Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

12.07.2016 р. до Іллічівського міського суду надійшов зазначений позов (а.с. 2-4), в якому позивач просить виселити [PERSON] з відомчого гуртожитку за адресою: Одеська обл. м. Іллічівськ, вул. Паркова, 20-А без надання іншого жилого приміщення, стягнути з відповідача витрати з оплати судового збору у розмірі 1378 грн. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсягу, посилаючись на ті обставини, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному кубрику (гуртожитку), а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, не є працівником підприємства, перешкоджає виконанню обовязків адміністрації щодо забезпечення працівників житлом. Сторона позивача зазначила правові обґрунтування позовних вимог положення, передбачені ч. 1 ст. 116 та ч.ч. 2, 3 ст. 132 ЖК України. В письмовій заяві на а.с. 71 та у виступі в судовому засіданні 18.01.2017 р. відповідач позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що обставини, викладені у позові, не відповідають дійсності, що до неї ніколи не застосовувались ніякі засоби громадського, адміністративного впливу у звязку з порушенням норм спільного проживання в гуртожитку. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, пояснивши, що відсутні підстави застосування до [PERSON] положень ст. ст. 116, 132 ЖК України. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та відповідні правовідносини. Докази на а.с. 41, 72 підтверджують, що відповідач зареєстрована за адресою: м. Чорноморськ (Іллічівськ) Одеської області, вул. Паркова, буд. 20-А (гуртожиток). Копія свідоцтва на а.с. 22 підтверджує, що зазначений гуртожиток належить позивачу, найменування якого змінено 16.09.2016 р. (а.с. 64-69). На підставі рішення житлово-побутової комісії позивача від 18.10.2000 р. (а.с 14) відповідачу було видано ордер на житлову площу (койко-місце) у гуртожитку №5 по вул. Парковій, буд. 20-А (а.с. 8). Згідно п. 15 рішення вказаної комісії від 17.02.2016 р. було постановлено видати [PERSON] ордер на кімнату №75 площею 13,5 кв. м у зазначеному гуртожитку (а.с. 73-87). Із виписки із протоколу засідання житлово-побутової комісії позивача від 18.05.2016 р. на а.с. 11 слідує, що розглядалась скарга мешканців 3-го поверху гуртожитку №5 (кімнати №№70, 73, 76, 77, 78), прибиральниці [PERSON] і було прийнято рішення про предявлення позову про виселення [PERSON] із гуртожитку. Рішенням вказаної комісії від 22.06.2016 р. відкладено питання видачі [PERSON] ордера на кімнату №75 гуртожитку до розгляду питання про її виселення у судовому порядку (а.с. 102). В протоколах на а.с 11, 102, заяві мешканців від 26.04.2016 р. (а.с. 12-13) та від 27.06.2016 р. (а.с. 6), акті працівників гуртожитку від 14.01.2016 р. (а.с. 7) зазначено, що [PERSON] постійно порушує правила проживання у гуртожитку, постійно влаштовує скандали з сусідами та працівниками гуртожитку, вчиняє бійки, включає голосно музику, телевізор, викидає речі мешканців гуртожитку, що по факту попередніх порушень були звернення до міліції та коменданта гуртожитку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає у гуртожитку 16 років разом з [PERSON], яку характеризує позитивно, що [PERSON] багато працює, не вживає спиртне, не курить, підтримує з сусідами добрі відносини, що їй невідомо про конфлікти з її участю. Свідки [PERSON] та [PERSON] мешканці гуртожитку дали пояснення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2001 р. мешкає по сусідству з [PERSON], що в 2008 р. 14 сімей підписали письмову скаргу на поведінку [PERSON], яку направили коменданту гуртожитку, що останні 2 роки у них постійно відбуваються конфліктні ситуації, бо [PERSON] свариться, лається, шумить у нічний час. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON], яка відноситься до сусідів без належної поваги, висловлює погрози, образи, в звязку з чим у 2004 р. та 2016 р. мешканці написали письмові звернення до квартирної групи, коменданта гуртожитку. Про прийняті заходи їй невідомо. Свідок [PERSON] суду показала, що підтримує письмові звернення мешканців гуртожитку відносно [PERSON], бо вона постійно ображає її та її дитину, викидає належні їй речі з спільної кухні, кладовки. За час спільного проживання між ними постійні сварки, було 2 бійки, що за викликом доньки виїжджав наряд міліції, однак будь-які офіційні заходи реагування вони не застосували. Докази на а.с. 88-91 свідчать, що [PERSON] не притягувалась до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку у лікарів психіатра, нарколога, працює і позитивно характеризується за місцем роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12.04.1985 р. при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливими для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Суд вважає, що позовні вимоги про застосування до відповідача положень ст. 116 ЖК України не є доведеними. Покази свідків є суперечливими, а докази прийняття заходів запобігання і громадського впливу не надані. Із ч.ч. 2, 3 ст. 132 ЖК України та п. 22 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України слідує, що якщо гуртожиток надано у звязку з роботою, слід зясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК України без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнялися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК України, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення. Із довідки на а.с. 5 вбачається, що [PERSON] працювала в ДП «Іллічівський морський торговельний порт» з 11.10.2000 р. по 15.09.2004 р. на посаді інженера морської безпеки та режиму і звільнена за наказом №176 л від 16.09.2004 р. за згодою сторін. Суд вважає, що з урахуванням вищенаведеного відсутні підстави для застосування до відповідача положень ст. 132 ЖК України і виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. За таких обставин позов є необгрунтованим, недоведеним і не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed