Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

11 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]; усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON]. В обґрунтування позову зазначив, що йому згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2013р. та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.08.2013р. на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS]. В зазначеній квартирі з 03.02.2011р. зареєстрований відповідач [PERSON], який був членом сім'ї попереднього власника. З 26.10.2012р. відповідач у вказаній квартирі не мешкає. Відповідач є сторонньою особою для позивача та членів його сім'ї і його реєстрація перешкоджає позивачу користуватися і розпоряджатися квартирою. Посилаючись на положення ст. 150 ЖК України, ст. 319, 321 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить задовольнити позовні вимоги. Пізніше позивач заявою від 15.09.2014р. просив виключити із складу третіх осіб по справі [PERSON] та Іллічівський відділ Головного управління державної міграційної служби Донецької області, оскільки рішення по цій справі не вплине на їх права та обов'язки та зменшив свої позовні вимоги, залишивши без розгляду вимогу про усунення перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача. Позивач в судове засідання не з*явився, направив суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що відповідач є колишнім чоловіком [PERSON], яка була в минулому власником вказаної квартири. Позивачем не наведено, з яких саме підстав відповідача слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з яких причин він не проживає в квартирі, а також не підтверджено відповідним актом період його не проживання. Просили в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №2860, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.08.2013р., на праві приватної власності належить трьохкімнатна квартира, яка розташована в [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана у [PERSON], яка була зареєстрована у вказаній квартирі. Також за її згодою як попереднього власника квартири під час мешкання однією сім'єю був зареєстрований відповідач [PERSON], який після продажу нею квартири відмовився зніматися з реєстраційного обліку. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14 квітня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним, визнання права власності відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 28 травня 2014 року вказане рішення залишено без змін. Згідно наданої домової книги для прописки громадян, які мешкають в будинку [ADDRESS], станом на теперішній час відповідач зареєстрований в квартирі позивача. У зв'язку із реєстрацією відповідача у квартирі, що належить позивачу, останній не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). З урахуванням наведених правових позицій відповідач втратив право користування квартирою з моменту припинення права власності попередньою власницею [PERSON], членом сім'ї якої був відповідач та з дозволу якої він був зареєстрований в квартирі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування квартирою, та будучи зареєстрованим у належній позивачу квартирі, створює останньому перешкоди у реалізації прав власника, чим порушує його законні права та інтереси, а тому, для їх захисту, необхідно усунути перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженню його власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Отже, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved