Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

10 червня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №14-к від 10.05.2019 року у зв`язку зі скороченням штатів (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП); поновити її на посаді начальника відділу представництва Другого Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (код 39748367); зобов`язати Запорізький місцевий центр з надання БВПД (код 39748330) запропонувати чи призначити на рівнозначну посаду в новоствореній установі Запорізькому місцевому центрові з надання БВПД (код 39748330), враховуючи переважне право шляхом переводу; стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, тобто з 12.05.2019 року по день винесення рішення суду з урахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів на загальну суму в розмірі 275\~286,47 грн. В обґрунтування позову вказала, що у зв`язку з реорганізацією Другого Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги шляхом приєднання до Запорізького місцевого центру з надання БВПД була звільнена з посади начальника відділу представництва незаконно, з грубим порушенням норм закону: п.6 ст. 36, ст.ст. 40, 42, 49-2, 184 КЗпП, оскільки під час звільнення відносно неї було порушено переважне право на залишення на роботі з підстави наявної в неї більш високої кваліфікації і продуктивності праці, а також заборону звільнення її як одинокої матері дитини віком до 14 років. Після усунення недоліків позовної заяви за ухвалою судді від 24 червня 2019 року ухвалою від 22 липня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 14 серпня 2019 року представник відповідача директор Запорізького місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги Бородіна О.Й. подала відзив на позов, в якому зазначила про повне невизнання позовних вимог і просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку з тим, що звільнення [PERSON] було проведено з дотриманням вимог ст.ст. 6, 40, 42, 49-2, 184 КЗпП України, відповідно до встановленого порядку, з урахуванням кваліфікації [PERSON] (недостатньої для посади начальника новоутвореного відділу, на яку вона претендувала), продуктивності праці, її характеристики від безпосереднього керівника на попередній посаді, а також передбачених стосовно такої категорії працівників (жінки, які мають дітей) гарантій та заборон під час звільнення. 20 серпня 2019 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вона висловила свої зауваження щодо неналежного оформлення характеристики на неї, врахованої відповідачем під час визначення її кваліфікації; наполягала на наявності в неї досвіду в юриспруденції, достатньому для зайняття посади начальника відділу, та переважного права на цю посаду, яке було грубо порушено відповідачем, у зв`язку з чим просила задовольнити позов. 23 серпня 2019 року представник відповідача надіслала заперечення на відповідь на відзив від 18.08.2019 року, в яких зазначила, що характеристика на [PERSON] була направлена за її запитом директором Другого Запорізького місцевого центру з надання БВПД Вітьком С.Г., тож сумніватися в її об`єктивності жодних підстав не було. Щодо відсутніх у ній, на думку позивача, необхідних реквізитів зауважила, що всі вони були наявні в супровідному листі. Стосовно наявності, як вважає позивач, переважного в неї права на зайняття посади начальника відділу вчергове наголосила на особливості процедури призначення на цю посаду, визначальним фактором під час якої є погодження кандидатури саме Координаційним центром, якого відносно [PERSON] отримано не було. Заперечувала проти задоволення позову. 16 вересня 2019 року позивач [PERSON] подала до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, яке ухвалою судді від 30 вересня 2019 року було задоволено, постановлено розглядати справу за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 15 жовтня 2019 року за клопотанням позивача [PERSON] до участі у справі в якості співвідповідачів було залучено Координаційний центр з надання правової допомоги та Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізьких областях. Залученим співвідповідачам були направлені копії уточненої позовної заяви з додатками, визначено строки для подання відзивів, заперечень на відповіді на відзиви тощо. 01 листопада 2019 року від відповідача 3 Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізьких областях, надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог у повному обсязі через їхню необґрунтованість. Так, представник відповідача вважає Регіональний центр неналежним відповідачем, оскільки трудового договору з позивачем він (центр) не укладав; позивачка не вправі вимагати поновлення на роботі в новоутвореному підприємстві, адже не була переведена туди в установленому законом порядку; вважає, що процедуру звільнення позивачки у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці було дотримано, порушення переважного права місця не мало, оскільки [PERSON] відмовилась від запропонованої посади. У відповіді на відзив Регіонального центру від 31.10.2019 року, отриманої судом 08 листопада 2019 року, позивач зазначила, що, не дивлячись на те, що вона дійсно з відповідачем 3 у трудових відносинах не перебувала, саме він погоджував її призначення на посаду начальника відділу представництва Другого Запорізького місцевого центру та звільнення з неї, відтак вважає його належним відповідачем за позовом. Наполягала на порушенні відповідачами встановленої ч.3 ст. 184 КЗпП України заборони звільняти її як одиноку матір дитини до 14 років, а також на порушенні наявного в неї переважного права на посаду начальника відділу. 08 листопада 2019 року судом отримано також відзив на позовну заяву від відповідача 2 Координаційного центру з надання правової допомоги, в якому останній зазначає, що не визнає позов, заперечує проти його задоволення, оскільки вимоги щодо звільнення позивача з посади, визначені ст. 49-2 КЗпП України, були дотримані; заборона звільнення її як жінки, яка має дитину, порушена не була, адже позивачці було запропоновано іншу роботу з урахуванням кваліфікації, продуктивності праці тощо, однак [PERSON] відмовилася від неї; поновлення на посаді, яку позивач не займала, є неналежним способом захисту, а Координаційний центр через відсутність між ним та позивачем трудових відносин неналежним відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову. 12 листопада 2019 року позивач відреагувала на відзив відповідача 2, подавши до суду відповідь на його відзив від 04.11.2019 року, в якій зазначила, що вважає цього відповідача належним, оскільки саме за його погодження відбувається призначення на посаду, на яку вона претендує. В іншому відповідь аналогічна тій, що була надана на відзив відповідача 3. 16 грудня 2019 року [PERSON] подала до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просила: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №14-к від 10.05.2019 року у зв`язку зі скороченням штатів (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП); поновити її на посаді начальника відділу представництва Другого Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (код 39748367); зобов`язати Запорізький місцевий центр з надання БВПД (код 39748330) запропонувати чи призначити на рівнозначну посаду в новоствореній установі Запорізькому місцевому центрові з надання БВПД (код 39748330), враховуючи переважне право шляхом переводу; стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, тобто з 12.05.2019 року по 28.12.2019 року (по день винесення рішення суду) у розмірі 78756,00 гривень, без урахування податків та обов`язкових платежів. Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Клопотання позивача [PERSON] про витребування оригіналу її характеристики та виклик в якості свідка [PERSON] залишено без розгляду. В задоволенні клопотання позивача [PERSON] про направлення запитів до лікарень стосовно інформації про стан здоров`я [PERSON] відмовлено. 26 листопада 2020 року позивач [PERSON] подала до суду клопотання про відмову від позовних вимог до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізьких областях, яку ухвалою суду від 26 листопада 2020 року було прийнято, провадження в цій частині закрито, в іншому розгляд справи було продовжено. В судових засіданнях позивач [PERSON] підтримала позов та пояснила, що 11.03.2019 року її було ознайомлено з повідомленням про реорганізацію і, не зважаючи на те, що в той час посада начальника новоутвореного відділу «Запорізьке бюро правової допомоги» разом з іншими посадами, яким вона відповідає згідно наявної в неї кваліфікації, були вільними, їй було запропоновано лише посаду головного спеціаліста відділу «Запорізького бюро з надання БВПД», яку вона вважає на 2 рівні нижчою від посади, займаної нею раніше. Штатний розпис, нову структуру Запорізького місцевого центру з надання БВПД, який є правонаступником Другого Запорізького місцевого центру з надання БВПД, їй для ознайомлення надали не 11.03.2019 року разом із повідомленням про реорганізацію та наступне вивільнення, а лише за її вимогою 27.03.2019 року. 25.04.2019 року, після того, як ознайомилась зі списком вакансій, вона написала заяви, в яких просила призначити її на посади: начальника відділу «Запорізького бюро з надання БВПД» Запорізького місцевого центру з надання БВПД, заступника директора Запорізького місцевого центру з надання БВПД. 06.05.2019 року Координаційний центр за допомогою скап-зв`язку провів з нею співбесіду щодо погодження її кандидатури на посаду начальника відділу, за результатами якої вона отримала відмову, у зв`язку з чим 10.05.2019 року її було звільнено, 11.05.2019 року видано на руки трудову книжку. Вважає, що погодження на посаду від Координаційного центру не отримала через те, що на той час вже було прийнято рішення про призначення на цю посаду [PERSON] і що під час звільнення відносно неї було порушено переважне право на залишення на роботі з підстави наявної в неї більш високої кваліфікації і продуктивності праці, а також заборону звільнення її як одинокої матері дитини віком до 14 років. Зазначала, що характеристика на неї, врахована відповідачем під час визначення її кваліфікації, за підписом директора Другого Запорізького центру з надання БВПД Вітька\~С.Г. не перша, що характеристики, підписані ним раніше (у грудні 2017 року та квітні 2019 року), мають кардинально протилежний зміст, у зв`язку з чим переконана в тому, що дану неналежно оформлену характеристику складено й підписано не її керівником, а сфальсифіковано; що характеристика стала тим інструментом, який вплинув на просування по службі [PERSON] і що ні на кого, окрім неї, характеристики до Координаційного центру взагалі не надсилалися. Представник відповідача директор Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Бородіна О.І. в судових засіданнях пояснила суду наступне. На підставі наказу Міністерства юстиції України від 11.02.2019 року №391/5 Перший Запорізький місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги було перейменовано в Запорізький місцевий центр з надання БВПД, Другий Запорізький центр з надання БВПД було реорганізовано шляхом приєднання до Запорізького центру, який став правонаступником Другого. Внаслідок реорганізації,\~відповідно до\~нової структури\~центру деякі\~відділи,\~в тому\~числі,\~відділ представництва,\~начальником якого\~була [PERSON] ,\~перестали існувати;\~посада начальника\~відділу представництва\~згідно нового\~штатного розкладу\~ також.\~У зв`язку\~з цим\~відповідно до\~вимог ст.ст.\~49-2,\~184\~КЗпП України\~11.03.2019\~року [PERSON] \~була попереджена\~про звільнення\~з займаної\~посади з\~одночасною пропозицією\~про переведення\~на посаду\~головного спеціаліста\~відділу «Запорізьке\~бюро правової\~допомоги» Запорізького\~місцевого центру\~з надання\~БВПД.\~Пропозиція про\~переведення саме\~на зазначену\~посаду була\~обумовлена тим,\~що відділ\~«Запорізьке бюро\~правової допомоги»\~є відокремленим\~підрозділом центру,\~перелік завдань\~і обов`язків\~начальника бюро\~значно більший,\~ніж у\~начальника відділу\~представництва,\~і досвіду\~їх виконання\~ [PERSON] \~не мала.\~Але згодом,\~01.04.2019\~року,\~позивачка просила\~відкликати повідомлення\~про своє\~майбутнє звільнення\~з посади\~начальника відділу\~представництва та\~провести конкурс\~на посаду\~начальника відділу\~«Запорізьке бюро\~правової допомоги»,\~на що\~їй листом\~було повідомлено,\~що зазначене\~не передбаченого\~законодавством про\~працю. Після ознайомлення\~з новим\~штатним розкладом,\~який було\~направлено директору\~Другого Запорізького\~місцевого центру\~з надання\~БВПД Вітьку\~С.Г.\~24.04.2019\~року,\~наступного дня\~ [PERSON] \~написала дві\~заяви на\~призначення її\~начальником відділу «Запорізьке бюро правової допомоги» та заступником директора Запорізького місцевого центру з надання БВПД. 26.04.2019 року до Координаційного центру було направлено подання щодо погодження призначення [PERSON] на посаду начальника відділу; 06.05.2019 року відбулася співбесіда, за результатом якої 07.05.2019 року від Координаційного центру було отримано лист про непогодження кандидатури [PERSON] на посаду начальника «Запорізьке бюро правової допомоги». Щодо посади заступника директора Запорізького місцевого центру з надання БВПД, то призначення на ці посади не входить до повноважень директора, відтак з такою заявою [PERSON] мала звертатись до Координаційного центру. Зазначила, що дійсно кандидатуру [PERSON] на спірну посаду було погоджено Координаційним центром раніше, але саме призначення його на посаду відбулося після розгляду подання на позивачку. Різниця в часі між повідомленнями [PERSON] та [PERSON] була обумовлена відрядженням представника відповідача. Характеристику щодо [PERSON] надав її безпосередній керівник [PERSON] . З характеристикою подання направлялось не лише щодо [PERSON] , але й щодо [PERSON] , просто на неї характеристику від [PERSON] затребували додатково. Зауважила також, що як директор центру має право пропонувати посади, тож і обирала, кому яку запропонувати. Попри це, кваліфікацію працівника визначає не вона, а за процедурою Координаційний центр через відповідне подання. Щодо переважного права позивача на спірну посаду вказала, що в даному випадку воно не застосовується, оскільки положенням передбачено спеціальний, особливий порядок призначення на неї. Гарантії, передбачені ч.3 ст. 184 КЗпП України для позивачки як для одинокої матері, яка сама виховує дитину до 14 років, також порушені не були, оскільки їй було запропоновано роботу на декількох посадах, в тому числі на посаді заступника начальника відділу, однак вона сама від них відмовилася. У зв`язку з викладеним просила відмовити в задоволенні позову. Представник Координаційного центру з надання правової допомоги Соломаха А.В. в судовому засіданні зазначив, що не визнає позов, заперечує проти його задоволення, оскільки вимоги щодо звільнення позивача з посади, визначені ст. 49-2 КЗпП України, були дотримані; заборона звільнення її як жінки, яка має дитину, порушена не була, адже позивачці було запропоновано іншу роботу з урахуванням кваліфікації, продуктивності праці тощо, однак [PERSON] відмовилася від неї; призначення на посаду, на яку претендує позивач, відбувається за спеціальною процедурою, яку позивач, не отримавши погодження від Координаційного центру, не пройшла, тож про наявність в неї переважного права на зазначену посаду та його порушення також не йдеться. Представник відповідача 3, Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізьких областях, [PERSON] (до виключення його з кола співвідповідачів) в судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову та пояснив, що Регіональний центр є неналежним відповідачем, оскільки трудового договору з позивачем він (центр) не укладав; процедуру звільнення позивачки у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці було дотримано, порушення переважного права або встановлених ч.3 ст.184 КЗпП України гарантій місця не мало. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 11 березня 2019 року головою комісії з реорганізації Другого Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Бородіною О.Ц. (відповідачем) було повідомлено [PERSON] як начальнику відділу представництва (позивача) про реорганізацію центру, майбутнє звільнення з займаної посади та запропоновано посаду головного спеціаліста відділу «Запорізького бюро правової допомоги» Запорізького місцевого центру з надання БВПД. Заявою від 01.04.2019 року позивач [PERSON] просила відповідача вважати повідомлення від 11.03.2019 року з її особистим підписом відкликаним, зазначила про незгоду із запропонованою посадою головного спеціаліста, просила запропонувати їй посаду начальника відділу «Запорізького бюро правової допомоги» або іншу посаду, рівнозначну займаній нею на той час, а також провести конкурс у разі декількох претендентів на посаду. Листом директора Запорізького місцевого центру з надання БВПД від 24 квітня 2019 року №01-29/272 директору Другого місцевого центру з надання БВПД було повідомлено про наявність вакантних посад у Запорізькому місцевому центрі для подальшого ознайомлення з цим переліком підпорядкованих йому працівників. Згідно наявного на листі підпису [PERSON] остання була ознайомлена з ним 25.04.2019 року. Того ж дня [PERSON] звернулася до директора Запорізького місцевого центру з надання БВПД з заявами, в яких просила призначити її на посади: начальника відділу «Запорізьке бюро правової допомоги» Запорізького місцевого центру з надання БВПД, заступника директора Запорізького місцевого центру з надання БВПД. 26 квітня 2019 року на підставі відповідної заяви [PERSON] директором Запорізького місцевого центру з надання БВПД до Координаційного центру було направлено подання щодо погодження призначення її на посаду начальника відділу «Запорізьке бюро правової допомоги» Запорізького місцевого центру з надання БВПД (№01-25/281). До подання додано заяву [PERSON] , біографічну довідку та характеристику на неї. 06 травня 2019 року в приміщенні Запорізького місцевого центру з надання БВПД відбулася співбесіда [PERSON] зі спеціалістами Координаційного центру з надання правової допомоги. 07 травня 2019 року на адресу Запорізького місцевого центру з надання БВПД Координаційним центром надіслано листа №1064-19-5, в якому зазначено про не погодження призначення [PERSON] , начальника відділу представництва Другого Запорізького місцевого центру з надання БВПД, на посаду начальника відділу «Запорізьке бюро правової допомоги» Запорізького місцевого центру з надання БВПД, про що [PERSON] було повідомлено листом від 10 травня 2021 року, а також надано роз`яснення з приводу неможливості призначення на посаду заступника директора центру самим директором через відсутність в нього відповідних повноважень. Тож, за погодженням Регіонального центру з надання БВПД у Донецькій та Запорізькій областях від 10.05.2019 року №956/01.2, згідно наказу від 10 травня 2019 року №14-к [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу представництва Другого Запорізького місцевого центру з надання БВПД у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має\~право на\~працю,\~що включає\~можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~вільно обирає\~або на\~яку вільно\~погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За п.п.3), 4) ч.2 ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ч.1\~ст.\~235\~КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, якщо працівника звільнено обґрунтовано, з дотриманням встановленого законом порядку, підстав для поновлення такого працівника немає. Заперечуючи законність свого звільнення у зв`язку зі скороченням штату внаслідок такої зміни в організації виробництва і праці, як реорганізація (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП), позивач: ставить під сумнів реорганізацію як таку, що відбулася, відтак і скорочення штату; водночас наполягає на порушенні її переважного права на залишення на роботі як більш кваліфікованого та продуктивного працівника (ч.1 ст. 42 КЗпП) (яке застосовується як раз у разі скорочення); а також наголошує на порушенні заборони звільнення її як одинокої матері, яка має дитину до 14 років (ч.3 ст. 184 КЗпП). Так, згідно п.1) ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадк у змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з пунктом 19 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, в даному випадку, реорганізація підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Посилаючись на 50% вільних штатних одиниць у Запорізькому місцевому центрі з надання БВПД станом на 23.12.2019 року, позивач вважає, що всі працівники Другого центру, в тому числі й вона, мали бути працевлаштовані в реорганізованому Запорізькому місцевому центрові (т.2 а.с. 223). Однак, з наданих суду копій наказів: Міністерства юстиції України від 11.02.2019 року №391/6 Про питання оптимізації системи надання безоплатної правової допомоги у Запорізькій області, Координаційного центру з надання правової допомоги від 22 лютого 2019 року №8 Про перейменування Першого Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, Координаційного центру з надання правової допомоги від 22 лютого 2019 року № 25 Про питання реорганізації Другого Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, вбачається, що останній реорганізовано шляхом приєднання до Запорізького місцевого центру з надання БВПД, який і став його правонаступником; утворено комісію з реорганізації Другого Запорізького місцевого центру з надання БВПД, головою якої визначено [PERSON] (т.1 а.с.58-59, 63-65). З порівняльного аналізу нового штатного розпису Запорізького місцевого центру з надання БВПД, введеного в дію з 01.03.2019 року (т.1 а.с.14,68), і попередніх штатних розписів Першого й Другого запорізьких місцевих центрів з надання БВПД, діючих з 01.03.2017 року (т.2 а.с.214,216), випливає, що нововведений штатний розпис Запорізького місцевого центру з надання БВПД не містить ані відділу представництва, в якому позивач обіймала посаду начальника відділу, ані відділу правової інформації та консультацій, в якому посаду заступника начальника відділу обіймала особа, яка на думку позивача, незаконно була призначена на посаду, на яку претендувала також [PERSON] . Тобто посада,\~яку займав\~позивач,\~була фактично\~виключена зі\~штатного розпису\~у зв`язку\~з приєднанням\~Другого місцевого\~центру з\~надання безоплатної\~вторинної правової\~допомоги до\~Запорізького місцевого\~центру з\~надання безоплатної\~вторинної правової\~допомоги.Зазначене переконливо свідчить як про реорганізацію центрів з надання правової допомоги у Запорізькій області, так і про пов`язане з нею скорочення штату. У відповідності до ч.1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Водночас, застосування положень статті 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Разом із тим, повноваження щодо призначення та визначення обсягу необхідної кваліфікації працівника на ту чи іншу посаду належить власнику або уповноваженому ним органу (правовий висновок Верховного суду у справі N756/5243/17, провадження N61-47646св18, постанова від 27.03.2019 року; абз.4 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року з подальшими змінами ). Так,\~згідно п.п.4)\~п.10\~Положення про\~Запорізький місцевий\~центр з\~надання БВПД директор Місцевого центру відповідно до визначених Координаційним центром кваліфікованих вимог призначає на посади та звільняє з посад: керівників та заступників керівників самостійних структурних підрозділів Місцевого центру за погодженням з Регіональним центром (крім керівників та заступників керівників бюро правової допомоги, які призначаються та звільняються з посади директором Місцевого центру за погодженням із Координаційним центром). Оскільки погодження на призначення [PERSON] на посаду начальника відділу Координаційний центр не надав, про що повідомив листом від 07.05.2019 року №1064-19-5 (т.1 а.с.87), натомість Регіональний центр з надання БВПД у Донецькій та Запорізькій областях листом від 10.05.2019 року №956/01.2 (а.с.96) погодив звільнення [PERSON] з посади начальника відділу представництва Другого Запорізького місцевого центру з надання БВПД, голова комісії з його реорганізації [PERSON] наказом від 10.05.2019 року №14-к наказала звільнити [PERSON] з 11 травня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.90). За встановлених судом обставин, а саме: існування затвердженого установою вищого рівня спеціального, особливого порядку призначення на спірну посаду; наявності у відповідного уповноваженого органу (Координаційного центру) повноважень з визначення обсягу необхідної кваліфікації працівника на ту чи іншу посаду ознак порушення переважного права на залишення на роботі, як і доречності його застосування в даному випадку, під час звільнення позивача судом не встановлено. Разом з тим, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року №6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Так, 11 березня 2021 року, тобто рівно за два місяці до звільнення, разом з повідомленням про реорганізацію та подальше звільнення з займаної посади головою комісії з реорганізації Другого Запорізького місцевого центру з надання БВПД було запропоновано [PERSON] переведення на посаду головного спеціаліста відділу «Запорізьке бюро правової допомоги» Запорізького місцевого центру з надання БВПД, про що свідчить особистий підпис позивача на вказаному повідомленні (т.1 а.с.13, 69). Водночас, своєю заявою від 01.04.2019 року [PERSON] повідомила голову комісії про те, що не згодна з запропонованою посадою як з такою, що порушує її права (т.1 а.с.15, 74). Таким чином, вимоги ст. 49-2 КЗпП України під час звільнення позивача відповідачем були дотримані, позивач при цьому відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП скористалася наявним в неї правом не погодитись із запропонованою посадою. Щодо порушення відповідачем під час звільнення позивача передбаченої ч.3 ст. 184 КЗпП України заборони звільнення її як одинокої матері, що сама виховує дитину до 14 років, суд дійшов наступного. Згідно ч.3 ст. 184 КЗпП України дійсно звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Проте 11 березня 2019 року [PERSON] одночасно з повідомленням про реорганізацію установи, в якій вона працювала начальником відділу, та можливим у зв`язку з цим звільненням отримала пропозицію бути переведеною на посаду головного спеціаліста відділу «Запорізьке бюро правової допомоги» Запорізького місцевого центру з надання БВПД, від якої, однак, заявою від 01 квітня 2019 року відмовилась. Згодом, після ознайомлення з листом від 24.04.2019 року про наявні\~вакантні посади,\~ [PERSON] \~відповідними заявами\~висловила бажання\~на зайняття\~посад,\~призначення на\~які відбувається\~за спеціальною\~процедурою.\~Так,\~для призначення\~на посаду\~начальника відділу\~«Запорізьке бюро\~правової допомоги»\~Запорізького місцевого\~центру з\~надання БВПД\~Рєпєнко О.П.\~не отримала\~визначального в\~цьому випадку\~погодження від\~Координаційного центру;\~про призначення\~на посаду\~заступника директора\~Запорізького місцевого\~центру з\~надання БВПД\~звернулася до\~суб`єкта,\~не уповноваженого\~на здійснення\~подібних призначень,\~про що\~була повідомлена\~листом від\~10.05.2019 року. Тож, з наведеного ініціативи зі сторони відповідачів саме звільнити [PERSON] всупереч положенням ч.3 ст.184 КЗпП України не вбачається, оскільки [PERSON] від запропонованої посади головного спеціаліста відмовилася сама, можливістю бути призначеною на інші посади згідно листа від 24.04.2019 року не скористалася, водночас для призначення на бажану посаду не пройшла встановлену процедуру. Доводи позивачки про її високу кваліфікацію, посилання на факти надання правової допомоги громадянам, участь у різноманітних заходах не спростовують законності процедури її звільнення та дотримання при цьому всіх необхідних гарантій захисту прав працівника. Таким чином,\~зважаючи на\~те,\~що порушення\~під час\~звільнення позивача\~передбачених ст.ст.\~42,\~49-2,\~184\~КЗпП України\~вимог не\~знайшло свого\~підтвердження,\~позовні вимоги\~про скасування\~наказу про\~звільнення,\~поновлення на\~роботі та\~стягнення середньої\~заробітної плати\~за час\~вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed