Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

11 травня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] щодо розірвання шлюбу укладеного між ними та стягнення аліментів на її користь на утримання 2-х неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки заробітної плати відповідача, але не менш 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Після розірвання шлюбу просила залишити за собою прізвище «Кубай». В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через його безвідповідальне відношення до сімї, постійні сварки з цього приводу, свідками яких стають діти. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала їх задовольнити. Надала пояснення аналогічні, викладеним нею у позовній заяві. Додатково пояснила, що шлюб розриває вперше, збереження сімї вважає неможливим, матеріальних претензій до відповідача не має. На даний час вони проживають за однією адресою, але фактичні шлюбні відносини не підтримують на протязі 6-ти останніх місяців, також вони порізно ведуть домогосподарство та мають окремий бюджет. На утримання дітей відповідач коштів практично не надає. Заробітної плати позивача для належного утримання дітей не достатньо. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу, збереження сімї вважав неможливим. Підтвердив доводи позивача про те, що домогосподарство вони ведуть порізно та мають окремі сімейні бюджети. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище Хоролець) [PERSON] та відповідач [PERSON], 17 травня 2008 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КЕ № 041079, виданим у день реєстрації шлюбу відділом РАЦС Шишацького РУЮ Полтавської області, актовий запис № 16 (а.с. 7). Сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження 1-КЕ № 078979 від 30.10.2008 та 1-КЕ № 152616 від 21.02.2012 (а.с.8-9). Судом встановлено, що шлюб сторони розривають вперше, на протязі останніх 6-ти місяців фактичні шлюбні стосунки не підтримують, ведуть домогосподарство окремо один від одного, спільного сімейного бюджету не мають, а отже шлюб має формальний характер. Майнових претензій сторони один до одного не висловлюють. Ними досягнуто домовленість щодо проживання спільних дітей разом з матірю (позивачем). Визнавши позов в повному обсязі, відповідач погоджується на виплату аліментів для утримання неповнолітніх дітей, має постійну роботу та джерело доходу. У відповідача немає інших неповнолітніх дітей, непрацездатних членів сімї чи близьких родичів, які перебувають на його утриманні. Скарг на стан здоровя від нього до суду не надходило. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За змістом ст.ст. 54, 55 СК України базовою засадою побудови сімейних відносин є рівність чоловіка і жінки, взаємні почуття любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч.2 ст.182 СК України. З огляду на визнання позову відповідачем, враховуючи те, що подальше спільне життя подружжя неможливе, оскільки це суперечило б волі та інтересам щонайменше одного з них, а неповнолітні діти, які проживають та проживатимуть в подальшому разом з матірю (позивачем) потребують належного та систематичного утримання від обох батьків, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. На прохання позивача, відповідно до вимог ст. 113 СК України, суд вважає необхідним залишити за нею після розірвання шлюбу прізвище «Кубай». Враховуючи те, що позовні вимоги у справі підлягають повному задоволенню, суд

Outcome: approved