Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

11.04.2016 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати недійсним договір представництва, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 21.04.2009 р. приватним нотаріусом [PERSON] довіреностю від імені [PERSON] на ім'я [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 24.04.2009 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; витребувати із володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.04.2009 р. [PERSON], діючи від імені позивача [PERSON] згідно довіреності, зміст якої вона не знала, продав [PERSON] квартиру позивача, розташовану за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.№ 248А кв.52, та грошей після продажу квартири позивачеві не віддав. Таким чином, позивач залишилась без житла та без грошей. Вважає, що довіреність позивача, видана 21.04.2009 р. на імя [PERSON] та посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], та Договір купівлі-продажу від 24.04.2009 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]В,. є недійсними з підстав вчинення їх з корисливим мотивом із застосуванням обману. Вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні відносно позивача протиправного діяння: обманним шляхом заволодів правом розпоряджатись належним позивачеві майном та шляхом обману і самим майном. Отже, спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волі, шляхом обману, що є підставою для визнання правочинів недійсними та витребування майна від теперішнього володільця [PERSON], якій квартира належить на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року. Довіреність позивача [PERSON], видана 21.04.2009 р. на імя [PERSON], є підтвердженням наявності договору про представництво [PERSON] інтересів позивачки перед третіми особами, тобто за законом та у відповідності ст.. 237-239 ЦК України. Сам по собі договір про представництво інтересів [PERSON], на підтвердження якого була видана довіреність, посвідчена 21.04.2009 р. приватним нотаріусом [PERSON], є недійсним з підстав ст.ст.203, 230 ЦК України, що підтверджується вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року. Договір купівлі-продажу від 24.04.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] є недійсними з підстав вчинення їх з корисливим мотивом із застосуванням обману та відсутності волевиявлення на такий правочин у [PERSON], що також встановлено вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року. (т.1 а.с.78, 92) В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що син позивача - [PERSON] 03.08.2006 р. отримав кредит в КС «Соколов». Для забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором між КС «Соколов» та позивачем [PERSON] був укладений договір іпотеки, , відповідно до якого позивач передала в іпотеку належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.248-А кв.№52. Коли за кредитним договором виникла заборгованість, Кредитна спілка почала процедуру повернення боргу та ініціювала продаж спірної квартири, зі сплатою [PERSON] різниці між вартістю квартири та боргом, на що вона погодилась. Вони пропонували позивачеві інше житло, але воно її не влаштовувало з різних причин. У цей час позивач познайомилась з [PERSON], який ознайомився з договором іпотеки та запевнив позивача, що допоможе їй або домовиться про реструктуризацію боргу, або оскаржить кредитний договір у суді. Вона сплатила йому гонорар у розмірі 4000 грн. та видала довіреність на представництво в суді та інших організаціях. Після цього [PERSON] поспілкувався з працівниками Кредитної спілки та дізнався, що після продажу спірної квартири залишиться ще 190700 грн., якими він вирішив заволодіти. Він знову приїхав до позивача, повідомив, що в першій довіреності не вистачає якихось повноважень, та умовив її видати йому генеральну довіреність, запевнивши її, що робитиме все так, як каже позивач, і вони поїхали до нотаріуса [PERSON] Зміст цієї довіреності ані нотаріус, ані [PERSON] позивачеві не роз*яснили, окуляри вона з собою не брала, тому сама не могла прочитати її зміст і не розуміла, що це довіреність на розпорядження її квартирою. [PERSON] забрав довіреність та поїхав Про те, що відбувся продаж квартири, [PERSON] не знала. Коли до них почали приходити незнайомі люди з колекторської фірми, погрожуючи їх викинути, 05.05.2009 р. [PERSON] повідомив позивачеві, що їх квартира продана. Ніби-то рятуючи позивача, він орендував транспорт для перевезення речей позивача до іншої квартири, але частину речей викинув на смітник, а частину відвіз до приватного будинку у с.Лідне. Позивач відразу поїхала до нотаріуса [PERSON], анулювала видану довіреність, повернулась до спірної квартири, куди вселилась. Крім того, за її заявою у 2009 р. було порушено кримінальне провадження відносно [PERSON] Проте [PERSON] звернулась до суду з позовом про виселення позивача, та у 2010 р. [PERSON] було виселено. Крім того, позивач просить суд поновити позовну давність, оскільки при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] вона зверталась до суду із зустрічним позовом, потім чекала результати кримінального провадження як доказу відсутності її волевиявлення та доказу шахрайства з боку [PERSON] Представник відповідача [PERSON] [PERSON] та представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позовних вимог заперечували по суті, крім того, просили застосувати позовну давність (т.1 а.с.42, 169, т.2 а.с.14,40-41). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився у звязку з триманням під вартою, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, від участі у розгляді справи в режимі відеоконференції відмовився, його неявка не перешкоджає розгляду справи. Треті особи в судове засідання не з*явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи (т.2 а.с.58, 59). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, які з*явились, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наступне. Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. В судовому засіданні встановлено, що квартира, розташована за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.248-А кв.№52, до 24.04.2009 р. належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.07.1993 р. (1/2 частина) та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2004 р. (1/2 частина), про що зазначено в договорі купівлі-продажу від 24.04.2009 р. ( т.1 а.с.75). 03.08.2006 р. між [PERSON], чоловіком позивача, та КС «Соколов» був укладений кредитний договір № 38, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у сумі 95760,00 грн., зі сплатою 365% річних та 4% за кожний календарний місяць, на строк по 03.02.2008 р. На забезпечення кредитного договору від 03.08.2006 р. між КС «Соколов» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до якого позивач передала в іпотеку належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.248-А кв.№52. Вказані обставини встановлені при розгляді Фрунзенським районним судом м.Харкова справи № 2-393/2010 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, стягнення моральної шкоди, крім того, представником позивача визнані і не оспорюються (т.1 а.с.116-128). У зв*язку з невиконанням боржником зобов*язань по кредитному договору щодо повернення кредитних коштів виникла заборгованість у розмірі 240900,00 грн. та КС «Соколов» ініціювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки, з чим [PERSON] погодилась, за умови придбання для неї іншого житла на залишок коштів від продажу спірної квартири, що представником позивача також визнано і не оспорювалось в судовому засіданні . 21.04.2009 р. приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] була посвідчена довіреність, якою [PERSON] уповноважила свого онука [PERSON] та відповідача [PERSON] бути її представниками з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, громадських, господарських організаціях, підприємствах та установах, в усіх органах державної влади та самоврядування, з усіх питань, що стосуються її, в тому числі з питань управління та розпорядження майном позивача, з правом укладення угод та розпорядження майном, користуватися та розпоряджатися належними позивачеві коштами (т.1 а.с.74). 24.04.2009 р. [PERSON], діючи від імені [PERSON] на підставі її довіреності як Продавець, та [PERSON] як Покупець уклали договір купівлі-продажу квартири, належну [PERSON], яка знаходиться за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.248-А кв.№52 (т.1 а.с.75). Згідно змісту вказаного договору, купівлі-продаж спірної квартири здійснена на суму 431600,00 грн., які [PERSON] отримав готівкою для свого довірителя від Покупця [PERSON] повністю в момент підписання цього договору. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Також судом встановлено, що станом на 15.07.2016 р. квартира № 52 у буд.248-А по пр..Московському в м.Харкові зареєстрована на ім*я [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 08.09.2015 р., про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.46). Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.04.2010 р. у справі № 2-393/2010 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, стягнення моральної шкоди, - позовні вимоги [PERSON] задоволені та відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] Як вбачається із змісту вказаного судового рішення, [PERSON], звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійними довіреності від 21.04.2009 р. та договору купівлі-продажу від 24.04.2009 р., зазначала, що [PERSON] скористався її тяжким майновим та особистим станом, ошукав її та ввів в оману. Також позивач посилалась на нікчемність вказаних правочинів. Вказані доводи суд визнав недоведеними, у звязку з чим відмовив у їх задоволенні (т.1 а.с.116-123, т.2 а.с.49). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.08.2010 р. рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.04.2010 р. залишено без змін (т.1 а.с.124). Крім того, матеріали справи свідчать про те, що [PERSON], вважаючи себе потерпілою від дій [PERSON], звернулась за захистом своїх прав до органів внутрішніх справ та за її заявою відносно [PERSON] було порушено кримінальне провадження за ч.3 ст.190 КК України. Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2015 р. [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, та призначено покарання 4 роки позбавлення волі. Крім того, частково задоволено цивільний позов [PERSON], а саме стягнуто з [PERSON] на її користь 190700,00 грн. як відшкодування матеріальної шкоди та 50\~000,00 грн. - моральної шкоди (т.1 а.с.32). Вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2015 р. скасований в частині призначеного покарання, та призначено [PERSON] покарання за ч.3 ст.190 КК країни у вигляді 7 років позбавлення волі. Крім того, змінено вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої, а саме збільшено відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], з 50000,00 грн. до 200000,00 грн. (т.1 а.с.39). Як вбачається із змісту вказаних судових рішень, при розгляді кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] за ч.3 ст.190 КК України, судами було встановлено, що [PERSON] наприкінці березня 2009 р., маючи умисел на заволодінням чужим майном, із корисливих намірів, шляхом обману та зловживанням довірою, під приводом надання юридичної допомоги, познайомився з [PERSON], яка повідомила йому, що потребує правової допомоги з питання погашення заборгованості за договором кредиту №38, укладеного між [PERSON] та Кредитною спілкою «Соколов», відповідно до якого квартира [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності, виступила в якості предмету забезпечення кредитного договору, за яким упродовж тривалого часу не здійснювались платежі. Для досягнення своїх шахрайських намірів [PERSON], діючи в рамках повноважень, наданих йому на підставі вказаної довіреності, зустрівшись з представниками КС «Соколов», отримав інформацію про те, що у випадку виплати [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 30\~000 доларів США, з боку Кредитного союзу претензій до неї не буде. Крім того, [PERSON] стало відомо, що [PERSON] дала згоду на продаж квартири [ADDRESS] та погашення заборгованості, за умовами придбання для неї житла на кошті, які залишаться після продажу квартири. Реалізуючи свій злочинний намір на заволодіння чужим майном, [PERSON], увійшов в довіру до [PERSON] та запевнив її у щирості своїх намірів під приводом надання їй більш якісної правової допомоги та вирішення питання з КС «Соколов» щодо розстрочення сплати процентів за кредитним договором без відчудження квартири, переконав [PERSON] видати йому довіреність на право розпорядження належним позивачеві майном. [PERSON], отримавши 21.04.2009 р. шляхом обману від [PERSON] вказану довіреність, та таким чином, заволодів правом розпоряджатись її майном, 24.04.2009 р. близько 18 год. 45 хв. в приміщенні КС «Соколов» за адресою: м.Харків, Стадіонний проїзд, буд. 11, офіс №224, з корисливих намірів, без згоди [PERSON], від її імені уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідно до якого отримав 431600 грн. З отриманої від угоди суми [PERSON] сплатив в касу КС «Соколов» 240900 грн., погасивши таким чином наявну у [PERSON] заборгованість за кредитним договором, а коштами у розмірі 190700,00 грн., які залишились після погашення заборгованості та які він мав передати [PERSON], розпорядився на власний розсуд, причинивши [PERSON] матеріальні збитки на загальну суму 190700,00 грн. (т.1 л.д.39) Відповідно до ч.3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно- правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається із змісту вироків Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2015 р. та Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року, вказаними судовими рішеннями встановлено, що шахрайські дії [PERSON] були спрямовані на заволодіння майном позивача у вигляді грошових коштів у розмірі 190700,00 грн., які залишись після продажу квартири позивача іпотекодавця за кредитним договором та після сплати заборгованості за кредитним договором. Тобто [PERSON] є потерпілою від злочинних дій [PERSON], спрямованих не на заволодіння квартирою, а на заволодіння частиною грошових коштів від її продажу. При розгляді цивільної справи судом встановлено, що [PERSON] давала свою згоду на продаж спірної квартири та сплату заборгованості за кредитним договором, за умови придбання для неї іншого житла на залишок коштів. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Суд вважає, що позивачем на порушення вимог ст.60 ЦПК України, не доведено, що довіреність від 21.04.2009 р. була видана нею на ім*я [PERSON] внаслідок обману, оскільки вказану довіреність було видано не лише йому, але й [PERSON], якому також надавались повноваження щодо розпорядження майном. Крім того, вона дійсно бажала продати квартиру для проведення розрахунку з КС «Соколов» і саме ці дії виконав [PERSON] в межах наданої йому довіреності. Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2015 р. також встановлено, що шахрайські дії [PERSON] були спрямовані не на заволодіння всією квартирою позивача, а лише на залишок коштів від продажу квартири у розмірі 190700,00 грн., оскільки позивач проти продажу квартири з метою погашення заборгованості за кредитним договором не заперечувала. Крім того, при судовому розгляді справи № 2-393/2010 судом вже перевірялись доводи позивача про те, що вона не розуміла, яку довіреність видає, оскільки не мала окулярів та не могла її прочитати, а також її доводи щодо нікчемності правочинів, і вказані доводи були визнані неспроможними. Крім того, суд вважає, що позивачем без поважних пропущений строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем [PERSON], і підстави для його поновлення відсутні. Так, згідно пояснень представника позивача, про укладання договору купівлі-продажу 24.04.2009 р. [PERSON] стало відомо 05.05.2009 р. і вона відразу анулювала довіреність, видану 21.04.2009 р. Очевидно, що, анулюючи видану довіреність, позивач розуміла її зміст та саме з цього має рахуватись початок позовної давності. З метою захисту своїх прав [PERSON] в 2010 р. зверталась до суду із зустрічним позовом про визнання правочинів недійсними при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] про виселення, була обізнана з рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.04.2010 р., яким у задоволенні зустрічного позову було відмовлено, оскаржила його в апеляційному порядку, проте з позовом про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними з інших підстав звернулась до суду лише 11.04.2016 р., тобто майже через сім років після їх укладання. Посилання представника позивача на очікування судового рішення у кримінальному провадженні відносно [PERSON] за ч.3 ст.190 КК України як поважності причини пропуску позовної давності суд вважає неспроможними, оскільки, як зазначалось вище, внаслідок шахрайських дій [PERSON] потерпілій [PERSON] була завдана матеріальна шкода у розмірі 190700,00 грн., яка складається з суми коштів, що залишились після продажу її квартири предмету іпотеки та погашення заборгованості за кредитним договором. Як свідчать матеріали кримінальної справи, під час досудового розслідування [PERSON] було предявлено обвинувачення саме у заволодінні, шляхом обману і зловживання довірою, грошовими коштами [PERSON] у розмірі 17000 доларів США, проте у заволодінні квартирою позивача він не звинувачувався. В діях [PERSON] умислу, спрямованого на заволодіння квартирою, під час досудового та судового розгляду не встановлено, відтак, у позивача не було необхідності очікувати результати кримінального провадження для звернення до суду з позовними вимогами про визнання правочинів недійсними. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач не сплачував судовий збір у розмірі 1% вартості квартири, а саме 4316,00 грн. (виходячи з вартості квартири 431600,00 грн., вказаної у договорі купівлі-продажу), та не сплатив судовий збір у розмірі 551,20 грн. щодо вимог немайнового характеру, посилаючись на положення п.5 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed