Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

11.12.2019 року адвокат Олекса Л.А., яка представляє інтереси [PERSON] , звернулась до Святошинського районного суду з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), третя особа-1: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександрович (33000, м. Рівне, вул. 16 Липня, 38), третя особа-2: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Сохацька Олена Володимирівна (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 61) про витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами. Позивач, [PERSON] , був власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К»), на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2014 року індексний номер 22479632 (копія міститься в матеріалах справи). При цьому, Позивачем безпосередньо або через уповноважених в передбаченому законодавством порядку осіб відчуження такого майна не здійснювалось, однак, як стало йому відомо з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до інформаційної довідки від 19.11.2019 року №189318541, дане нерухоме майно з невідомих підстав обліковується в ДРРП за [PERSON] як власником 1/4 та власником 3/4 майна. Підставами виникнення права власності на майно вказані дублікати договору купівлі-продажу №1193 від 17.09.2018 року та №1605 від 17.09.2018 року, рішення про державну реєстрацію права власності приймались Третьою особою-1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33546137 від 24.01.2017 року) та Третьою особою-2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 3354968 від 24.01.2017 року) відповідно. Як стверджує позивач, йому невідомо про природу таких договорів, їх сторони та підстави укладення, однак, позивачем як законним власником майна однозначно рішень (волевиявлення) про його відчуження в будь-яких формах в період з 02.06.2014 року до дати подання позовної заяви - не приймалось. Таким чином, майно вибуло з його володіння неправомірно, поза його волею, перебуває у володінні відповідача без належних на те підстав, у зв`язку з чим позивач вважає свої права власника майна порушеними, та потребує судового захисту. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2019 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2019 р. клопотання представника позивача адвоката Олекса Л.А. про забезпечення доказів шляхом витребування доказів задоволено. Витребувано у Третьої особи-1 - приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича - оригінал договору купівлі-продажу 1/4 частки нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К») та дублікат такого договору купівлі- продажу №1193 від 17.09.2018 року; документи, подані заявниками для укладення даного договору та видачі його дублікату, а також документи, на підставі яких приймалось рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33546137 від 24.01.2017 року, на Відповідача; та витребувано у Третьої особи-2 - приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Сохацької Олени Володимирівни - оригінал договору купівлі-продажу 3/4 частки нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К») та дублікат такого договору купівлі-продажу №1605 від 17.09.2018 року; документи, подані заявниками для укладення даного договору та видачі його дублікату, а також документи, на підставі яких приймалось рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 3354968 від 24.01.2017 року, на Відповідача. Також, витребувано у Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про дати та час перетину кордону України позивачем - [PERSON] - в період з 02.06.2014 року по 05.12.2019 року, і витребувано у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ 40452947, адреса юридична: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, адреса для листування: 04050, м. Київ, вул. Студентська, 7) документи, на підставі яких приймалось рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33546137 від 24.01.2017 року та індексний номер 3354968 від 24.01.2017 року. Крім того, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2019 р. задоволено заяву адвоката Олекса Л.А., яка представляє інтереси позивача, про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та встановлення заборони вчиняти дії - накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 375370980000, до завершення розгляду даної справи, з встановленням заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження такого майна та/або часток в ньому, та встановленням заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо державної реєстрації змін до відомостей про право власності на таке майно, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідачу було направлено ухвалу суду та встановлено строк для подання відзиву на позов. Відзив на позовну заяву відповідачем не подавався, відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачу з відміткою працівника поштового відділення - «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідкою Укрпошти, форма 20. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Треті особи про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи. Пояснень щодо позовної заяви суду не надали. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з таких мотивів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.ч. 1, 2 ст.15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та п`ята статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Перший протокол ратифікований відповідним Законом України та з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України і цивільного законодавства України застосовується судами України як частина національного законодавства. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежене в його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , був власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К») на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2014 року індексний номер 22479632. Відповідно до матеріалів та інформації, наданих суду Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації на виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2019 року, відповідач став власником часток 1/4 та 3/4 в об`єкті нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К») на підставі дублікатів договорів купівлі-продажу від 24.01.2017 року (дублікати від 17.09.2018 року та 17.09.2018 року відповідно). Рішення про державну реєстрацію права власності приймались Третьою особою-1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33546137 від 24.01.2017 року) та Третьою особою-2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 3354968 від 24.01.2017 року) відповідно. Відповідно договорів купівлі-продажу, за якими відповідач отримав право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, відчужувачем виступав [PERSON] , ІПН [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказана особа, відповідно до умов договорів купівлі-продажу від 24.01.2017 року, вказана власником об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К») на підставі договору купівлі-продажу будівлі, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю. 12.06.2015 року за реєстровим №1672. Водночас, як встановлено судом, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2018 року по справі №759/19365/15-ц (провадження пр. № 2/759/138/18), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.03.2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.05.2019 року, визнано недійсною довіреність від [PERSON] , яка була видана та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є. від 06.02.2015, реєстровий №49, та визнано недійсним договір купівлі-продажу ресторану «Ярославів двір» (літ. «К») загальною площею 952,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник Оленою Юріївною, реєстраційний №1672. Підставами для визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу №1672 судами зазначено відсутність волі [PERSON] на видачу довіреності та відсутність волевиявлення [PERSON] для вчинення такого правочину внаслідок неправомірних дій інших осіб, а саме - як встановлено у висновку судово-почеркознавчої експертизи №900/9401/16-32 від 07.12.2016, довіреність від [PERSON] на представника [PERSON] , яка здійснила відчуження на користь [PERSON] об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К»), не підписувалась [PERSON] , а підпис виконаний іншою невстановленою особою. Враховуючи положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом - факт недійсності довіреності, виданої нібито [PERSON] на розпорядженням майном, та факт недійсності договору купівлі-продажу майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник Оленою Юріївною, реєстраційний №1672 від 12.06.2015 року - встановлені судом по справі № 759/19365/15-ц та не підлягають доказуванню. Крім того, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник Оленою Юріївною, реєстраційний №1672 від 12.06.2015 року, не може ставитись під сумнів, оскільки, частиною першою статті 18 ЦПК України закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Статтею 216 ЦК України визначені правові наслідки недійсності правочину, а саме - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як свідчать положення статті 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В даному випадку, договір №1672, недійсність якого встановлена рішення суду по справі № 759/19365/15-ц, є недійсним з 12.06.2015 року. Таким чином, відповідач набув право власності на підставі договору, укладеного з особою (продавцем), яка не мала законних підстав відчужувати такий об`єкт нерухомого майна, оскільки, сама набула це майно на підставі недійсного правочину. Статтею 388 ЦК України закріплено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Позивачем зазначено в позовній заяві та відповідно оцінено судом на підставі матеріалів справи, що воля позивачем щодо відчуження об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К») жодним чином не реалізовувалась, правочини щодо такого майна ним не вчинялись, надання довіреностей на відчуження майна позивачем не здійснювалось, права на відчуження майна третім особам не передавались - тому як наслідок, єдиним обґрунтованим висновком є те, що майно вибуло з володіння позивача не з його волі іншим шляхом. Перебування на час розгляду даної справи об`єкту нерухомого майна у власності відповідача жодним чином не спростовує той факт, що первісне вибуття об`єкту нерухомого майна з володіння позивача відбувалось поза волею позивача та не у встановленому законодавством порядку, що встановлено вже рішеннями судів по справі № 759/19365/15-ц та підтверджується матеріалами даної справи. Таким чином, на підставі оцінки матеріалів справи та наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К») вибув з законного володіння позивача поза його волею (шляхом укладення без відома позивача іншими особами щодо нерухомого майна правочину, визнаного в подальшому судом недійсним) та в подальшому був відчужений відповідачу, а тому - таке майно підлягає витребуванню з володіння відповідача на користь позивача, з внесенням відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про позивача як власника об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «Ярославів двір» під літерою «К»). Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пункту 10 постанови Верховного Суду України від 06.11.2009 №9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦКУ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Окремо в постанові Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 зазначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦКУ. В пунктах 21 та 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» конкретизовано, що «у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів». Суд приймає до уваги також положення статті 1212 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно, оскільки відповідач набув у володіння майно від особи, яка незаконно заволоділа майном на підставі договору, визнаного недійсним на підставі рішення суду, у відповідача існує обов`язок повернути майно позивачу як законному власнику. В постанові Верховного Суду України у справі № 6-3090 цс15 від 02 березня 2016 року зазначено під час розгляду аналогічної справи, що згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, волі на передачу майна будь-якій особі позивач не мав та не реалізовував, правочинів не вчиняв, повноважень на вчинення таких правочинів третім особам не надавав, відповідно, майно вибуло з його володіння поза його волею. Пунктом 2.2 Огляду судової практики розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду справ у спорах щодо права власності за період з 01.01.2018 по 01.11.2018 аналогічно зазначено висновок, що «одним із речово-правових способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння або віндикація. Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів». Факт визнання першого договору у ланцюгу недійсним (рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року по справі №759/19365/15-ц) з підстав відсутності у відчужувача за таким договором повноважень діяти від імені [PERSON] (як власника) свідчить, на переконання суду, про факт відсутності волі позивача як власника на перехід права власності (в т.ч., володіння) на майно до будь-яких третіх осіб, в тому числі, шляхом укладення в подальшому необмеженої кількості правочинів. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18. Крім того, постановою Верховного Суду України від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 окремо аргументовано, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Згідно за постановами Верховного Суду України від 31.05.2016 року по справі №826/11379/14, від 10.05.2016 року по справі №п/800/362/15, від 20.04.2016 року по справі №826/16796/14, від 12.04.2016 року по справі №813/7851/13-а, від 01.03.2016 року по справі №826/4860/13-а, від 03.02.2016 року по справі 826/72/15, від 02.02.2016 року по справі № 804/14800/14, від 24.11.2015 року по справі №816/1229/14 (21-3669а15), від 17.11.2015 року по справі №2а-18442/11/2670, від 16.09.2015 року по справі №826/4418/14 (21- 1465а15), встановлено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникав би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення. В пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06 2018 у справі №338/180/17, суд касаційної інстанції зробив висновок, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Велика Палата Верховного Суду в пункті 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження 14-144цс18) зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147. За таких умов обґрунтованим є висновок про необхідність та належність захисту порушених прав позивача саме в порядку, передбаченому статтею 388 ЦК України, шляхом витребування майна з володіння відповідача на користь законного власника - позивача. Як визначено положеннями ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved