Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

11 травня 2018 року МТСБУ звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 10 серпня 2016 року о 08 годині 50 хвилин по вул. Мірошніченко у м. Костянтинівка Донецької області з вини відповідача, який керував автомобілем КРАЗ 5233, д. н. [NUMBER] , скоєно дорожньо-транспортну пригоду, під час якої пошкоджено автомобіль «Форд Фокус», д. н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля становить 150 964 грн. 64 коп. Вказує, що на момент скоєння ДТП у відповідача не було чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року останнього визнано винним у вчиненні ДТП. Вартість відновлюваного ремонту винуватцем пригоди потерпілому не відшкодована, у зв`язку з чим останній звернувся до МТСБУ з відповідною заявою та у зв`язку з настанням події, передбаченої п. п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 25 жовтня 2016 року йому здійснено виплату відшкодування у сумі 100 000 грн. Вказує про вжиття заходів досудового врегулювання спору, які [PERSON] проігноровано. Витрати МТСБУ на врегулювання спору становлять 1 300 грн. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. ст. 1166, 1188, ч. 1 ст. 1191 ЦК, п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач просить стягнути з [PERSON] 101 300 грн. Ухвалою від 16 травня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання двічі не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує (а. с. 27). Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин. Відзив на позов не подав (а. с. 26, 33). У зв`язку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Зазначеною постановою встановлено, що 10 серпня 2016 року о 08 годині 50 хвилин в м. Костянтинівка Донецької області по вул. Мірошніченко проти кафе «Гавар» відповідач, який на той час проходив службу у ВЧ [NUMBER] на посаді солдата водія, керуючи автомобілем марки КРАЗ 5233 ВЕ, д. н. [NUMBER] , при зміні напрямку руху не переконався у безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем марки Ford Focus Trend, д. н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України. Під час розгляду справи останній свою вину визнав (а. с. 6). Згідно з повідомленням [PERSON] про ДТП, адресованого Моторному (транспортному) страховому бюро України (МТСБУ), автомобіль останнього не застрахований. Власником автомобіля КРАЗ 5233 ВЕ, д. н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , є військова частина [NUMBER] м. Суми. Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на вказаний транспортний засіб відсутній (а. с. 5). Відповідно до звіту ТОВ «Експертно-Асистуючої Компаніії «Фаворит», розмір матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Ford Focus Trend, д. н. [NUMBER] станом на 10 серпня 2016 року становив 150 964 грн. 64 коп. (а. с. 7-12). 24 жовтня 2016 року видано наказ по Моторному (транспортному) страховому бюро України за №8240 про перерахунок на користь [PERSON] 100 000 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 13). Згідно з платіжним дорученням №8240рв від 25 жовтня 2016 року вказану суму страхового відшкодування перераховано на користь потерпілого від ДТП (а. с. 13). Відповідно до рахунку-фактури №35495 від 29 вересня 2016 року МТСБУ перерахувало АКТ «Інго Україна» 1 300 грн. за послуги з врегулювання страхових подій за справою 35495 (а. с. 14). Згідно з положеннями ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 39 вказаного Закону МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Статтею 41.1. пункт «а» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. До страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України. Згідно з положеннями статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК України, особою, яка її завдала. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 1172, 1201 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, (як майнову так і моральну) завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових обов`язків). При цьому, слід враховувати і положення правил та договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно з якими страховщик відшкодовує завдані збитки та моральну шкоду в межах, передбачених договором. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). Таким чином, входячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що саме власник автомобіля КРАЗ 5233 ВЕ, д. н. [NUMBER] , тобто військова частина [NUMBER] м. Суми, повинен відповідати за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з участю вказаного транспортного засобу, яким керував відповідач [PERSON] , який на той час проходив службу на посаді солдата-водія, а відтак, останній не є належним відповідачем у справі та може нести відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадку регресного позову до нього. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Звертаючись до суду із позовом про відшкодування витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування позивач визначив як відповідача [PERSON] . У судові засідання представник позивача жодного разу не з`явився, не зважаючи на те, що суд визнавав його явку обов`язковою, а надіслав заяву про розгляд справи без його участі та підтримання позову. Клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача останнім не заявлялося. При цьому суд враховує, що представник позивача є адвокатом, а отже, повинен бути обізнаним із положеннями ст. 51 та 12 ЦПК України, щодо виключного права позивача на заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача. За приписами ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 129 Конституції України судочинство в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Враховуючи той факт, що судом при розгляді справи встановлено, що відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем, позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, тому позов задоволенню не підлягає. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу право на звернення до суду з позовом до належного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed