Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

12 березня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовної заяви до [PERSON] про переведення права власності на його імя на нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 96 кв. м. основною площею 55,7 м, за адресою м. Одеса, вул. Канатна будинок 73, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власність СФУ 573804 від 22.12.2011, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради; нежитлові приміщення магазину загальною площею 30,1 кв.м. за адресою м [PERSON], вул. Космонавтів, будинок 13, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2009р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] за номером 738; нежитлове приміщення салону-магазину загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Академіка Філатова, будинок 55, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2009р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] за номером 1805; домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв. м., житловою площею 73,7 кв. м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ 076675 від 09.02.2005р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Позов обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] 21 липня 2014 року позичив відповідачці [PERSON] грошову суму еквівалентну 600 000, 00 євро строком до 20 лютого 2015 року за договором позики, копію договору позики позивач надав до позову, а оскільки з змісту договору позики вбачається, що відповідачка надала позивачу у заставу спірне нерухоме майно, а свої основні зобовязання щодо повернення коштів не виконала, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав про переведення права власності належного відповідачки на його імя. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2015 року року позов [PERSON] задоволено в повному обсязі. Переведено право власності на імя [PERSON] на нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 96 кв. м. основною площею 55,7 м, за адресою м. Одеса, вул. Канатна будинок 73, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власність СФУ 573804 від 22.12.2011, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради; нежитлові приміщення магазину загальною площею 30,1 кв.м. за адресою м [PERSON], вул. Космонавтів, будинок 13, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2009р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] за номером 738; нежитлове приміщення салону-магазину загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Академіка Філатова, будинок 55, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2009р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] за номером 1805; домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв. м., житловою площею 73,7 кв. м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ 076675 від 09.02.2005р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2015 року скасоване заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2015 року у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про переведення права власності, і призначено справу до відкритого судового засідання. Ухвалою суду від 02 листопада 2015 року обєднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про переведення права власності, зі зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкоди у здійсненні права власності. Ухвалами суду Приморського районного суду неодноразово зобовязано позивача [PERSON] надати до суду оригінал договору позики від 21 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідачка [PERSON] не брала борг у позивач [PERSON] грошову суму еквівалентну 600 000,00 (шестистам тисячам) євро, договір позики 21 липня 2014 року з позивачем [PERSON] не укладала, підпису під договір вона ставила, під час нібито підписаного 21 липня 2014 року договору позики, відповідачка знаходилася за межами України, що виключає навіть теоретичну можливість укладання будь яких угод та позичання грошей за її участю. Зазначила, що відповідачка [PERSON] ніколи не мала наміру перечення права власності спірних обєктів на імя [PERSON], зовсім не знайомого їй чоловіка. Представник відповідачки посилається на фальшивість договору позики від 21 липня 2014 року, наданого позивачем [PERSON], оскільки до суду оригінал договору позики від 21 липня 2014 року [PERSON] та його представником не наданий, просила у позовної заяви [PERSON] відмовити, а уточнений зустрічний позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Залучена в якості співвідповідача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON], просила суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити, а у зустрічному позови [PERSON] відмовити. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, вислухавши пояснення сторін, оглянувши копію договору позики від 21 липня 2014 року, суд прийшов до наступних висновків: Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи копію договору позики від 21 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції встановив, що рукописний підпис позивача [PERSON] у наданого до суду копії договору позики від 12 липня 2014 року (т.1. а.с. 18), позовної заяви позивача [PERSON] (т.1. а.с. 2-4), копії паспорту громадянина України [PERSON] (т.1 а.с. 5-6), заяви позивача [PERSON] про проведення судового засідання без фіксації судового процесу від 10.07.2015 року (т.1. а.с. 25), заяви позивача [PERSON] про видання йому копії заочного рішення від 21.07.2015 року (т.1 а.с. 33), копії довіреності від 10.09.2015 року, видана [PERSON] на імя [PERSON], для його представництва у судових органах (т.1 а.с. 125), заяви позивача [PERSON] про залишення позову без розгляду від 02.11.2015 року (т.1 а.с. 134), клопотання позивача [PERSON] про визнання його явки обовязкової до суду від 23.11.2015 року (т. 1 а.с. 168, 179), заяв позивача [PERSON] про видачу йому копії ухвал про відкриття провадження та ознайомлення з матеріалами справи, які надані їм особисто через канцелярію Приморського районного суду м. Одеси суду 24.03.2016 року (т.1 а.с. 239, 240), копії розписки надана [PERSON] на імя [PERSON] від 10 вересня 2015 року (т.2. а.с. 4), копії довіреності від 10.10.2015 року, видана [PERSON] на імя [PERSON], для його представництва у підприємствах і установах (т.2 а.с. 5), є різними та відрізняються, що виключає можливість ідентифікувати підпис у копії договору позики від 21 липня 2014 року. Згідно положень ч.1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики зобовязаний підтвердити своє право вимагати від позивача виконання боргових зобовязань, але всупереч цим положенням ним не наданий оригінал договору позики від 21 липня 2014 року у підтвердження його укладення з відповідачкою [PERSON] та докази отримання відповідачем від нього за договором позики від 21 липня 2014 року суму у розмірі 600 000 євро, тобто розписку відповідачки [PERSON]. В матеріали справи відсутній оригінал договору позики, оригінал розписки, та визначення сторонами в цьому договорі формулюванні про передачу у власність позикодавцем позичальнику 600 000 євро не є достатніми доказами отримання відповідачем суми позики, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника ( ч.2\~ст. 1047 ЦК України), що узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України ( справа №6-79/цс/14) та оригінал договору позики від 21 липня 2014 року у підтвердження його укладення. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивачем [PERSON] та його представником оригінал договору позики від 21 липня 2014 року не був наданий до суду, як вимагає стаття 64 ЦПК України, і суд не оглядав в судовому засіданні. Наявність в матеріалах справи копії договору позики від 21 липня 2014 року не може вважатись належним доказом, оскільки оригінал договору позивачем не наданий. Копію договору позики від 21.07.2014 року, наданого позивачем до суду, належним чином не посвідчений, і тому суд розцінює копію зазначеного документу як неналежним та недопустимим доказом, і не може взяти його до уваги. Крім того, з пояснень \~відповідача вбачається, що договір позики 21 липня 2014 року з позивачем [PERSON] вона не укладала, підпис під договір вона не ставила, під час укладеного 21 липня 2014 року договору позики, відповідачка знаходилася за межами України, також зазначила, що вона ніколи не мала наміру переведення права власності спірних обєктів на іншу особу. Судом першої інстанції при розгляді справі встановлено, що відповідачка [PERSON], [INFO], уродженка м. Ізмаїл Одеської області в період 12 липня 2014 року на території України не знаходилася, відомості наданні на підставі інформації головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (01801, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 30) (т.2. а.с. ) Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Перевіривши позовні вимоги [PERSON] про переведення на його імя права власності на обєкти, які належать відповідачки [PERSON] на праві власності у звязку з неповерненням відповідачкою суму боргу за договором позики від 24.07.2014 року, суд дійшов висновку, що вказані вимоги позивача не відповідають ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, тому правову норму на яку посилається позивач не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON], оскільки обставини щодо передачі ним грошових коштів відповідачу не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому законних підстав для задоволення позову не має. Позивач за зустрічним позовом [PERSON]В звернулась до суду, в якому вказує, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ 076675 від 09.02.2005р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, належить домоволодіння за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідачка [PERSON], яка мешкає за адресою [ADDRESS], разом зі своїм чоловіком на автомобілі Мерседес чорного кольору д\\н ВН 9255 АВ прибула до приватного будинку позивачки, який належить [PERSON]В, відчинивши ворота, зайшла на подвіря, а потім у вищевказаний будинок. Як вбачається із матеріалів справи представник [PERSON] [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки відповідачів. Тому в своєму зустрічному позові позивачка просить усунути їй перешкоди у здійсненні права розпорядження належною їй на праві власності будинку шляхом виселення відповідачів. Судом було встановлено, що Київськім ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальних провадженнях № 12015160480006035 від 17.11.2015 р. за ч.1 ст.358 ККУ (підроблення документів) стосовно шахрайських дій [PERSON] по відношенню до [PERSON]В; № 12015160480006034 від 17.11.2015 р. за ч.1 ст.289 ККУ (незаконне заволодіння транспортним засобом) стосовно невідомих осіб що заволоділи транспортним засобом [PERSON] якій знаходився в гаражі її будинку за адресою м. Одеса, 2-й провулок Амундсена, 20. у той час, коли будинок вже був самоуправно зайнятий [PERSON]; № 12015160480006876 від 15.12.2015 р. за ч.1 ст.185 ККУ (крадіжка) стосовно невідомих осіб що скоїли крадіжку майна [PERSON] із її будинку за адресою м. Одеса, 2-й провулок Амундсена, 20. у той час, коли будинок вже був самоуправно зайнятий [PERSON]. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У передбачених законом випадках, зокрема, ст.ст. 156, 157 ЖК України, обмеження права власності можуть мати місце. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, оцінивши наведені обставини справи, суд дійшов до висновку про задоволення зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та виселення.

Outcome: approved