Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

10.09.14р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позивних вимог [PERSON] зазначила, що 05.10.2004 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір позики на суму 20000 доларів США, з яких 14000 доларів США [PERSON] отримав для придбання квартири [ADDRESS] та 6000 доларів США для здійснення ремонту у цій квартирі. 07.04.2014р. на виконання зобовязань [PERSON] вказана квартира була подарована позивачці. Але відповідачем [PERSON] не виконані зобовязання щодо ремонту квартири, грошові кошти в сумі 6000 доларів США витрачені ним на потреби його сімї з [PERSON], з якою він перебував у шлюбі. Посилаючись на те, що отримані [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 доларів США є обєктом спільної сумісної власності подружжя, позивачка просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 76933,20 грн. (еквівалент 6000 доларів США станом на 05.09.14р.). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що укладання договору позики підтверджується розпискою наданою відповідачем [PERSON] про отримання від позивачки 20000 доларів США. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позову та пояснив, що ніякого договору позики між позивачкою та її сином [PERSON] не укладалось, гроші не позичались, а розписка від 05.10.2004 року зявилась лише після звернення [PERSON] до суду з позовом про поділ майна подружжя. Крім того, представником [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності. Вислухавши пояснення учасників процесу, покази [PERSON], який був допитаний як свідок, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] з 14.08.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.03.2014 року. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме 05.10.2004 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким останній придбав у власність квартири [ADDRESS]. За твердженнями позивача та відповідача [PERSON] зазначена кватира була придбана на кошти, отримані [PERSON] у позику від [PERSON] На підтвердження укладення договору позики позивачем [PERSON] надана копія розписки від 05.10.2004 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш к у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян,а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики (таку ж суму грошових коштів або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості), несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як вбачається з правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі 6-79цс14, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження факту укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позики, позивачем надано копію розписки від 05.10.2004 року (а.с. 5) з якої вбачається, що 05.10.2004 року [PERSON] отримав від своєї матері [PERSON] 20000 доларів США для купівлі квартири на своє імя за адресою [ADDRESS]. Проте, вказана розписка не може бути доказом укладання договору позики, оскільки її зміст не містить основної умови такого договору, а саме щодо обовязку [PERSON] повернути предмет позики - таку ж суму грошових коштів. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні на підтвердження позовних вимог не надано доказів, які відповідають вимогам статей 57-60 ЦПК України, а рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідків, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed