Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

12.05.2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом їх виселення із зазначеної квартири. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він є власником квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2013 року, яку отримав від батька - [PERSON], який помер [INFO]. 13.07.2015 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2013 року недійсним з тих підстав, що вона є власником спірної квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.10.2007 року. Крім того, ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 06.07.2011 року скасовано рішення суду від 06.06.2008 року, яким спадкодавцю [PERSON] було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. На думку [PERSON] вказана обставина, в силу статті 1301 Цивільного кодексу України, свідчить про те, що [PERSON] не мав права на спадщину і, як наслідок цього - не мав такого права і [PERSON] 23.09.2015 року судом було прийнято уточнену зустрічну позову заяву відповідно до якої в якості співпозивача за зустрічним позовом у справу вступила [PERSON] Крім того, в якості додаткової підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2013 року зазначено, що під час видачі цього свідоцтва нотаріусом порушено вимоги статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» тому як на той час [PERSON] була неповнолітньою, що унеможливлювало оформлення [PERSON] свого права на спадщину [PERSON] без відповідного дозволу органу опіки та піклування. На підставі заяв [PERSON], який є представником [PERSON] та [PERSON] (а. с. 63, 64), ухвалою суду від 14.08.2015 року здійснено заміну позивача за первісним позовом [PERSON] на його процесуального правонаступника - [PERSON], який за договором купівлі-продажу від 17.07.2015 року придбав спірну квартиру у [PERSON] Отже, 14.08.2015 року [PERSON] набув у справі статус позивача за позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом. У свою чергу, з 14.08.2015 року [PERSON] та [PERSON] набули статусу позивачів за їх позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, в якого залишився лише статус відповідача за позовом [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] позов [PERSON] не визнали і просили відмовити в його задоволенні. Одночасно [PERSON] наполягала на задоволенні її позову до [PERSON] [PERSON] не з'явилася, при цьому надіслала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. [PERSON] та [PERSON] також не з'явилися з причин, які визнано судом неповажними. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 30.10.2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу, на підставі якого придбали у власність квартиру [ADDRESS] (далі - Квартира, а. с. 37, 38). У подальшому, рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 30.03.2010 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 09.07.2010 року, право власності на Квартиру було визнано за [PERSON] Цим же рішенням суду зобов'язано [PERSON] та [PERSON] звільнити Квартиру та передати її новому власнику [PERSON] (справа № 2-181/10, т.1, а. с. 114-117, 189-192). Ухвалюючи вказані судові рішення суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що [PERSON] має право на Квартиру в порядку спадкування майна [PERSON] за заповітом. У той же час, заповіт [PERSON] на користь [PERSON], що скасовував її попередній заповіт на користь [PERSON], і на підставі якого в подальшому [PERSON] набув право власності на Квартиру та відчужив її [PERSON] і [PERSON], визнано недійсним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26.12.2008 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 07.05.2009 року. Отже, право власності на Квартиру виникло у [PERSON] на підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 30.03.2010 року, яке має законну силу. Наведені в зустрічній позовній заяві [PERSON] та [PERSON] доводи щодо недійсності свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2013 року з підстав чинності на даний час укладеного ними з [PERSON] договору купівлі-продажу Квартири від 30.10.2007 року та відсутності у [PERSON] права на спадкування майна [PERSON], через пропущення ним строку прийняття спадщини, не мають правового значення при вирішенні цього спору і не впливають на дійсність оскаржуваного ними свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки рішенням суду від 30.03.2010 року Квартиру витребувано в [PERSON] і [PERSON] в порядку віндикації (стаття 388 ЦК України), що не потребує окремого визнання судом недійсним договору від 30.10.2007 року. Вказаний договір автоматично втратив свою юридичну силу за фактом витребування Квартири у [PERSON] і [PERSON] як її добросовісних набувачів. Наявність у [PERSON] права на спадщину [PERSON] вже підтверджена рішенням суду від 30.03.2010 року, а тому не може бути предметом повторного перегляду в межах цієї справи. Доводи [PERSON] і [PERSON] щодо порушення нотаріусом, під час видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, вимог статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» і, як наслідок цього, - прав [PERSON], яка на той час була неповнолітньою, є наслідком неправильного розуміння ними положень спадкового права України, оскільки за змістом положень Книги шостої Цивільного кодексу України (спадкове право) реалізація спадкоємцями права на спадщину не залежить від наявності в інших осіб права на користування спадковим майном. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Суд констатує, що на підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 30.03.2010 року [PERSON] та [PERSON] втратили право користування Квартирою та були зобов'язані звільнити її та передати [PERSON] Право користування Квартирою [PERSON], як члена сім'ї власників, було похідним. Тому, з втратою права власності на Квартиру та права користування нею [PERSON] і [PERSON], автоматично втратила право користування нею й [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ніколи не були членами сім'ї [PERSON], який після оформлення свого права власності на Квартиру в порядку спадкування не надавав своєї згоди на вселення і проживання в Квартирі вказаних осіб. Не надавав такої згоди і теперішній власник Квартири [PERSON] Виходячи з цього, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не набули житлових прав на Квартиру, а тому на спірні правовідносини не поширюються гарантії, встановлені нормами Житлового кодексу Української РСР. За приписом частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з того, що проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в Квартирі, що належить на праві власності позивачу [PERSON], без його згоди, створює останньому перешкоди в здійсненні права власності щодо цієї квартири, заявлений ним позов про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відповідачів із Квартири підлягає задоволенню.

Outcome: approved