Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

11.06.2018 р. до Енергодарського міського суду Запорізької області звернувся адвокат Галька Назар Олександрович (далі - представник позивача), який діє на підставі письмового ордеру (а.с.8) в інтересах [PERSON] (далі - позивач) з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі - відповідач, ПАТ «Запоріжжяобленерго»), після уточнення вимог якої 18.12.2018 р. (а.с.49-51), просить суд: - Стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» ЄДРПОУ 00130926 на користь [PERSON] - суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 52134,46 грн.; - Стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» ЄДРПОУ 00130926 на користь [PERSON] - суму середнього заробітку за весь час затримки у сумі 26831,72 грн. - Стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» ЄДРПОУ 00130926 на користь [PERSON] - суму моральної шкоди у розмір 10000 грн.; - Стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» ЄДРПОУ 00130926 на користь [PERSON] -витрати на правову допомогу які підтверджені документально. В обґрунтування вимог уточненого позову, представник позивача зазначає, що наказом №2233-к від 24.05.2018 р. позивача було звільнено з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП. Однак, при звільнені позивачу не було виплачено відповідачем заборгованість по заробітній платі, яка утворилась з вересня 2017 р. по травень 2018 року у загальному розмірі 52134,46 грн. На даний час заробітна плата залишилась не виплаченою, а отже з відповідача підлягає стягненню також середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільнені позивача, розмір якої буде вираховуватися відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.02.1995 р. №100. Так, враховуючи, що розмір середньоденної заробітної плати становить суму у 319,58 грн. яка вираховується шляхом ділення суми середньомісячної заробітної плати за два календарні дні, що передують звільненню, на кількість відпрацьованих робочих днів, а саме: заробітна плата в квітні 2018 р. становила 5657,78 грн., кількість робочих днів - 19, в березні 2018 р. - заробітна плата становила 7125,60 грн., кількість робочих днів 21, отже, 12783,38/40 = 319,58 грн., розмір середньої заробітної плати за час затримки, буде вираховуватися шляхом множення кількості робочих днів за період з 25.05.2018 р. по 18.12.2018 р. на середньоденну заробітну плату: (319,58х144) = 46019,52 грн. Та враховуючи суму яка підлягає сплаті як податок на доходи фізичних осіб, військовий збір, єдиний внесок, до виплат позивачу підлягає сума у 26831,72 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, з посиланням на ст.237-1 КЗпП, представник позивача зазначає, що відповідач завдав позивачу моральних страждань внаслідок затримки виплати заробітної плати, які виразилися у душевних переживаннях, хвилюванням щодо подальшого життя у зв'язку з відсутністю повного розрахунку, який був запорукою нормального існування, розмір яких оцінює в сумі 10000,00 грн. Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 17.07.2018 р. провадження у даній справі було в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання (а.с.21). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 31.08.2018 р. підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.27) В судове засідання, для участі у розгляді справи по суті, позивач [PERSON] не з'явилась, надала до суду письмове клопотання про слухання справи без її участі позов підтримує та просить суд його задовольнити (а.с.43). В судове засідання, для участі у розгляді справи по суті, представник позивача - адвокат Галька Н.О. не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просить суд відкласти слухання справи (а.с.66). Представник відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» в судове засідання, для участі у розгляді справи по суті, повторно не з'явився, заяв про розгляд справи у відсутності до суду не надав, про час та місце слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надав. Представником відповідача було надано до суду відзив на позовну заяву (а.с.30-32), відповідно до змісту якого зазначає також на те, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» знаходиться у складному фінансовому становищі та ступінь виконання зобов'язання відповідача перед позивачем знаходиться в прямій залежності від стану виконання зобов'язань споживачів перед ПАТ «Запоріжжяобленерго» та політики НКРЕКП щодо встановлення відсотків відрахувань на поточні рахунки відповідача, який має низький рівень надходження коштів від споживачів електричної енергії на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання. Через борги споживачів, відповідач не має можливості виконувати зобов'язання, у тому числі по виплаті заробітної плати, що свідчить про відсутність прямої вини відповідача перед позивачем. Не заперечуючи розмір середньоденної заробітної плати яку зазначив позивач в сумі 319,58 грн. вважає, що стороною позивача не вірно проведено розрахунок заборгованості по заробітній платі. Крім того, вважає безпідставним і вимогу щодо стягнення моральної шкоди, оскільки, крім того, що вбачає відсутність вини підприємства у затримці виплати заробітної плати, також і те, що стороною позивача не підтверджено наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або виникнення необхідних додаткових зусиль для організації свого життя, а також розрахунку суми в яку позивачем оцінено моральні страждання її обґрунтованість. Також, вважають безпідставним і вимогу про стягнення витрат на оплату послуг адвоката та її розмір. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи, що від відповідача до суду надійшов відзив на позов, наявне рекомендоване повідомлення про вручення стороні відповідача поштового відправлення про явку до суду (а.с.65), відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд даної справи в суді, відсутність повідомлень зі сторони відповідача про поважність причин неявки, заяв про розгляд справи у відсутності, або заяв про відкладення слухання справи, суд вважає можливим визнати неявку представника відповідача до суду без поважних причин та розглянути справу у його відсутності. Щодо неявки представника позивача - адвоката Гальки Н.О. та наданого ним письмового клопотання про відкладення слухання справи для надання додаткових доказів (а.с.66), суд вважає зазначити наступне. Як зазначалось розгляд справи ухвалою від 17.07.2018 р. призначено в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання (а.с.21), строк проведення якого обмежено законодавцем (ч.3 ст.189, ч.1 ст.210 ЦПК України). Метою призначення та проведення підготовчого судового засідання є виконання завдань підготовчого провадження (ч.1 ст.196 ЦПК України), завдання проведення підготовчого судового засідання визначені в ч.1 ст.189 ЦПК України, якими у тому числі є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу (п.1), зібрання відповідних доказів (п.3), вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті (п.6) та крім того в підготовчому судовому засіданні вирішуються питання визначені в ч.2 ст.197 ЦПК України, пунктом 10, якого, передбачено і вирішення клопотань учасників справи. До суду від сторони позивача не надходило клопотань про відкладення підготовчого провадження з метою надання доказів, які мають значення для розгляду справи. Згідно приписів п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом. Отже, враховуючи відсутність, на час проведення підготовчого судового засідання, передбачених законом перешкод для призначення справи до розгляду по суті, ухвалою суду від 17.07.2018 р. підготовче провадження було закрито (а.с.21). Представник - адвокат Галька Н.О., як представник сторони - позивача [PERSON] (ст.48, 58 ЦПК України), відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України, повинен був обґрунтувати неможливість заявлення клопотання про надання доказів, в межах підготовчого провадження, однак, зміст клопотання не містить такого обґрунтування. Крім того, відповідно до п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасник справи зобов'язаний з'явитися до суду в разі якщо його явка визнана обов'язковою, однак судом не визнавалась обов'язковою у судове засідання ні явка позивача, ні його представника. Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В частині 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. З аналізу зазначеного вище, суд не вбачає підстав для відкладення слухання справи, у зв'язку з заявленим 04.04.2019 р. представником позивача клопотанням, враховуючи також і те, що сама позивач надала клопотання про розгляд справи без її участі зазначивши також про те, що права та обов'язки їй відомі (а.с.43). Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача - адвоката Галька Н.О. та представника відповідача на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом з даних трудової книжки позивача [PERSON] встановлено, що позивач працювала у ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаді контролера з енергозбуту та була звільнена 25.05.2018 р. за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або не уповноваженим органом законодавства про працю умов колективного чи трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України, на підставі наказу від 24.05.2018 р. (а.с.4-5). Отже, встановлено, що день звільнення позивача з роботи є саме 25.05.2018 р., а ні 24.05.2018 р., як про це зазначено у змісті позову. Згідно довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 25.05.2018 р. №518, тобто виданої в день звільнення, загальний розмір заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2017 року по травень 2018 року (включно) становив суму у 52134,46 грн. (а.с.6). Однак, відповідно до Довідки про невиплачену зарплату [PERSON] станом на 10.08.2018 р., надану стороною відповідача, позивачу було здійснено часткове погашення у добровільному порядку розміру заборгованості по заробітній платі, так у повному обсязі було виплачено заробітну плату за жовтень 2017 р. в сумі 2174,35 грн. та за лютий 2018 р. - в сумі 2591,38 грн., крім того, частково погашено заборгованість за листопад 2017 р. та залишилось не сплаченим за цей місяць 1775,36 грн., також частково сплачена заборгованість за травень 2018 р., у зв'язку з чим залишилось несплаченою за цей місяць сума у 23906,54 грн., а отже розмір заборгованості по заробітній платі станом на 10.08.2018 р. підлягає сплаті за вересень, листопад, грудень 2017 року (включно) та за січень, березень, квітень, травень 2018 року (включно), без урахування частково сплачених сум, у загальному розмірі 51096,08 грн. (а.с.33), що не заперечується стороною позивача, при цьому, зі змісту відзиву на позовну заяву поданого відповідачем (а.с.30-32) факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості по заробітній платі визнається. Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно положень частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З зазначених вище доказів, вимог позову та запереченнях викладених відповідачем у відзивах, положень ч.1 ст.116 КЗпП України, вбачається відсутність спору між сторонами щодо розміру заробітної плати яка підлягала виплаті відповідачем позивачу у день звільнення, тобто 26.05.2018 р., оскільки як встановлено з довідок, сам розмір сум заборгованості по заробітній платі змінювався лише у зв'язку з добровільною їх сплатою відповідачем, або за рішенням суду. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. До суду з позовом сторона позивача звернулася 11.06.2018 р., отже тримісячний термін не пропущено. Отже, судом встановлено, що відповідачем порушено вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України, та на підставі ст.117 КЗпП, позивач має право на отримання середнього заробітку за кожний день затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання щодо періоду та розміру такого середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд дійшов наступного. За змістом статті 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами та доповненнями) (далі - Порядок №100). Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» передбачено, що суд встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми, в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як встановлено, днем звільнення позивача є 25.05.2018 р., виплата у повному обсязі заробітної плати позивачу не проведена, отже, вимога сторони позивача стосовно стягнення середнього заробітку з 25.05.2018 р. є безпідставною, оскільки, відповідно до зазначених вище вимог, наступним днем після звільнення є не 25.05.2018 р., а 26.05.2018 р., у зв'язку з чим, саме з 26.05.2018 р. у позивача почався перебіг періоду нарахування йому середнього заробітку за кожний день затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відсутності вини у невиплаті заробітної плати позивачу в день його звільнення, тобто 25.05.2018 р., а підстави на які посилається сторона відповідача у відзиві щодо причин неможливості виплати заробітної плати суд вважає безпідставним, у тому числі, з зазначених вище судом, підстав. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач у наданих розрахунках зазначає, що його середньоденна заробітна плата становить розмір у 319,58 грн. та розраховується шляхом ділення суми заробітної плати за два календарні місяці, що передують звільненню, а саме за березень та квітень 2018 р., загальний розмір якої, згідно довідки (а.с.6) - становить 12783,38 грн., а сумарна кількість робочих днів у зазначених місяцях - 40 робочих дні, отже середньоденний розмір заробітної плати буде розраховуватися наступним чином: 12783,38 : 40 = 319,58, отже саме цей розмір і є середньоденною заробітною платою позивача, яка повинна застосовуватися при проведенні розрахунку середнього заробітку позивача за період затримки виплати заробітної плати, що відповідає розміру середньоденної заробітної плати зазначеної і позивачем, при цьому, цей розмір не заперечується відповідачем. Щодо кількості робочих днів за які підлягає стягненню середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні та її розмір. Як зазначалось, датою з якої підлягає нарахуванню такий вид середнього заробітку є саме 26.05.2018 р., а ні 25.05.2018 р., як просить сторона позивача, обґрунтування зазначеного, судом аналізувалось вище, позивач просить стягнути середній заробіток по 18.12.2018 р. (включно), надаючи свій розрахунок. Як встановлено, відповідач визнає наявність заборгованості по заробітній платі і станом на 10.08.2018 р., про що надав довідку (а.с.33), тобто після звернення позивача до суду, матеріали справи не містять документальних доказів того, що станом на 18.12.2018 р. (включно) позивачу виплачено заборгованість по заробітній платі у повному обсязі, як і не міститься даних про виплату заборгованості і на дату розгляду справи в суді. Отже, враховуючи зазначене, визначений стороною позивача строк до якого просить стягнути з відповідача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не суперечить вимогам законодавства. Однак, як визначено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 26.05.2018 р. по 18.12.2018 рік (включно). Щодо кількості робочих днів, сторона позивача зазначає, що кількість робочих днів становить 144, однак, як зазначено судом, сторона позивача помилилась в даті початку періоду з якого підлягає нарахуванню зазначений вид середнього заробітку. Судом встановлено, що кількість робочих днів з 26 травня 2018 року становить - 3 дні (29, 30, 31 травня), загальна кількість робочих днів з червня 2018 р. по 18 грудня 2018 рік (включно) становить 140 днів, отже загальна кількість робочих днів у період з 26 травня 2018 року по 18 грудня 2018 рік (включно) становить 143 дні, а не 144 дні, як зазначає позивач. Враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивач становить суму у 319,58 грн., про що судом зазначалось вище, а кількість робочих днів - 143, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде вираховуватися шляхом множення розміру середньоденної заробітної плати позивача на зазначену кількість робочих днів у вказаний період, тобто 319,58 грн. х 143 робочих дні = 45699,94 грн., а отже саме ця сума є розміром середньої заробітної плати за час затримки виплати відповідачем заробітної плати при звільнені позивача за період з 26 травня 2018 року по 18 грудня 2018 рік (включно). При цьому, судом встановлено, допущення помилки позивачем при здійснені даного виду розрахунку, а отже суд не бере за основу розрахунок зроблений позивачем. Крім того, позивач, при проведені подальшого розрахунку даного виду середнього заробітку, застосовує обчислення його розміру з урахуванням ставки податку на доходи фізичних осіб, розмір військового збору, єдиного внеску, що є помилковим, оскільки відповідно до положень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. А отже, не може бути взято до уваги сума середнього заробітку за затримку проведення розрахунку по зарплаті при звільнені зазначена стороною позивача, оскільки сам її розрахунок позивачем проведено не вірно, а отже загальна сума яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є помилковою. З аналізу вищенаведеного, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 26.05.2018 р. по 18.12.2018 р. (включно) в загальному розмірі 45699,94 грн. після утримання з неї необхідних податків та інших обов'язкових платежів. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає необхідним в їх задоволенні відмовити, частково погоджуючись в цій частині з доводами сторони відповідача, оскільки, як визначено ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, однак, будь-яких доказів на підтвердження порушень викладених у даній статті, позивачем суду не надано, при цьому також не обґрунтовано і сам розмір моральних страждань в сумі 10000 грн. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Про розподіл судових витрат зазначається також у резолютивній частині рішення (п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України) Сторона позивача просить суд про стягнення з відповідача на користь позивача витрат з правничої допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 р. №13-рп/2000, від 30.09.2009 року №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1). До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (ч.3). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так встановлено, що позивачу допомога надавалась адвокатом Галька Н.О. (а.с.7,8). В Акті виконаних робіт від 19.10.2018 р. адвокатом зазначено наступні види юридичних послуг та їх вартість, які надані позивачу: консультація 04.06.2018 р. (60 хв.) - 100 грн., підготовка нормативно правових документів 11.06.2018р. (одна год.) - 300 грн., складання позовної заяви (цивільний, позов 5 години ) 11.06.2018р. - 2500 грн., представництво інтересів у суді першої інстанції 19.10.2018 р. - 800 грн. (а.с.41) Загальний розмір послуг адвоката становить суму у 3700 грн. В підтвердження оплати позивачем послуг адвоката на зазначену суму надано квитанції на загальну суму 3700 грн. (а.с.42). Однак, дослідивши зміст наданих послуг зазначених в Акті та матеріали справи, судом встановлена відсутність надання такої послуги як представництво інтересів в суді першої інстанції 19.10.2018 р., оскільки відповідно до Довідки від 19.10.2018 р. (а.с.44), судове засідання не проводилось, у зв'язку з чим, не підлягає стягненню оплата витрат в розмірі 800 грн. зазначена представником позивача як представництво інтересів в суді першої інстанції 19.10.2018 р. Крім того, при вирішенні питання щодо розподілу витрат з правничої допомоги, суд враховує, що відповідно до приписів ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом ч.5, ч.6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем заперечується вимога сторони позивача щодо стягнення зазначених витрат з правничої допомоги з відповідача, при цьому, клопотань про не співмірність заявлених позивачем витрат з правничої допомоги та у зв'язку з цим їх зменшення з обґрунтуванням доведеності їх не співмірності, відповідачем суду не заявлялось, а посилання у відзиві з приводу не доведення доказами понесених позивачем зазначених витрат, суд вважає безпідставними та такими, що спростовані зазначеними вище, дослідженими доказами. Суд, враховуючи викладене, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову та значенням справи для сторони, а також те, що зверненням позивача до суду стало саме не виконання відповідачем вимог законодавства щодо виплати належної позивачу розміру заробітної плати при звільненні, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає необхідним стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2900 грн. та стягнути її з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до положень ч.2 ст.133 ЦПК України, при звернені до суду сплачується судовий збір, розмір якого та порядок його сплати, звільнення від сплати встановлюються законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір», при цьому враховуючи, що позивач звернувся до суду 11.06.2018 р., застосуванню підлягає зазначений Закон саме в редакції чинні на час звернення позивача до суду. Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи зазначене, а також положення п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1762 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial