Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

10 квітня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до Межівського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що відповідачі 24 вересня 2003 року уклали між собою шлюб, який в січні 2014 року за рішенням Межівського районного суду було розірвано. 19 лютого 2014 року за позовом [PERSON] було відкрито провадження у справі про поділ майна подружжя, в якій однією з вимог є виділення останній у приватну власність 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS], оскільки вважає, що це майно набуте за час шлюбу. Позивачка вважає, що цей будинок не є спільною сумісною власністю відповідачів з огляду на те, що вони на час придбання будинку не мали потрібних для цього коштів, і саме вона 24 грудня 2011 року передала продавцеві будинку [PERSON] гроші в сумі 30 000 гривень, про що мається розписка. Подальше нотаріальне укладення договору купівлі-продажу відповідачем [PERSON] з [PERSON] за ціною 21 700 гривень лише свідчить про незнання дійсної вартості будинку [PERSON], яка зазначала його в своєму позові за ціною 56 000 гривень. Просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS], загальною площею 42,1 кв.м, в тому числі житлова площа 29,0кв.м, підсобна - 13,1 кв.м. На дану позовну заяву відповідачка [PERSON] подала заперечення, в якому зазначила, що розписка, надана позивачкою в якості доказу підтвердження придбання нею у власність спірного будинку, не є належним, оскільки не дотримано в цьому випадку письмової форми договору, яка підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, а тому, виходячи з приписів ст.220 ЦК України, є нікчемним. Просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 29 травня 2014 року позивач [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву, в якій доповнила, що при вирішенні спору між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], та нотаріально засвідчений 06 березня 2013 року, а також визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS], загальною площею 42,1кв.м, в тому числі житлова площа 29,0кв.м, підсобна - 13,1кв.м. 10 липня 2014 року позивач [PERSON] зі співпозивачем [PERSON] подали до суду уточнену позовну заяву, в якій доповнили, що окрім спірного будинку, відповідачі під час шлюбу придбали автомобіль «Чері Амулет» д/н [NUMBER] (дата реєстрації 14 листопада 2007 року). Оскільки власного житла вони не мали, проживали разом з позивачами в [ADDRESS] Проживаючи разом, обидві сім'ї були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, бюджет, і на придбання спірного будинку, як підтвердила в одному с судових засідань відповідачка [PERSON], були витрачені кошти зі спільного бюджету двох сімей. Таким же чином був придбаний автомобіль. Просять суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], та нотаріально засвідчений 06 березня 2013 року; визнати житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS], загальною площею 42,1кв.м, в тому числі житлова площа 29,0кв.м, підсобна - 13,1кв.м. та автомобіль «Чері Амулет» д/н [NUMBER], зареєстрований 14 листопада 2007 року Покровським МРЕВ УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], визначивши право власності на 1/4 частку кожного у вказаному майні. 03 вересня 2014 року позивачі подали до суду уточнену позовну заяву про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, визнання спільною сумісною власністю житлового будинку з господарськими будівлями, автомобіля та визначення часток у майні, що є спільною сумісною власністю, в якій окрім вимог, заявлених 10 липня 2014 року, просили суд встановити факт спільного проживання позивачів з відповідачами в період з 24 вересня 2003 року по листопад 2012 року в домоволодінні [ADDRESS] Позивачі [PERSON], [PERSON] та представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] не заперечує проти позовних вимог позивачів. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі через відсутність на те правових підстав, з урахуванням наданих до суду заперечень. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що були свідками того, як [PERSON] отримала саме від [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000 гривень за продаж належного їй будинку, розташованого по [ADDRESS],але походження цих грошових коштів їм не відомо. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що гроші в розмірі 30 000 гривень за продаж спірного будинку вони отримували саме від [PERSON] приналежність коштів їм не відомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона, як приватний нотаріус Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, 06 березня 2013 року посвідчила договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] який укладався між [PERSON] та [PERSON] згідно вимог чинного законодавства, продавець стверджувала, що кошти в розмірі 21 700 гривень отримала саме від останнього. Правовий режим цього домоволодіння - спільна сумісна власність [PERSON] та його дружини [PERSON], як придбане за спільні кошти подружжя. Сторонам у голос був зачитаний договір - продажу домоволодіння, було наголошено, що цим договором не порушується права та інтереси інших осіб. В той же день нею було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25га, розташованого по [ADDRESS] який укладався між [PERSON] та [PERSON] згідно вимог чинного законодавства, під час якого продавець стверджувала, що кошти отримала саме від останнього. Правовий режим цієї земельної ділянки - спільна сумісна власність [PERSON] та його дружини [PERSON], як придбане за спільні кошти подружжя. Суд, вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Розпискою, наданою 24 грудня 2011 року [PERSON], підтверджується, що вона отримала гроші від [PERSON] за будинок [ADDRESS] і розмірі 30 000 гривень, свідками чого були [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Визначаючи правову природу даного документа, з урахуванням посилання позивачів на нього, як на доказ придбання спірного будинку, слід виходити з того, що відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ч.1 ст.209 - правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Ст.657 - договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Також слід звернути увагу на абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України, приписами якого передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Окрім цього, дана розписка вказує на передачу [PERSON] коштів [PERSON] за будинок [ADDRESS], який взагалі не є предметом цього спору. Оскільки згідно договору купівлі - продажу подружжя [PERSON] було придбано будинок по [ADDRESS] Договір купівлі-продажу від 06 березня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], є нотаріально посвідченим, в ньому визначений правовий режим домоволодіння, як спільна сумісна власність [PERSON] та його дружини [PERSON], як придбане за спільні кошти подружжя. Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1025116 від 06 березня 2013 року підтверджується, що відбулася державна реєстрація права власності домоволодіння [ADDRESS], власником якого визначено [PERSON] Посилання позивачів на той факт, що зазначене домоволодіння та автомобіль «Чері Амулет» д/н [NUMBER], був куплений за їх гроші, не знаходить свого підтвердження. Свідки, які могли бачити передачу коштів, не могли знати про їх походження та належність безпосередньо позивачам. Відомістю про доходи відповідачів №10 від 13 червня 2014 року, звітом суб'єкта малого підприємства - фізичної особи - платника єдиного податку, податковими деклараціями за 2012, 2013 роки (а.с.113-124), отриманими з Межівського відділення Східно - Дніпровської ОДПІ, особовими рахунками працівника ПАТ «Укрнафта» відділення «Самара» [PERSON] за 2005-2013 роки підтверджується, що відповідачі отримували необхідний дохід для придбання спірного домоволодіння та автомобіля. Але й навіть при встановленні факту приналежності коштів позивачам, це не могло бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним з огляду на приписи, встановлені ст.215 ЦК України. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Позивачі у своєму позові не посилаються на норми матеріального права, якими вони керуються при визнанні спірного Договору купівлі - продажу недійсним посилаючись у своєму позові на ст. ст. 328,355, 357 ЦК України. Оскільки даний договір відповідає всім умовам чинного законодавства, підстав для визнання його недійсним у суду не має. Що стосується вимоги про встановлення факту спільного проживання відповідачів з позивачами, як для підстави визнання спільної власності на домоволодіння та автомобіль «Чері Амулет» д/н [NUMBER], суд застосовує норми права, передбачені 368-370 ЦК України, главою 8 СК України та порядок, передбачений главою 6 ЦПК України. Так, відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Спільне проживання відповідачів разом з позивачами не заперечується, виникнення права цих осіб на спірне майно встановлюється вимогами цивільного законодавства, викладеними вище, а отже такий факт судом встановлювати недоцільно. Так, дійсно, відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Проте в тих випадках, коли майно, набуте шляхом спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є нерухомим, право власності вимагає державної реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 ст.182, абзац третій ч.2 ст.331 ЦК). Як зазначалося вище, єдиним підтвердження права власності на спірне майно є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, будь-яких інших належних доказів суду надано не було. Оскільки позивачами, на яких, згідно ч.1 ст.60 ЦПК покладається обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, не надані докази належності спірного майна на праві спільної сумісної власності сторін по справі, а також суд виходячи з положень ст. 131 ЦПК України та обґрунтовуючи своє рішення на доказах, які були подані сторонами під час попереднього судового засідання та до розгляду справи по суті, вважає, що в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити. Послання позивачами на невірне трактування відповідачкою [PERSON] положень ст.61 СК України про обсяг спільно нажитого майна з відповідачем [PERSON] в даному спорі розглядатися не може, оскільки виходить за предмет розгляду справи. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене та підставі постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.182, 203, 209, 218, 331, 368, 638, 657 ЦК України, ст.61 СК України,

Outcome: dismissed