Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

11 серпня 2021 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі - відповідач, ФОП [PERSON] ) про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 листопада 2017 року між сторонами був укладений усний договір про монтаж теплої підлоги у квартирі за адресою [ADDRESS] . Позивач отримала від відповідача рахунок №СФ-00004469 на суму 13 074,00 грн. та оплатила його, але у квитанції помилково зазначила квартиру [ADDRESS] , а не [ADDRESS] . В подальшому позивач повідомила відповідача про помилку та просила врахувати її. Надалі, а саме 27 листопада 2017 року позивач відмовилася від договору та просила повернути сплачені нею кошти, на що відповідач не відреагував. Посилаючись на те, що договору укладений між сторонами не був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач просить суд: 1) визнати усний договір від 02 листопада 2017 року, що укладений між сторонами - недійсним з моменту виявлення недоліків; 2) застосувати наслідки недійсності договору шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 35 562,00 грн. середньої сума ринкової вартості послуг, із застосуванням норм ст.216 ЦК України, 3 016,73 грн. - інфляційних втрат, 1 177,73 грн. 3% річних та 10 000,00 грн. моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, але у письмовому відзиві зробив заяву про застосування строку позовної давності. Заслухавши пояснення присутньої представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 03 листопада 2017 року №0.0.885143642.1 позивач перерахувала відповідачу 13 074,00 грн., з призначенням «оплата за послуги та матеріали згідно рахунку №СФ-00004469 від 02 листопада 2017 року (встановлення теплої підлоги кв. [ADDRESS] ) від [PERSON] ». Зі змісту відзиву відповідача слідує, що він визнає факт укладення між сторонами усного договору з монтажу теплої підлоги, але саме у квартирі [ADDRESS] , а не [ADDRESS] , як стверджує позивач у позові. Будь-яких інших доказів, що свідчать про існування договірних відносин між сторонами, позивач суду не надала. Надаючи правову оцінку доводам позивача про недійсність укладеного між сторонами правочину, суд зазначає наступне. Зі змісту позову слідує, що в якості підстав недійсності правочину позивач посилається на: 1) укладення його без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ст.234 ЦК України); 2) недотримання сторонами обов`язкової письмової форми правочину. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, позивач бажала створення правових наслідків правочином, оскільки передала відповідачу майно на його виконання - грошові кошти у розмірі 13 074,00 грн. Отже, такий правочин не може бути визнаний недійсним на підставі ст.234 ЦК України (фіктивність правочину), оскільки одна з його сторін намагалася досягти правового результату. Стосовно доводів позивача про недійсності правочину у зв`язку з недотриманням його обов`язкової письмової форми, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Чинним цивільним законодавством не встановлена обов`язкова недійсність договору підряду між фізичною особою та суб`єктом господарювання, у разі недотримання ними вимог стосовно письмової форми правочину, а тому доводи позивача в цій частині також є безпідставними. З наведених вище мотивів суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору є необґрунтованими, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні основної вимоги - про визнання недійсним договору, слід відмовити у задоволенні і всіх інших похідних від неї вимог - про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення моральної шкоди. У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні позову за необґрунтованістю, заява відповідача про застосування строку позовної давності не вирішується.

Outcome: dismissed