Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

10 липня 2019 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такою, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі, які є її донькою та онукою, зареєстровані у квартирі, однак не проживають у ній з серпня 2014 року, виїхавши на постійне мешкання до Росії, де проживають до сьогодення. Особистих речей у помешканні відповідачі не мають, комунальні послуги не сплачують. Наявність реєстрації відповідачів у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Вважаючи, що відповідачі втратили право користування вказаним житлом, просила визнати їх такими. Відповідно до ухвали суду від 11 липня 2019 року справа розглядається у спрощеному позовному провадженні за участю сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, просила вирішувати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули. При цьому від [PERSON] , діючої від свого імені, а також від імені неповнолітньої [PERSON] , на адресу суду надійшла нотаріально посвідчена заява про визнання нею пред`явленого позову у повному обсязі. Зазначила, що вона та неповнолітня [PERSON] зареєстровані та постійно проживають на території Російської Федерації. Просила вирішувати справу у їх відсутність. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві особистої приватної власності належить позивачеві [PERSON] . За інформацією, наданою Лівобережним відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб ДАП Маріупольської міської ради від 14.06.2019, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім`ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання протягом вказаного періоду часу. З акту, посвідченого ОСББ «Морський-68» від 08.05.2019, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , будучи зареєстрованими у квартирі [ADDRESS] , фактично не проживає у ній з 15 серпня 2014 року і по сьогодення. Відповідач [PERSON] , діюча від свого імені, а також від імені неповнолітньої [PERSON] , зазначені обставини визнала та не спростував згідно із її письмовою заявою, наданою на адресу суду. При цьому, як вбачається з наданої відповідачем довідки , виданої ОВМ МО МВС Росії «Троицкий» м. Москви від 31.08.2017, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та постійно проживають за адресою: [ADDRESS] . Таким чином наявності поважних причин відсутності відповідачем за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] судовим розглядом не встановлено. Отже, враховуючи, що відповідачі понад встановлені законодавством строки відсутні за місцем реєстрації без поважних причин, суд вважає можливим постановити рішення про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши пред`явлений позов по суті. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141, 142 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню 50% від понесених нею та документально підтверджених витрат з оплати судового збору у сумі 384,20 гривень. Інша частина витрат з оплати судового збору у сумі 384,20 гривень підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved