Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

11.09.2018 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову вказує на те, що 30.08.2013 року уклала шлюб з відповідачем. За час шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Спочатку їхні відносини з відповідачем були нормальними, але з часом вони погіршились. Через різні погляди на життя між ними виникали сварки, непорозуміння. Такі відносини призвели до того, що вони віддалились одне від одного, стали практично чужими людьми. На даний час вони біля шести місяців не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Вона втратила до відповідача почуття любові та поваги, їхній шлюб носить формальний характер. Сторони не з'явились. 18.09.2018 від відповідача надійшла заява про визнання позову. 26.10.2018 позивач подала заяву про розгляд справи без її участі та визнання позову. Прізвище просила залишити набуте в шлюбі. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 30.08.2013 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційною службою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у львівській області, актовий запис № 391. У даному шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що подружнє життя позивача з відповідачем не склалося, за час спільного проживання вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. На даний час позивач прийшла до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не проживає разом протягом останніх шести місяців, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд дійшов висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved