Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

11 березня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя, про зміну черговості одержання права на спадкування, відшкодування витрат на поховання та ремонт, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 13 липня 1990 року, який 1993 році розірвано. Проте після розірвання шлюбу вони продовжували підтримувати шлюбні відносини, проживали однією сім'єю по [ADDRESS] вели спільне господарство, турбувалися та піклувалися один про одного. Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю з 1993 року по [INFO] року. Після смерті [INFO] року [PERSON] залишилися спадщина на квартиру [ADDRESS] та грошові вклади, які зберігаються у Фастівській філії Ощадбанку. Реалізовуючи своє право на спадщину позивачка звернулась до нотаріальної контори, однак листом від 21.12.2015 року було повідомлено, що у зв'язку з тим, що спадкодавець за лишив заповіту, спадкоємці першої черги до нотаріальної контори не зверталися, свідоцтво про право на спадщину має бути видане рідному брату спадкодавця [PERSON], як спадкоємцю другої черги та запропоновано звернутися до суду по питанню зміни черговості спадкування. Позивачка наголошує, що за весь час ніхто з родичів [PERSON], зокрема, відповідач, не цікавився ним, ні тим як живе, чи потребує він якоїсь допомоги та як себе почуває, не переймався його життям та здоров'ям. Позивачка тривалий час опікувалася, доглядала за [PERSON], який хворів на остеохондроз хребта, а після його смерті за власні кошти опікувалася похованням чоловіка та поминальним обідом. Крім того, за час спільного проживання з покійним в його квартирі був зроблений ремонт за спільні кошти разом на суму 7732 грн., а оскільки відповідач претендує на спадкову квартиру, він повинен відшкодувати такі витрати. Виходячи з наведеного та відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, просить визнати грошові вклади, які знаходяться на рахунках № [NUMBER] № [NUMBER]) та [NUMBER] в ТВБВ №10026/0663 на ім'я [PERSON] спільним майном [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на ? частину грошового вкладу, змінити черговість одержання права на спадкування після померлого [PERSON], визнавши за нею право на спадкування разом із спадкоємцем другої черги, стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесені [PERSON] на поховання [PERSON] в сумі 5460 грн. та витрати на ремонт квартири [ADDRESS] в сумі 7732 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на вищевказані обставини, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, надали суду письмові заперечення, в яких зазначили, що вважають вимоги позивача необґрунтованими, надуманими, такими, які не відображають дійсний справ речей. Так, позивачка стверджує, що [PERSON] перебував в тяжкому, безпорадному стані, а вона надавала йому допомогу, в тому числі матеріальну, проте дана обставина не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] до самої смерті працював на підприємстві залізничного транспорту та в повному обсязі виконував свої професійні обов'язки, за що отримував заробітну плату. Крім того [PERSON] отримував пенсію, що цілком достатньо для задоволення своїх життєвих потреб. Також відповідач заперечує проти твердження позивачки про те, що він не підтримував стосунків зі своїм братом, [PERSON], оскільки з самого початку і до моменту смерті брата жили дружньо та постійно спілкувалися. З приводу витрат, понесених на поховання, відповідач наголошую на тому, що він і його родина приймали безпосередню участь в похованні брата, так само, як і позивачка несли витрати. Але [PERSON] отримала від Фастівського об'єднаного управління ПФУ в Київській області 2 пенсії покійного [PERSON] та від ДП УДЦРП «Укрефтранс» кошти в розмірі, визначеному умовами колективного договору, тобто кошти на поховання, були відшкодовані в повному обсязі. Про відшкодування витрат на ремонт квартири [ADDRESS] зазначив, що він тільки претендує на оформлення спадщини і не є власником квартири, тому питання про відшкодування є недоречним. Просили відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи Фастівської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 липня 1990 року, у 1993 році шлюб розірвано. Згідно довідки від 06 квітня 2015 року № 523 позивачка проживала [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON], вели спільне господарство (а.с. 5). [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що зроблений актовий запис № 214. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Козятинською дільницею цивільних споруд від 14.11.1995 року та на грошові вклади, які знаходилися на рахунках померлого [PERSON], [NUMBER]), № [NUMBER]) та [NUMBER] в ТВБВ №10026/0663, відкритих у ПАТ «Державний ощадний банк України». Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.12.2015 року встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з 1993 року по [INFO] року. Як достовірно встановлено судом, за час проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], останнім відкриті рахунки [NUMBER]), № [NUMBER]) та [NUMBER] в ТВБВ №10026/0663 у ПАТ «Державний ощадний банк України». Оскільки факт проживання однією сім'єю позивачки та [PERSON] у шлюбних відносинах з 1993 року по [INFO] року встановлений судом та не підлягає доказуванню, за час якого відкриті рахунки у ПАТ «Державний ощадний банк України», які відповідно до ст. 60 СК України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, тому вимоги про визнання таких рахунків об'єктом спільної сумісної власності подружжя є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На підставі викладеного, оскільки частки майна дружини та чоловіка є рівними, між [PERSON] та [PERSON] були відсутні жодні домовленості щодо поділу майна подружжя, а також шлюбний договір, тому суд приходить до висновку, про необхідність визнання за позивачем права власності на 1/2 частину грошових внесків на цих вкладних рахунках. Щодо вимог позивача про суд зміну черговості одержання права на спадкування суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Як вбачається з листа Фастівської міської державної нотаріальної контори від 21.12.2015 року № 1696/02-17 [PERSON] заповіту не залишив, спадкоємці першої черги до нотаріальної контори не зверталися, свідоцтво про право на спадщину повинно бути видане рідному брату спадкодавця [PERSON]. Відповідно до ст. 1264 ЦК в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. За ч. та ч. 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Відповідно до п.5.2. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Як вбачається з вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи доводи позивачки щодо здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг, суд встановив, що така опіка позивачкою здійснювалась постійно протягом тривалого часу, з 1993 року по день смерті, оскільки позивачка мешкала з померлим однією родиною. Вказаний факт підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], що вважали позивачку та [PERSON] чоловіком та дружиною. Абзацом 3 п. 6 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Із матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем не доведена відповідними засобами доказування наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності. Зокрема, позивачем не надано доказів, якими беззаперечно було б доведено перебування спадкодавця в безпорадному стані і, що у зв'язку з цим станом, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу спадкодавцеві лише позивач [PERSON] Так, медичної документації [PERSON], що оглядалась судом та витяги з якої є в матеріалах справи, також не вбачається даних про перебування його в безпорадному стані, оскільки сам факт хвороби не свідчить про ці обставини. Надана позивачем довідка ЛКК №388 від 16.03.2016 року (а.с.24), яка містить відомості, що [PERSON] за станом здоров'я потребував стороннього догляду, який здійснювала [PERSON], не може бути прийнята до уваги, оскільки видана вже після смерті [PERSON] Крім того, зазначена установа не може підтвердити або спростувати факт надання особою стороннього догляду, оскільки такий догляд не обмежується лише періодом перебування у лікарні. Довідка Фастівської міської ради № 521 від 24.03.2016 року (а.с.23), яка містить відомості про перебування [PERSON] у безпорадному стані, з аналогічних підстав не може бути прийнята до уваги. Також, зазначена установа не має компетенції встановлювати факти безпорадності особи, оскільки такий стан зумовлений, зокрема, тяжкою хворобою або каліцтвом, що встановлюється відповідними медичними установами. Інших доказів, які містять відомостей про те, що [PERSON] через тяжку хворобу тривалий час був у безпорадному стані та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, надано не було. Свідки, на покази яких послалась позивач, вважаючи доведеним факт перебування [PERSON] в безпорадному стані, висловили лише свої оціночні твердження про перебування його в такому стані, на пославшись на будь-які об'єктивні дані, які свідчили б про наявність у нього такого стану. Зі показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] не знаходився у безпорадному стані, оскільки майже кожні вихідні приїзжав до с.Бортники, де займався господарством та обробляв город. Крім того, із дослідженої в суді медичної документації [PERSON] вбачається, що клініка і динаміка його захворювань носила такий характер, що стан здоров'я епізодично покращувався і погіршувався, але він не був у безпорадному стані, тобто таким, що не в змозі здійснити особистий догляд за собою. Доводи позивача про те, що вона тривалий час опікувалась та надавала допомогу [PERSON], не може бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Не надала [PERSON] і доказів, які б свідчили про те, що покійний потребував матеріальної допомоги, оскільки при житті [PERSON] працював (що підтверджується поясненнями сторін та свідків) на підприємстві залізничного транспорту - ДП УДЦЗРП «Укрефтранс», в повному обсязі виконував свої професійні обов'язки, за що отримував заробітну плату, та, крім того, отримував пенсію, що було цілком достатньої для задоволення його життєвих потреб. Враховуючи, що позивач не надала суду доказів про наявність підстав для зміни черговості одержання права на спадкування, а наявні в справі докази навпаки свідчать про відсутність таких підстав, то в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо зміни черговості одержання права на спадкування слід відмовити. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на поховання та ремонт спадкового майна суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Виходячи з наведеного, поділ загальної суми витрат слід здійснювати виходячи із наявності всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, а не з одного спадкоємця, як вимагає позивач. У ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Отже, суд приходить до висновку, що витрати на проведення поминальних обідів, які проводилися після поховання померлого, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язані спадкоємці відповідно до ст. 1232 ЦК України. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Наданий позивачем товарний чек №134 від [INFO] року підтверджує придбання гробу, вінків, костюма, хустки, покривала та проходки, всього на суму 2260 грн. Відповідно до вимог Порядку реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України 28.08.2013 року за N 417, розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених Законом, зареєстрованим у встановленому порядку РРО або заповнений вручну. Міністерство доходів та зборів України, посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», звертає увагу, що товарний чек повинен обов'язково містити напис «Товарний чек» та за змістом відповідати вимогам підпункту 3.2 Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» № 614 від 02.03.2010 р. (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) Отже, товарний чек повинен містити таку інформацію: - назва та адреса господарської одиниці (найменування ФОП); - для суб'єктів господарської діяльності, що не є платниками ПДВ, ідентифікаційний номер за ДРФО, перед яким друкуються великі літери «ІД» (реєстраційний номер облікової картки платника податків); - найменування товару (послуги); - форма оплати (готівкою, карткою, у кредит, чеками тощо) та сума коштів за визначеною формою оплати; - загальна вартість придбаних товарів (отриманих послуг) у межах чека, перед якою друкується слово «СУМА» або «РАЗОМ»; - порядковий номер чека, дата (день, місяць, рік) проведення розрахункової операції; - напис «Товарний чек»; - кількість та вартість придбаного товару (отриманої послуги). Наданий позивачем товарний чек не відповідає вимогам, встановленим Міністерством доходів та зборів України, адже даний документ не містить форми оплати коштів за надану послугу. Крім того, цей товарний чек не містить найменування ФОП, реєстраційного номера облікової картки платника податків. Такі дані містить печатка СПД, однак це не узгоджується з Додатком 2 до Положення про форму та зміст розрахункових документів, яким затверджена Форма N ФКЧ-2. Наявний у справі товарний чек не є у розумінні законодавства належними доказами здійснення розрахункових операцій з оплати товарів на поховання. Таким чином, зазначені товарні чеки не є доказами щодо фактів на обґрунтування позову. Інші документи не прийняті судом для долучення до матеріалів справи, оскільки подані поза встановленою ЦПК процедурою, як такі, що подавались під час розгляду справи по суті. Судом прийнято до уваги, що покази свідків, допитаних за клопотанням позивача, та покази свідків, допитаних на клопотанням відповідача, зовсім протилежні щодо обставин участі у витратах на поховання [PERSON], у чому спостерігається безпосередня заінтересованість у вирішенні спору на користь позивача, а у іншої групи свідків - на користь відповідача. Тому суд приходить до переконання, що такі покази суперечливі між собою, є взаємовиключними, а тому не можуть вважатися належними доказами у справі, не можуть буди джерелом достовірної інформації, а тому їх слід відкинути. Положеннями ст. 58, 59 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Не можуть бути прийняті як належні докази придбання будівельних матеріалів для ремонту спадкового майна надані позивачем товарні чеки та видаткова накладна з підстав невідповідності цих розрахункових документів встановленій формі та змісту. Зі змісту накладної (а.с. 26) на будівельні матеріали та товарних чеків (а.с.173), які не містять номеру, неможливо зробити висновок, що саме позивач придбав такі матеріали та що саме ці матеріали використовувались для ремонту квартири [ADDRESS]. Факт понесення будь-яких витрат підлягає доказуванню шляхом надання відповідних письмових доказів про передачу (отримання) коштів, які за своєю специфікою повинні відповідати встановленим вимогам щодо форми ти змісту, тому доведення таких фактів не може ґрунтуватись на поясненнях сторони цивільного процесу, та показах свідків, в той же час в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуально кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, позивачка, в підтвердження свого позову, не надала належних і допустимих доказів щодо понесених витрат на ремонт спадкового майна, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При визначені розміру судових витрат суд присуджує позивачу судовий збір у розмірі 551,20 грн. у зв'язку з задоволенням вимог про визнання майна спільним майном подружжя, а також 274,49 грн., що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог майнового характеру у зв'язку з задоволенням вимог про визнання права власності (26330,13 грн. х 100% : 13138,13 грн. = 49,8%; 551,20 грн. х 49,8% : 100% = 274,49 грн.) (а.с.1, п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Outcome: partial