Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

10 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Департаменту охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача у якості відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю, грошову суму у розмірі 138 200,88 грн. Пізніше, позовні вимоги було збільшено, а саме [PERSON] просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 182 077,38 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] страждає на рідкісне (орфанне) захворювання «акромегалія». 02 листопада 2017 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено постанову у справі № 761/38702/15-А за позовом [PERSON] до Департаменту охорони здоров'я КМДА, Управління охорони здоров'я Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії та відшкодування матеріальної шкоди. Вказана постанова суду першої інстанції була частково оскаржена позивачем [PERSON], оскільки незважаючи на встановлений судом факт протиправності бездіяльності Департаменту охорони здоров'я виконавчого органа КМДА щодо незабезпечення позивача лікарським засобом та наявність в матеріалах справи доказів наявності шкоди (вимушених витрат) нанесеної внаслідок бездіяльності, в оскаржуваній постанові Шевченківського районного суду м. Києва відсутні мотиви відмови в задоволенні майнових вимог. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року скасовано постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 84 799,90 грн. у період з червня 2015 по квітень 2016 року, та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. В період з липня 2016 року по липень 2018 року [PERSON], внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, а саме незабезпечення лікарським засобом, був змушений придбати лікарський засіб «Сандостатин ЛАР» мікросфери для суспензії для ін'єкцій на загальну суму 182 077,38 грн. Таким чином, позивач вважає, що внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача щодо незабезпечення [PERSON] лікарським засобом, останньому заподіяно матеріальної шкоди у вигляді вимушених витрат на придбання ліків. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Ухвалою від 29 жовтня 2018 року по справі відкрито провадження. 19 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки хвороба, на яку хворіє позивач, не відноситься до Переліку категорій захворювання, у разі амбулаторного лікування яких лікарські засоби за рецептами лікарів відпускаються безоплатно або на пільгових умовах, затвердженого Постановою КМУ від 17 серпня 1998 р. № 1303 Київ. Крім того, вимога позивача є незаконною і не обґрунтованою та не може бути задоволена в обсязі, а саме 138 200, 88 грн. у зв'язку із відсутністю фінансування з міського бюджету міста Києва за міською цільовою програмою «Здоров'я киян» на 2017 - 2019 роки. У випадку перебування [PERSON] в списку пацієнтів хворих на акромегалію та гігантизм, особа могла відповідно до міської цільової програми «Здоров'я киян» на 2017 - 2019 роки отримувати лікарські засоби в межах фінансування з міського бюджету міста Києва. Ухвалою суду від 05 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши матеріали справи доказами, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено і це не заперечується сторонами по справі, що [PERSON] страждає на рідкісне (орфанне) захворювання «акромегалія». Відповідно до ст. 49 Конституції України охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності. Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Відповідно до статті 53-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» від 19.11.1992 № 2801-XII держава забезпечує заходи з профілактики рідкісних (орфанних) захворювань та організацію надання громадянам, які страждають на такі захворювання, відповідної медичної допомоги. Громадяни, які страждають на рідкісні (орфанні) захворювання, безперебійно та безоплатно забезпечуються необхідними для лікування цих захворювань лікарськими засобами та відповідними харчовими продуктами для спеціального дієтичного споживання відповідно до їх переліку та обсягів, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За змістом підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо забезпечення відповідно до законодавства пільгових категорій населення лікарськими засобами та виробами медичного призначення. 02 листопада 2017 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено постанову у справі № 761/38702/15-А за позовом [PERSON] до Департаменту охорони здоров'я КМДА, Управління охорони здоров'я Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії та відшкодування матеріальної шкоди, якою позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), щодо не забезпечення [PERSON] лікарським засобом «Сандостатин ЛАР» мікросфери для суспензії для ін'єкцій, міжнародна непатентована назва «Октреотид», код АТХ Н01СВ02 починаючи з 19 червня 2015 року; зобов'язано Департамент охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) забезпечити [PERSON] лікарським засобом «Сандостатин ЛАР» мікросфери для суспензії для ін'єкцій, міжнародна непатентована назва «Октреотид», код АТХ Н01СВ02; у решті адміністративного позову - відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року скасовано постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 84 799,90 грн. у період з червня 2015 по квітень 2016 року, та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. В період з липня 2016 року по липень 2018 року [PERSON], внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, а саме незабезпечення лікарським засобом, був змушений придбати лікарський засіб «Сандостатин ЛАР» мікросфери для суспензії для ін'єкцій на загальну суму 182 077,38 грн., що підтверджується відповідними фіскальними чеками про придбання лікарського засобу, замовленнями, актами приймання-передачі, висновком про якість ввезеного в Україну лікарського засобу, зокрема: 05 липня 2016 року на суму 17524.68 грн., 08 листопада 2016 року на суму 18196.14 грн., 09 лютого 2017 року на суму 17835 грн., 19 травня 2017 року на суму 22835 грн., 16 січня 2018 року на суму 24800 грн., 19 квітня 2018 року на суму 18699 грн., 30 липня 2018 року на суму 18500 грн., 18 жовтня 2018 року на суму 22038,08 грн., 11 січня 2019 року на суму 21 838,42 грн. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1173 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. З пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 вбачається, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином для вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов'язковою умовою для відшкодування завданої шкоди. При цьому, враховуючи специфіку адміністративних правовідносин, відповідно до 1173 ЦК вина органу місцевого самоврядування як обов'язкова підстава відповідальності виключається. Так, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року було встановлено факт протиправної бездіяльності відповідача щодо забезпечення [PERSON] лікарським засобом, а судом апеляційної інстанції - факт наявності причинно-наслідкового зв'язку між бездіяльністю відповідача і матеріальною шкодою заподіяною [PERSON] у вигляді вимушених витрат на придбання ліків. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, позивач був вимушений за власний рахунок забезпечувати себе зазначеним лікарським засобом. Таким чином, матеріалами справи підтверджується заподіяння позивачу шкоди (понесення збитків) на суму 182 077,38 грн. внаслідок протиправної бездіяльності Департаменту охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації із забезпечення [PERSON] лікарським засобом «Сандостатин ЛАР» мікросфери для суспензії для ін'єкцій, міжнародна непатентована назва «Октреотид», код АТХ Н01СВ02. Слід зазначити, що посилання відповідача не незаконність позовних вимог з огляду на відсутність фінансування з міського бюджету міста Києва за міською цільовою програмою «Здоров'я киян» на 2017 - 2019 роки, не заслуговують на увагу, оскільки не звільняють відповідача від покладеного законодавством обов'язку забезпечення позивача необхідним лікарським засобом. За таких обставин, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, а відтак позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved