Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

11.07.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та на утримання матері дитини. Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 09.08.2009 року по 04.05.2016 року. Від шлюбу вона та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вона та відповідач однією сімєю не проживають, спільне життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, утримання сімї, ведення господарства, виховання дітей, у звязку із чим вона переїхала проживати до своїх батьків. Відповідач належної участі в утриманні дітей не приймає, що ставить її сімю в скрутне матеріальне становище, хоча він працездатний, працює та отримує заробіток, тому може сплачувати аліменти. Діти знаходяться на її повному утриманні. Вона не працює, так як здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому потребує та також має право на утримання від відповідача. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з часу звернення до суду з вказаним позовом, а також на її утримання у розмірі 1/6 частки від доходів відповідача до досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку, тобто до 27.06.2017 року. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, 18.07.2016 року подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с.20). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, 20.07.2016 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнає, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.23). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.08.2009 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 04.05.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-АМ №077403 (а.с.4) та копією рішення Шаргородського районного суду (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], батьком яких в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.5-6). Діти сторін [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], проживають з матірю та знаходяться на її повному утриманні, що вбачається із довідки Михайлівської сільської ради від 10.06.2016 року №1101 (а.с.8). Сторони однією сімєю не проживають, позивачка разом із дітьми проживає в будинку своїх батьків в [ADDRESS] (а.с.9). Відповідач добровільно коштів на утримання дітей не надає, у звязку із чим діти сторін позбавлені стабільного матеріального утримання з боку батька і утримуються за кошти позивачки. Вказані обставини не заперечуються відповідачем, оскільки останній подав заяву про визнання позову. Також, судом встановлено, що відповідач фізично здоровий, працездатний, працює з 01.07.2016 року прибиральником (0,5 ставки) та працівником по обслуговуванню шкільних приміщень (0,5 ставки) в загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №4 комунальної власності територіальної громади м. Жмеринки Вінницької області (а.с.11-13). Таким чином, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дітей, тобто може надавати допомогу на їх утримання, оскільки, як вбачається з позовної заяви і досліджених у справі доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дітей покладено на позивачку, з якою проживають діти, що ставить сімю позивачки в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Отже, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання дітей [PERSON] та [PERSON]. Також, судом встановлено, що позивачка не працює, так як здійснює догляд за донькою [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною трирічного віку (а.с.8), у звязку із чим потребує утримання з боку відповідача. Оскільки судом встановлено, що відповідач працездатний, працює, отримує стабільний дохід у вигляді заробітної плати, не має інших осіб на утриманні, окрім дітей [PERSON] та [PERSON], то суд вважає, що він спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей та дружини. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, які, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років… Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дітей з боку батька порушене, то воно підлягає судовому захисту, виходячи з наступного. Позивачка наполягає на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дітей, без участі відповідача, який від їх матеріального утримання ухиляється, хоча відповідач молода та працездатна людина, працює та має постійний заробіток. Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дітей. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дітей і весь обсяг обовязків по їх утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов в частині стягнення аліментів на утримання дітей підлягає задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходу відповідача, оскільки відповідач має постійний заробіток (дохід). До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача, слід визначити у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 11.07.2016 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дітьми повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання дітьми сторін коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони мали б тоді, коли б утримувалися обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батька якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей і звільнить позивачку та відповідача в наступному від повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у разі збільшення чи зменшення розміру заробітку (доходу) платника аліментів і, таким чином, забезпечить отримання дітьми сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Крім цього, позивачка наполягала на стягненні на її утримання коштів у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) щомісячно з часу звернення з позовом до суду і до досягнення донькою [PERSON] трирічного віку. З врахуванням того, що відповідач на даний час працює та має стабільний дохід у вигляді заробітної плати, може надавати допомогу на утримання дружини, з якою проживають діти, суд вважає, що позов [PERSON] в цій частині також підлягає задоволенню, зокрема, слід стягнути з відповідача аліменти на утримання позивачки до досягнення донькою [PERSON] трирічного віку, виходячи із вимог ст.84 СК України, у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача. Крім того, аліменти на утримання позивачки слід визначити у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно. При цьому, суд враховує вимоги ст.70 ЗУ «Про виконавче провадження», якою передбачено, що розмір відрахувань із заробітної плати боржника, який може бути утримано у разі стягнення аліментів, становить пятдесят відсотків. Враховуючи розмір аліментів на двох дітей 1/3 частки від заробітку відповідача, та розмір аліментів на утримання дружини 1/6 частки від заробітку відповідача, загальний розмір стягнень із заробітної плати [PERSON] не перевищує 50 відсотків його заробітку (1/3 + 1/6 = 2/6+1/6 = 3/6 = ?). Відтак, позов [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання позивачки підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved