Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

12.01.2021 [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 10.06.2017 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 1409. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 10.06.2017 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було зареєстровано шлюб з [PERSON] . Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне, повсякденне життя та несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння. Крім того, позивач зазначає, що відповідач створював умови в психологічному та матеріальному плані, які впливали на взаємовідносини сторін та породжували сварки. Сторони проживають окремо, шлюбні відносини остаточно припинені з серпня 2017 року. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та суперечать її інтересам. У зв`язку з наведеним [PERSON] вирішила звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15 січня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03 лютого 2021 року. 03.02.2021 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. 23.02.2021 судове засідання відкладено за клопотанням відповідача. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 19.03.2020 сторонам надано строк на примирення до 19.04.2021. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 26.04.2021 відновлено провадження по справі та призначено судове засідання на 21.05.2021. 21.05.2021 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю. Позивач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі на задоволенні позову наполягала, зазначила, що реєстраціяшлюбу з відповідачем суперечать її інтересам. Пояснила, що після укладення шлюбу з відповідачем фактично жодного дня разом не проживали, спільного господарства не вели, спору про поділ майна не має, під час надання судом строку на примирення з відповідачем не примирилася та на разі вона має стосунки з іншим чоловіком. Шлюб носить лише формальний характер, а тому просила позов задовольнити. Представник позивача адвокат Божко Д.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі на задоволенні позову наполягав, вказав що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Заруцький Р.М. проти задоволення позову заперечував, по суті доводів позивача пояснень не мав. Суд, вислухавши думку позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому,що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до статті 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до частин 3, 4 статті 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997). Так, відповідно до статті 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, стаття 5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10 червня 2017 року, що підтверджується даними Свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] (а.с. 8), спільних дітей від шлюбу сторони не мають. З пояснень позивача та позовної заяви слідує, що сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, після фактичного припинення сторонами шлюбних стосунків подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Представником відповідача та відповідачем зазначені обставини не заперечувалися. Суд розцінює позицію відповідача щодо невизнання позову, як обраний спосіб забезпечення задоволення власних інтересів, не пов`язаних з дійсним бажанням зберегти сім`ю, яка не грунтується на засадах інституту шлюбу. За змістом встановлених судом обставин, фактично сторони припинили шлюбні стосунки, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Спору про поділ майна між сторонами у цій справі немає. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно статті 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони припинили шлюбні відносини фактично одразу після реєстрації шлюбу в червні 2017 року, спільного господарства не ведуть, примирення між подружжям є неможливим, оскільки після спливу строку наданого судом на примирення позивач продовжує наполягати на розірванні шлюбу, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, за таких обставин, суд дійшов до висновку про задоволення позову. Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового у розмірі 908 грн 00 коп.

Outcome: approved