Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

11.06.2019 року позивачі [PERSON] (позивач-1) та [PERSON] (позивач-2) звернулися до суду із даним позовом в обґрунтування якого зазначають, що позивачу -1 в порядку спадкування після смерті чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] , згідно нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за законом, на праві спільної часткової власності належить 19/25 частин житлового будинку в [ADDRESS] . Позивачу -2 за договором купівлі-продажу, посвідченого 16.11.1994 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою, на праві спільної часткової власності належить 6/25 частин житлового будинку в [ADDRESS] , вказана частка була придбана в [PERSON] , якій належала останній на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.08.1994р. за р.№2-6399 та зареєстрованого в Вознесенському МБТІ 02.09.1994р. за р. №111. Тобто житловий будинок належить позивачам у справі на праві спільної часткової власності, до того ж вони є співвласниками вказаного будинку, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0760 га. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначають, що державні акти були видані їм з істотними порушеннями порядку його видачі, а саме: фактично будинок належав та належить (в зв`язку зі зміною власників) на праві спільної часткової власності двом особам з визначенням часток. Реального поділу будинку між співвласниками не було, тому земельна ділянка мала бути приватизована всіма співвласниками будинку та після реального розподілу будинку кожен із співвласників будинку міг би приватизувати окремо земельну ділянку, яка була призначена для обслуговування відповідної частини будинку, після поділу якого були би присвоєні окремі адреси. Однак без реального поділу будинку кожен із співвласників отримав Державний акт на земельну ділянку за однією адресою із зазначенням передачі кожному із співвласнику будинку половини від усієї площі земельної ділянки, хоча згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки в кожному із виданих співвласникам Державних актах зазначена загальна площа земельної ділянки та її межі відповідають фактичному обслуговуванню всього цілого будинку, а не якоїсь її частини; кадастровий номер може бути присвоєний лише цілій земельній ділянці, яка має бути сформована для обслуговування цілого житлового будинку, але цього землевпорядні організації зробити не можуть, оскільки Державні акти на землю були видані з порушенням вимог закону та рекомендовано нам звернутися до суду. Також позивачі зазначили, що згідно повідомлення відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.04.2018р. технічна документація із землеустрою щодо відведення земельної ділянки не розроблялася, угода між співвласниками відсутня. Отже, видані Вознесенською міською радою Миколаївської області Державні акти на право приватної власності на землю від 20.06.1994р. та 30.06.1995р., як індивідуально-правові акти в цій частині порушують їх права у сфері земельно-правових відносин, тому просили позов задовольнити. Ухвалою суду від 18.06.2019 року відкрито провадження по справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження на 10.06.2019 року. Ухвалою суду від 19.09.2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Врадій Л.М. про витребування інвентарної справи по житловому будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Врадій Л.М. повністю підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позові. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача Вознесенської міської ради - в судове засідання не з`явився, суду надано відзив заперечень проти задоволення позову немає, просив про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, заяв на адресу суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на час розгляду спору на праві приватної власності та спільної часткової власності - 19/25 частин [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19.10.2016р Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою (спадкова справа №210/2018) та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16.11.1994 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою, на праві спільної часткової власності - 6/25 частин будинку. Зазначений житловий будинок, який належить позивачам на праві спільної часткової власності, розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0760 га. Під час оформлення позивачем [PERSON] земельної ділянки в порядку спадкування після смерті чоловіка було встановлено, що чоловіку, [PERSON] , за час його життя Вознесенською міською радою 20.06.1994р. на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 16.11.1993р. за №282 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0380 га для обслуговування житлового будинку. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки в Державному акті на землю від 20.06.1994р. площа земельної ділянки складає 0,0760 га, хоча зазначено про передачу у власність померлому чоловіку за час його життя земельної ділянки площею 0,0380 га. Також встановлено, що позивачем [PERSON] окремо приватизована земельна ділянка в [ADDRESS] під його будівлями та спорудами і Вознесенською міською радою 30.06.1995р. на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 23.06.1995р. за №138 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0380 га для обслуговування частини житлового будинку. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки в Державному акті на землю від 30.06.1995р. площа земельної ділянки складає 0,0760 га, хоча зазначено про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,0380 га. За повідомленням Вознесенського МБІ за №178 від 17.04.2019р. станом на 20.06.1994року, на час видачі чоловіку позивача [PERSON] - [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю) власниками житлового будинку в [ADDRESS] були - [PERSON] , якому належало 19/25 частин вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності від 18.10.1993р., виданого виконкомом Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області та [PERSON] , якій належало 6/25 частин вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності від 18.10.1993р., виданого Вознесенською міською радою народних депутатів Миколаївської області. В подальшому власником 6/25 частки будинку була [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-6399 від 31.08.1994р., виданого Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, яка продала належних їй 6/25 часток позивачу [PERSON] Тобто, житловий будинок в [ADDRESS] належав особам на праві спільної часткової власності. Реального поділу будинку не було, але на час приватизації земельної ділянки для обслуговування цілого житлового будинку Вознесенською міською радою двом співвласникам будинку видано окремо кожному Державний акт на частину земельної ділянки, в яких також площа не відповідає частці співвласника в будинку, що підтверджується інформацією відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгео кадастру у Миколаївській області від 17.04.2018р., та рішенням за № 242 від 21.09.1993 року. Дана обставина також перевірена судом шляхом дослідження інвентарної справи по житловому будинку в [ADDRESS] , витребуваної з КП «Вознесенське МБТІ2. До того ж в судовому засіданні встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо відведення земельної ділянки не розроблялася, угода між співвласниками відсутня. Отже, видані Вознесенською міською радою Миколаївської області Державні акти на право приватної власності на землю від 20.06.1994р. та 30.06.1995р., як індивідуально-правові акти в цій частині порушують права позивачів у сфері земельно-правових відносин і є незаконними. Відповідно до ч.1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських рад (ст.ст. 1017 ЗК України 1990 року). Право власності або право користування землею посвідчувалося державними актами, форма яких затверджувалася Верховною радою України відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року. Порядок видачі державних актів був передбачений Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю, затвердженої наказом Держкомітету України по земельним ресурсам 15.04.1993 року №28, діючої на час видачі вказаного Державного акта, у відповідності до п. 2.1 якої необхідною передумовою їх видачі була розробка технічної документації, всі записи мали бути зроблені чітко та акуратно, здійснення будь - яких виправлень, помарок у державному акті заборонено (п. 2.4 Інструкції). Відповідач не врахував вказаного, створив перешкоди в реалізації позивачам права на користування вказаною земельною ділянкою зазначивши у рішеннях невірно підставу набуття права власності на земельну ділянку. Разом з тим у судовому засіданні досліджено рішення відповідача рішення відповідача № 282 від 16.11.1993 року, яким [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 350 кв.м. та рішення № 138 від 23.06.1995 року, яким [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 380 кв.м. Відповідачем не спростовано твердження позивача про відсутність технічної документації, що передує процедурі видачі Державного акту на право приватної власності на землю. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що Державні акти на право приватної власності на землю видані з порушенням визначеного законодавцем порядку отримання даних правовстановлюючих документів. Право [PERSON] та [PERSON] з огляду на приписи частини 1 статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки може здійснюватися шляхом визнання недійсним відповідного Державного акту на право приватної власності на землю та інших правовстановлюючих документів.

Outcome: approved