Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

12.08.2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором від 21.01.2008 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка разом із штрафними санкціями складає 17587,32 долари США. Оскільки кредит було забезпечено іпотекою, банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою: м. Львів, вул. Антонича, 32/30, виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з цієї квартири та стягнути з них судові витрати. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.10.2014 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.12.2014 року рішення суду від 17.10.2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.04.2015 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17.10.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19.12.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 15.09.2015 року позивачем збільшено розмір позовних вимог, а саме: розмір загальної заборгованості за кредитним договором збільшено з 17587,32 доларів США до 25902,86 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що боржник не виконує свої зобов'язання за договором, тому банк має право вимагати погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Представник відповідача [PERSON] ([PERSON]) в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що квартира, яка є предметом іпотеки, є єдиним житлом відповідачів, тому на неї не можна звернути стягнення. Крім того, представник відповідача посилався на те, що є рішення суду про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили, позивач не надав доказів, що заборгованість неможливо стягнути в інший спосіб, тому немає підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Також представник відповідача зазначив, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості, між сторонами припинилися договірні правовідносини, тому немає підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені за договором. Відповідачі [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Заслухавши представника позивача, представника відповідача [PERSON] ([PERSON]), дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 21.01.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] ([PERSON]) укладено кредитний договір № KF 46613, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 25000 доларів США строком на 15 років. Позичальник зобов'язався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 12% річних щомісяця згідно з графіком, а у випадку виникнення заборгованості, відсотки складатимуть 15% річних. Отримання коштів сторонами не заперечується та підтверджується заявами на видачу готівки № 261_3 від 21.01.2008 року та № 218_17 від 30.01.2008 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21.01.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та відповідачами укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі, як власники, надали в іпотеку нерухоме майно квартиру за адресою: м. Львів, вул. Антонича, 32/30, загальною площею 81,8 метрів квадратних, житлова - 50,9 метрів квадратних. Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотека діє до припинення основного зобов'язання (п.25). Вказаний договір іпотеки сторонами не оскаржується. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. За вимогами, передбаченими в ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та впорядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Позивач вказує на те, що відповідачем умови договору не виконуються. Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 26.08.2015 року заборгованість за кредитним договором складається з: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16227,11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 349369 грн. 68 коп.(з розрахунку 21,53 грн. за 1 долар США); - заборгованості по відсотках на суму 2896,93 долари США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 62370 грн. 90 коп. Статтею 611 ЦК України передбачено сплату неустойки, як правовий наслідок порушення зобов'язань, встановлених договором. Пунктами 6.2, 6.3 договору передбачено, що за несвоєчасне повернення кредиту або його частини, а також несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання. На підставі цього нараховано до сплати відповідачу пеню в розмірі 5968,82 долари США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 128508 грн. 69 коп. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачі доказів належного виконання умов кредитного договору не надали, а також не надали доказів того, що невиконання зобов'язань за кредитним договором сталося не з вини відповідача [PERSON] ([PERSON]). Посилання представника відповідача на те, що розрахунок заборгованості та пені є незрозумілим, не заслуговує на увагу. Представником позивача не зазначено обставин, які свідчать про невірність розрахунку та не надано доказів на підтвердження цих обставин. Не грунтується на законі й посилання представника відповідача на те, що позивач не має права нараховувати відсотки та пеню після набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким достроково стягнуто всю суму кредиту. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.10.2014 року з відповідача [PERSON] та його поручителя дійсно стягнуто суму заборгованості, а також достроково стягнуто всю суму кредиту. Проте, кредитний договір на сьогодні не є розірваним в передбаченому законом порядку, а зобов'язання з повернення кредиту в передбаченому законом порядку не припинилося. Діюче цивільне законодавство не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, як ухвалення судового рішення про примусове виконання цього зобов'язання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 5 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В судовому засіданні встановлено, що зобов'язання з повернення кредиту належним чином не виконується. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. За загальним правилом ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 16.04.2014 року відповідачу [PERSON] ([PERSON]) направлено повідомлення-вимогу про дострокове погашення суми кредиту в повному обсязі із відсотками в 30-ти денний строк з дня отримання цієї вимоги. 01.07.2014 року відповідачам направлено вимогу про звільнення квартири, оскільки банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї відповідачі зареєстровані та проживають за адресою своєї квартири, яка є предметом іпотеки. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Статтєю 109 ЖК України\~\~передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. В своїх запереченнях представник відповідача зазначає про те, що позов не може бути задоволений з причини дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки, що є житлом. Згідно п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону україни «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] надано споживчий кредит, кредит надано в іноземній валюті, нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки, використовується як місце постійного проживання позичальника та його майнових поручителів, іншого нерухомого майна у відповідачів немає, загальна площа цього нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири. Проте, з твердженням, що вищезазначені обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, погодитись не можна. За своїм змістом [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки цим Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог, оскільки це в свою чергу призвело б до позбавлення конституційного права на звернення до суду за захистом свого права та прийняття рішення щодо захисту такого права. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. У разі порушення позичальником обов'язків, встановлених кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в Законі (ч. 1 ст. 38, абз. 4 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 5 ст. 38 вказаного вище Закону якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд, що свідчить про те, що будь-яке окреме уповноваження іпотекодавця для цього не потрібне. Згідно ч. 6 цієї статті ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови позивачу у зверненні стягнення на предмет іпотеки. В той же час, при вирішенні спору суд враховує вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом його дії, зокрема, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави. А відтак, суд приходить до висновку про необхідність зупинення виконання рішення на період дії вказаного Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 2294 грн. 69 коп., що підтверджується платіжними дорученнями № 224491 № 224918 від 07.08.2014 року. Оскільки позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в повному обсязі в рівних частках з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial