Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

10.08.2020 заявник звернулася до суду з заявою, в якій просила суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] , в Автономній Республіці Крим, Алушта, с. Малий Маяк, Україна. В обґрунтування заяви вказувала, що вона є дружиною померлого, претендує на спадкове майно, яке залишилося після його смерті. У зв`язку з тим, що місцем смерті спадкодавця є тимчасово окупована територія України, а саме с. Малий Маяк, Алушта, АР Крим, вона позбавлена можливості оформити спадщину, яка відкрилася після смерті чоловіка, оскільки орган державної реєстрації актів цивільного стану відмовляє у реєстрації смерті чоловіка на підставі свідоцтва про смерть виданого органами влади тимчасово окупованої території України. Вказані обставини унеможливлюють оформлення заявником прав на спадщину, яка відкрилася після смерті чоловіка, у зв`язку з чим заявник змушена звернутися до суду з відповідною заявою. Заявник до суду не з`явилася, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Заінтересована особа Центрально-Міський районний у м. Кривому Розі ВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь свого представника у розгляді справи не забезпечив, але надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення заявлених вимог не заперечував. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалася, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та надавши оцінку доказам на їх підтвердження, визначившись з нормами права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги підлягають задоволенню зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , дошлюбне прізвище якої « [PERSON] », перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 25.01.2002, про що складено актовий запис № 27 від 25.01.2002, вчинений Відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 25.01.2002 (а.с. 4). Вказаний шлюб не розривався, що підтверджується повним витягом з актового запису про шлюб, який не містить відміток про розірвання шлюбу (а.с. 23-24). За життя [PERSON] йому належало право власності на житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 20.11.2000 посвідченого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та реєстраційним посвідченням Криворізького БТІ від 13.12.2000, згідно якого за [PERSON] зареєстровано право особистої власності на вказаний будинок (а.с. 6-7), а також право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2396 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , призначену для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення підсобного господарства, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю від 24.04.2001 (а.с. 8). Згідно копії свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] від 06.03.2020, виданого Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у с. Малий Маяк м. Алушта Республіки Крим Російська Федерація (а.с. 3). В підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надано копію медичного свідоцтва про смерть серії 35 № 053025 від 06.03.2020, згідно якого смерть [PERSON] наступила [INFO] на дому в с. Малий Маяк, м. Алушта Крим (а.с. 20), копію довідки про смерть № С-00301 від 02.08.2020, яка також містить дані про час та місце смерті, причину смерті (а.с. 21), а також направлення на поміщення трупа [PERSON] в Алуштинський міський морг (а.с. 19). Всі вище вказані документи видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, а саме в АРК Крим. Відповідно до ч.2 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями, є тимчасово окупованою територією України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до ст. 1 вказаного закону, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ст. 4 вказаного закону, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Частина 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] видано органом реєстрацій актів цивільного стану, що діє на тимчасово окупованій території України, воно є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 1216 - 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] заведена спадкова справа (а.с. 5). Заявник є спадкоємцем першої черги спадкування за законом, як дружина спадкодавця. З метою реалізації свого права на спадкове майно, [PERSON] зверталася до Центрально-Міського районного у м. Кривому Розі ВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро), з заявою про реєстрацію смерті її чоловіка [PERSON] в порядку визначеному законодавством України. Листом за вих. № 1625/20.30-32 від 07.08.2020, їй відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що подані нею документи видані органами на тимчасово окупованій території, а відповідно є недійсними та не створюють правових наслідків (а.с. 9). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть встановлюватися факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 317 ЦПК України передбачена можливість встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Такі заяви можуть бути подані родичами померлого або їх представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Беручи до уваги, що з відповідною заявою до суду звернулася дружина [PERSON] , яка відповідно є родичем померлого, невизнання факту смерті її чоловіка на тимчасово окупованій території порушує її право на спадкове майно, а тому виходячи з принципів справедливості та верховенства права, відсутності будь-яких позасудових способів захисту порушеного права заявника, з метою захисту такого права, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть [PERSON] , виданих органами та закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів в підтвердження факту його смерті, а тому приходить до висновку, що факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, померлого [INFO] на тимчасово окупованій території України - у с Малий Маяк м. Алушта Автономної Республіки Крим, є доведеним та підлягає встановленню. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні рішення судом у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved