Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

12 березня 2010 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому вказували наступне. 2 листопада 2009 року між ними та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого вони придбали житловий будинок за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, с. Кумари, вул. Центральна, буд. 138. Посилаючись на те, що між ними були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору та підтверджену письмовою розпискою, але відповідач в подальшому ухилився від нотаріального укладання договору, просили визнати дійсним договір купівлі-продажу зазначеного будинку та визнати за ними в рівних частках право власності на це домоволодіння. Під час розгляду справи позивачі збільшили позовні вимоги і просили також визнати дійсним договір купівлі-продажу вказаного будинку та земельних ділянок, виділених для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства, а також визнати за ними право власності на дане нерухоме майно. Позивачі в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. В судовому засіданні відповідач позов визнав та не заперечував проти його задоволення, пояснивши, що отримав повністю плату за будинок із земельними ділянками в сумі 17\~000 грн., але в подальшому через різні особисті перепони не зміг виконати домовленість про подальшу нотаріальну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості. Заслухавши пояснення позивачів та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Так, з положень ст. 317, ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України вбачається, що право володіння, користування та розпорядження майном (в тому числі право продажу) належить власнику цього майна. Водночас, положення абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України вказують на необхідність здійснення державної реєстрації права власності щодо деяких категорій майна (щодо яких право власності виникає з моменту його реєстрації). З матеріалів справи вбачається, що відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 лютого 2005 року Первомайською державною нотаріальною конторою, був власником житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, с. Кумари, б. 138. В листопаді 2009 року позивачі та відповідач в усній формі домовилися про укладення договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами. Вони узгодили всі його істотні умови. При цьому продавець передав покупцю нерухоме майно та всю документацію щодо нього, а покупець прийняв його та сплатив за нього грошову суму, обумовлену сторонами в розмірі 17\~000 грн. При цьому, за обоюдною домовленістю сторін, окрім будинку також було домовлено і про купівлю-продаж двох земельних ділянок: -площею 0,25 га, виділеної для обслуговування житлового будинку відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії МК № №68; -площею 0,16 га, виділеної для ведення особистого підсобного господарства відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії МК № №68-а. Про свою домовленість з приводу істотних умов договору відповідач надав позивачам власноручно написану розписку. В той же час, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, як того вимагає ст. 657 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір. Який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державній реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. За статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюю прав та обовязків для сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може бути укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року та ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Оскільки під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами договір купівлі-продажу будинку не був укладений, тому до позивачів на і підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України право власності на земельні ділянки не перейшло. Доказів того, що між сторонами був в належній формі укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна надано не було. До того ж, на час досягнення домовленості між сторонами земельні ділянки належали на праві приватної власності померлому батьку відповідача [PERSON], і як спадщина відповідачем оформлені не були. За такого,

Outcome: dismissed