Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

12.06.2017 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 50-06-Ил/02 від 21.11.2006 року, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON]; визнати виконавчий лист № 2-7484/10 від 15.07.2011 року таким, що не підлягає виконанню; стягнути з АТ «Універсал Банк» на користь [PERSON] збитки у розмірі 80 061, 30 доларів США. Мотивуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що 21.11.2006 року між позивачем та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про надання споживчого кредиту № 50-06-Ил/02, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 105 000 доларів США з процентною ставкою 15% річних на строк до 19.11.2021 року. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.12.2010 року в тому числі і з позивача стягнуто заборгованість за вказаним вище кредитним договором, а в подальшому видано виконавчий лист. Позивач вказує на те, що сума заборгованості, що стягнута за рішенням суду є незаконною, що стверджується висновком експертного економічного дослідження від 29.08.2016 року. За вказаних обставин, вважає, що оспорюваний кредитний договір укладений під впливом обману зі сторони відповідача, а тому на підставі ст.ст. 203, 215, просить визнати недійсним кредитний договір № 50-06-Ил/02 від 21.11.2006 року, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у поданому відзиві на позов, представник відповідача посилається на дійсність оспорюваного кредитного договору, зазначає, що обставини укладення та виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором були предметом розгляду у судових інстанціях, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21.12.2010 року про стягнення в тому числі і з позивача заборгованості за вищевказаним кредитним договором, набрало законно сили. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, з вказаних у позові підстав. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, суд надходить до наступних висновків. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 21.11.2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії № 50-06-Ил/02, за умовами якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності у розмірі 105 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 15 % річних, із терміном повернення до 19 листопада 2021 року (а.с. 18-19). В подальшому у зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.12.2010 року стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договір про відкриття кредитної лінії № 50-06-Ил/02 від 21.11.2006 року по основному боргу у розмірі 102 502,14 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило еквівалент 816 275,79 грн., по нарахованим процентам - 17 223,05 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило еквівалент 137 155,75 грн., та по пені у розмірі 414 358,90 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2011 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21.12.2010 року залишено без змін. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір(оферти) і прийняття пропозиції(акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 629 ЦК України встановлено обов'язковість виконання договору сторонами. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна (розмір процентів), відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України. Аналогічного правового висновку дотримується Верховний Суд України в Постанові від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111 цс 13, відповідно до якого, зідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору с умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. За змістом ст.ст. 536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки (ціни), тобто це є істотною умовою, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі». Таким чином, зважаючи на те, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отриманий кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необґрунтованими та безпідставним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України). Приписами частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» імперативно закріплено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Частиною 4 статті 11 цього ж Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору або окремих його положень відповідно до статті 215 ЦК України. Позивач посилається на недотримання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. У ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з вимогами частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Саме по собі оспорювання позивачем дій позивача по нарахуванню відсотків за користування кредитними коштами та вказівка на невірність нарахування розміру заборгованості, без надання будь-яких доказів на підтвердження таких обставин, судом не береться до уваги і відповідно не може бути правовою підставою для задоволення вимог позову в частині визнання договору недійсним. Суд не приймає до уваги в якості доказу, наданий позивачем висновок експертного економічного дослідження від 24.05.2017 року, оскільки вказаний письмовий документи не є висновком в розумінні ст. 102, 106 ЦПК України, та в жодному випадку не є допустимим доказом в розумінні ст. 78 ЦПК України. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача з посиланням на норми статті 215 Цивільного кодексу України. В той же час суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 Цивільного кодексу України, визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З врахуванням зазначених норм Цивільного кодексу України та обставин справи, суд дійшов висновку, що позивач самостійно, на власний розсуд, вільно і на умовах, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства уклала з відповідачем на обумовлених і погоджених ними умовах договір кредиту, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є такими, які не ґрунтуються на вимогах Закону. Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, таким правом позивач не скористався. Також позивач посилається на порушення банком ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, які містять умови про зміну витрат, зокрема плати за кредитну заборгованість. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивач не довела суду, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи, що позивачем не доведено в ході розгляду справи наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним кредитного договору, позовна вимога про стягнення з відповідача збитків також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору. В частині позовної вимог про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає, що Цивільним процесуальним кодексом України у ст. 432 регламентовано порядок подання та вирішення сторін виконавчого провадження, зокрема, про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, а відтак вказана вимога не може бути предметом розгляду в рамках поданого спору. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача, оскільки такі суперечать доказам дослідженим в судовому засіданні та не ґрунтуються на матеріалах справи, ретельно досліджених судом в ході слухання справи по суті.

Outcome: dismissed