Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

12.02.2021 року представник позивача, адвокат Малиневський Павло Петрович, звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення у системі «Електроний суд», мотивуючи тим, що 07.09.2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, від спільного проживання вони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін у справі не склалося, оскільки вони мають різні погляди на життя, що призвело до того, що відносини між ними зіпсувалися остаточно і примирення є неможливим. З березня 2020 року вони проживають окремо, за домовленістю між ними дитина залишилася проживати із матір`ю, а з батьком дитина бачилася на вихідні дні та протягом 10 днів у грудні минулого року, коли позивач сильно захворіла ( була підозра на COVID-19). 04.01.2021 року позивач направила до суду позов про розірвання шлюбу з відповідачем та стягнення з нього аліментів на дитину, про що повідомила відповідача. Після цього, 28.01.2021 року відповідач, в односторонньому порядку, не повідомивши позивача, забрав дитину із садочка і відвіз на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Повертати позивачу дитину відповідач відмовився, наполягаючи на тому, щоб вона забрала позов про стягнення аліментів та уклала з ним нотаріальний договір про сплату ним аліментів у мінімальному розмірі. Для вирішення цієї ситуації позивач зверталася до правоохоронних органів та органу опіки та піклування, однак станом на подання позову до суду вказане питання не вирішено. Позивач вважає, що у першу чергу до уваги мають братися інтереси дитини і тому просила звернути суд увагу на наступне. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , дана квартира є двохкімнатною, загальна площа - 42,00 кв.м. та не приватизована, виділеного місця чи кімнати дитина не має, в квартирі проживає четверо дорослих дітей; відповідач часто змінює роботу, тривалі періоди часу знаходиться без роботи, його доходи носять мінливий і не систематичний характер; під час перебування з дитиною дозволяв йому вживати солодкі газовані напої, шоколад, чіпси, що призвело до суперечок із позивачем; дитячий садок дитина зараз не відвідує, відповідач це забороняє та фактично використовує дитину, як заручника для досягнення власних цілей. Позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , квартира приватизована та складається з трьох кімнат, загальна площа - 67,00 кв.м., належить на праві спільної часткової власності мамі позивача - [PERSON] , в квартирі проживають троє дорослих людей, включаючи позивача та у житловому приміщенні створені належні умови для життя, відпочинку та розвитку дитини. Дитина має стійкі зв`язки не лише із позивачем, але і з її мамою - [PERSON] , яка проживає разом із ними. З мамою дитина поводить себе добре і спокійно. Дитина має сформоване коло знайомих однолітків, з якими грає на дитячому майданчику. Так як дитина потребує особливого ставлення і догляду, позивач опікується здоров`ям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком. Зокрема, відвідувала з дитиною лікарів (невролога, дерматолога, імунолога) та організовувала відпочинок дитини біля моря. Для повноцінного розвитку та корекції поведінки записала дитину в ДНЗ КТ № 32 «Перлинка» та приймає активну участь у розвитку садочка. Також, позивач має стабільне матеріальне становище, з 15.08.2019 року і по теперішній час працює в ТОВ Управління персоналом» на посаді фахівця з підтримки користувачів, має нормальний графік роботи, яка носить дистанційний характер, загальна сума доходу за 2020 рік склала 265904.67 грн., що у середньому на місяць становить по 22158,00 грн. За місце роботи позивач характеризується позитивно. Тобто, позивач має можливість забезпечити дитині належні умови проживання та всебічне виховання, сильно любить дитину та переживає за неї. Перешкод спілкуванню із батьком чинити не збирається. Просив у судовому порядку визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , із матір`ю, [PERSON] , у зв`язку із чим дитину відібрати і повернути матері, допустити негайне виконання рішення суду та судові витрати покласти на відповідача. 18.03.2021 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач - [PERSON] у підготовчому засіданні обставини викладені у позові підтримала та враховуючи, що відповідач повернув їй дитину, просила у судовому порядку визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , та стягнути з відповідача на її користь сплачений при поданні позову судовий збір. Відповідач - [PERSON] у підготовчому засіданні позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] визнав та зазначив, що наслідки визнання позову йому роз`яснені і зрозумілі, про що подав відповідну заяву. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, за довіреністю у справі - Поліщук Віра Миколаївна, у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала, подала до суду рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 27.04.2021 року за № 287 «Про вирішення судового спору між батьками щодо визначення місця проживання їх дитини» та зазначила, що орган опіки та піклування вважає доцільним і таким, що відповідає інтересам дитини проживання [PERSON] , [INFO] , разом із його матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно із ч.1, ч.4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві та у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] , 07.09.2017 року зареєстрували шлюб у Білоцерківському міськрайонному відділі ДРАЦС ГТУЮ у Київській області, актовий запис № 1266, та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.04.2021 року, у справі № 357/1022/21, яке набрало законної сили 12.05.2021 року, шлюб між ними було розірвано, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 10-13,15,57) та інформацією з Державного реєстру судових рішень. Також, встановлено, що сторони від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із матір`ю, що підтвердили в судовому засіданні учасники справи. З матеріалів справи (а.с.16-18) вбачається, що станом на час подання позову до суду дитина проживала разом із батьком, оскільки відповідач в односторонньому порядку, не повідомивши позивача, забрав дитину із садочка і відвіз до себе та відмовився повертати сина позивачу, тому остання для вирішення цієї ситуації зверталася до правоохоронних органів та органу опіки та піклування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Виняткові обставини передбачені в ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Судом, у даному випадку, не встановлено наявності виняткових обставин передбачених ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України, як щодо позивача так і щодо відповідача, тому суд вирішуючи питання щодо місця проживання дитини приймає до уваги: самостійний дохід який отримують сторони, матеріально-побутовий стан, відповідальність батьків при виконанні ними батьківських обов`язків, здійснення ними заходів щодо утримання, виховання, розвитку і лікування дитини та прихильність дитини до одного із батьків. Так, позивачем надано до суду докази ( а.с.19 - 45,80), які підтверджують зазначені позивачем обставини справи, а саме: позивач проживає у приватизованій квартирі, загальною площею - 67,00 кв.м., яка складається з трьох кімнат та належить на праві спільної часткової власності матері позивача - [PERSON] , у квартирі проживають троє дорослих людей, включаючи позивача та у житловому приміщенні створені належні умови для життя, відпочинку та розвитку дитини; дитина має стійкі зв`язки не лише із позивачем, але і з її мамою - [PERSON] , яка проживає разом із ними; з мамою дитина поводить себе добре і спокійно; позивач відвідувала з дитиною лікарів (невролога, дерматолога, імунолога); для повноцінного розвитку та корекції поведінки записала дитину в ДНЗ КТ № 32 «Перлинка» та сплачує на рахунок садочка відповідні платежі; позивач з 15.08.2019 року і по теперішній час працює в ТОВ Управління персоналом» на посаді фахівця з підтримки користувачів, працює 40 годин на тиждень дистанційно, загальна сума доходу за 2020 рік склала 265904,67 грн., що у середньому на місяць становить по 22158,00 грн., та місце роботи характеризується позитивно. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Разом з тим, у даному спорі, дитина - [PERSON] , [INFO] , ще не досяг такого віку та розвитку, щоб міг висловити свою думку. Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 27.04.2021 року за № 287 «Про вирішення судового спору між батьками щодо визначення місця проживання їх дитини» (а.с.82), орган опіки та піклування вважає доцільним і таким, що відповідає інтересам дитини проживання [PERSON] , [INFO] , разом із його матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Згідно з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Право на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи зазначені норми законодавства та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , оскільки проживання дитини із матір`ю відповідає саме інтересам дитини та позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному так і фізичному. Згідно ст. 141,142 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 454,00 грн. та повернення [PERSON] з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 454,00 грн.

Outcome: approved