стану нерухомого майна та оціночної вартості об'єкту квартири [ADDRESS], що було виконано 04.09.2015 року, а замовлено ще раніше та не без відома заявника [PERSON] Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] було ознайомлено з договором дарування квартири, роз'яснено наслідки укладення даного договору, з якими він погодився, після чого він власноручно підписав даний договір. Вислухавши пояснення позивача, його представника та представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON], уклав договір дарування квартири №26, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв вулиця Генерала Карпенка 59, із [PERSON], що підтверджено ксерокопією Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 09.09.2015 року та зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1149, серія НАР № 158433. 09.09.2015 року [PERSON] уклав договір зобов'язання, яким зобов'язався: не скористуватися своїм правом на проживання у його квартирі; абонентські книжки на сплату комунальних послуг будуть збережені і особовий рахунок залишиться оформленим на ім'я позивача; забезпечити догляд та частково матеріальне утримання (харчування, ліки) [PERSON] довічно; у випадку смерті [PERSON] брав на себе зобов'язання поховати його. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними, убачається, що відповідно до статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовеності представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статтей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Сторони в судовому засіданні не заперечували факт домовленості між ними того, що відповідач (обдарований) зобов'язується вчинити на користь позивача (дарувальника) певні дії, а саме: забезпечити догляд та частково матеріальне утримання (харчування, ліки) [PERSON] довічно; у випадку смерті позивача - зобов'язання поховати його. Позивач, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання, й укладаючи спірний договір помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. Як встановлено в судовому засіданні, що не оспорювалось представниками відповідача, позивач, після укладення договору дарування, продовжує мешкати у спірній квартирі № 26, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв вулиця Генерала Карпенко 59, яка є єдиним його житлом. Тобто фактичної передачі квартири не відбулося. Посилання представників відповідача на те, що позивач був ознайомлений з текстом договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору спростовується тим, що дані дії не є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання даного договору недійсним. Допитані в судовому засіданні [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у якості свідків, підтвердили факт проживання [PERSON] на даний час у квартирі № 26, що розташована за адресою: вулиця Генерала Карпенка 59 в м. Миколаєві, яка є єдиним його житлом та належить останньому на праві приватної власності. Також підтвердили, що [PERSON] дійсно за станом здоров'я потребує стороннього догляду. Наведене вище свідчить про те, що у [PERSON] під час укладення договору дарування відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна (квартири №26 що розташована за адресою: вулиця Генерала Карпенка 59 в м. Миколаєві) у власність обдаровуваного, яке було передано на користь останнього за умови вчинення на користь позивача (дарувальника) будь-якої дії майнового або немайнового характеру, що є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved