Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

12.08.2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі по тексту - третя особа) про поновлення порушеного права на користування земельною ділянкою загального користування. Так, позивач просить суд поновити право [PERSON] на користування земельною ділянкою загального користування, що розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] надання доступу [PERSON] до вказаної земельної ділянки. Позивач - [PERSON], в судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач - [PERSON], та її представник - [PERSON], в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог [PERSON] в повному обсязі та просили у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи - Б-Дністровської МР, в судове засідання 22.10.2014 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним довідковим листом, згідно з яким представник Б-Дністровської МР - Чернокульський С.С. в попередньому судовому засіданні 26.09.2014 року був повідомлений про перенесення слухання справи саме на 22.10.2014 року о 16:00 год., про що власноручно розписався. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-якого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи (ч.2 ст.169 ЦПК України). Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поновлення порушеного права на користування земельною ділянкою загального користування. Як вбачається з позовної заяви та пояснень [PERSON], остання є власником 3/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Решта 2/5 частини житлового будинку належить відповідачу. Земельна ділянка площею 580 кв.м. закріплена за зазначеним будинком. Порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку не визначався. Державний акт на земельну ділянку відсутній. Власником даної земельної ділянки є територіальна громада м. Білгород-Дністровського в особі Білгород-Дністровської міської ради та знаходиться у її комунальній власності, про що свідчить відповідна довідка. В свою чергу, за твердженням позивача, відповідач перешкоджає у користуванні земельною ділянкою та не надає доступу до земельної ділянки загального користування. Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.57 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази - це відомості про факти, що цікавлять суд, на підставі яких він встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказові факти - це ті обставини, які були встановлені судом в процесуальному порядку, і можуть використовуватися як докази про наявність фактів. Процесуальне призначення доказів - встановлення наявності або відсутності обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ч.1 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, належність доказів - це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. Належним є той доказ, який містить інформацію, що має значення для справи. Коло фактів, які необхідно доказати по конкретній справі, називається предметом доказування, а, згідно із ч.1 ст.179 Цивільного процесуального кодексу України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сукупність обставин, які доказує позивач, створює основу позову. Факти, що входять в предмет доказування, ще не встановлені, і їх наявність до винесення судового рішення лише припускається. Згідно із статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування - це пізнавальна і розумова діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, мета доказування - з'ясування дійсних обставин справи. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач. Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач - [PERSON], в порушення вимог ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не представила до суду взагалі жодного доказу (належного, допустимого) того, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] у користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] та не надає доступу до вказаної земельної ділянки загального користування. Таким чином, суд вважає, що відсутні і будь-які підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та поновлення її права на користування земельною ділянкою загального користування, що розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] надання доступу [PERSON] до вказаної земельної ділянки. В свою чергу, відповідачем - [PERSON], представлено до суду копію вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.06.2014 року по справі № 495/9857/13-к, яким [PERSON] визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 ч.1 КК України, на підставі санкції даної статті призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі. У відповідності до ст.75 КК України звільнено засуджену [PERSON] від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий термін у 1 рік. Як вбачається зі змісту вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.06.2014 року по справі № 495/9857/13-к, підставою для притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності стали наступні обставини. Так, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.01.2012 року, яке набрало законної сили 25.05.2012 року, обвинувачену [PERSON] зобов'язали надати доступ [PERSON] до земельної ділянки загального користування, розташованої за адресою: [ADDRESS]. На виконання вищевказаного рішення, 27.02.2013 міськрайонним судом видано виконавчий лист № 2-2749 від 27.02.2012, який скеровано до відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області для примусового виконання. Старшим державним виконавцем Моц В.В. 15.04.2013 за даним фактом відкрито виконавче провадження за № ВП37555997. Однак, обвинувачена [PERSON], достовірно знаючи про необхідність виконати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.01.2012, в період з 25.05.2012 по теперішній час, діючи умисно, з метою не виконання рішення суду, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.5 ст.124 Конституції України, згідно з якою судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України, не надала [PERSON] доступ до земельної ділянки загального користування, яка розташована за адресою: [ADDRESS], в результаті чого, рішення суду до теперішнього часу не виконано. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, на думку суду, вказані вище обставини, встановлені рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.01.2012 року та вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.06.2014 року, свідчать про той факт, що саме [PERSON] перешкоджає [PERSON] вільно та без перешкод користуватися земельною ділянкою загального користування, розташованою за адресою: [ADDRESS], а не навпаки, на що посилається [PERSON] Відповідно до положень ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів їх дослідження та доведення їх переконливості перед судом, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб, поданими відповідно до положень ЦПК України та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.2 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Необхідно зазначити, що судом в ході розгляду справи позивачу - [PERSON], роз'яснювався обов'язок доказування, у відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, що підтверджується записом фіксування судового засідання технічним засобом та розпискою про ознайомлення з правами та обов'язками, але не зважаючи на це нею, в ході розгляду справи не надано жодних доказів, які б підтверджували ті обставини, на які посилається позивач. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Б-Дністровської МР про поновлення порушеного права на користування земельною ділянкою загального користування слід відмовити.

Outcome: dismissed