Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

11.07.2015 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину (розписки) недійсною. В судовому засіданні позивач та її представник в обґрунтування позовних вимог вказали, що починаючи з 12 травня 2008 року по 22 квітня 2011 року [PERSON] працювала за трудовим договором, укладеним із фізичною особою - підприємцем [PERSON], продавцем непродовольчих товарів в магазині «Прогрес-Плюс». 25 квітня 2011 року її викликала по телефону [PERSON], і в своєму кабінеті пояснила, що під час ревізії виявлена недостача на суму 270 тис. грн., і висловлюючи погрози, що буде переслідувати позивачку і не дасть їй спокійно жити, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності і дослівно- «посадити на п'ятнадцять років», змусила написати власноруч розписку про те, що [PERSON] винна їй 135 тис. грн. Однак насправді факту взяття в борг цих коштів не було. Вона написала таку боргову розписку під диктовку [PERSON], боячись реалізації цих погроз. Фізичного насильства чи погроз його застосування з боку [PERSON] не було. Іншу розписку в цьому ж кабінеті при ній написала й інша продавець [PERSON], також на суму 135 тис. грн. В листопаді 2011 року відповідач зверталась до міліції з приводу розкрадання позивачкою грошових коштів, за наслідками перевірки прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи. Як виявилось, первинних документів бухгалтерського обліку, які б підтвердили нестачу, у ФЛП [PERSON] взагалі не було. [PERSON] та її представник вважають, що угода у вигляді відібраної від неї розписки не була спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, не відповідала моральним принципам суспільства, так як була укладена під тиском і погрозами. Тому за відсутності вільного волевиявлення сторони, просить визнати угоду (розписку), укладену від 25 квітня 2011 року, згідно якої вона винна відповідачці [PERSON] 135 тис. грн., недійсною. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просять відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що ніякого тиску на позивачку при написанні розписки не було. Більш того, при її написанні були присутні свідки. Факт написання [PERSON] тексту розписки під диктовку [PERSON] не є доказом в підтвердження тиску на останню, так як вона лише допомагала написати текст цього документа. Жодного з доказів погроз в суд позивачем не надано. Уточнив, що підставою написання розписки була виявлена роботодавцем нестача у відділі продаж магазину «Прогрес-Плюс» на суму понад 270 тис. грн., яку розподілено навпіл між двома продавцями цього відділу, які працювали на ФЛП [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], по 135 тис. грн. на кожну з них. Факт наявності нестачі і новації відносин боргу підтверджений рішенням судів першої та апеляційної інстанції, що набрали законної сили, тому вважається доведеним. Розписки, якими вони обіцяли повернути суму нестачі, написані ними добровільно. Вважає безглуздим посилання позивачки на виникнення страху від слів [PERSON] «посадити її на п'ятнадцять років», оскільки його довіритель не має на те законом повноважень, щоб позбавляти когось волі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працювала за трудовим договором, укладеним із ФЛП [PERSON], продавцем непродовольчих товарів в магазину «Прогрес-Плюс», починаючи з лютого 2007 року по квітень 2011 року. У квітні 2011 року звільнена за власним бажанням, однак з магазину її фактично вигнали. Наприкінці квітня 2011 року по телефону її запросила до себе в кабінет відповідач у справі [PERSON] Остання їй повідомила, що внаслідок недостачі товарів, виявленої ревізією, вона повинна повернути їй кошти в сумі 135 тис. грн. і змусила написати розписку. Під погрозою «посадити на п'ятнадцять років», яка висловлювалась [PERSON], вона написала таку розписку. Свідків при написанні цього документу не було. В кабінеті була присутня лише [PERSON], яка також написала під тиском [PERSON] аналогічну розписку. Також погрози з боку [PERSON] були на адресу її дитини та чоловіка. З приводу цих погроз вони в правоохоронні органи із заявою про притягнення до відповідальності не звертались. Ніяких документів з приводу проведеної ревізії і виявленої недостачі їм в кабінеті не показували. Ніяких грошей за цією розпискою вона на користь [PERSON] не сплачувала. Допитаний в суді свідок [PERSON] пояснила, що працює продавцем у ФОП [PERSON] Їй відомо, що ревізією у магазині виявлено недостачу, і тому розпискою позивачка [PERSON] обіцяла повернути суму недостачі. Розписка написана в її присутності та присутності іншого продавця [PERSON] особисто [PERSON] у кабінеті директора [PERSON] Туди їх запросила особисто директор. Також у кабінеті була присутня [PERSON], яка також писала розписку про повернення коштів від нестачі. [PERSON] та [PERSON] писали текст розписки добровільно, своєю рукою, сиділи за різними столами. [PERSON] їм щось підказувала, як писати. Свідки стояли у дверному отворі кабінету директора. Після написання розписок вона та [PERSON] поставили в них свої підписи, щоб підтвердити, що розписка написана у їх присутності. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: Сторонами не заперечується, що починаючи з 12 травня 2008 року [PERSON] працювала за трудовим договором у фізичної особи-підприємця [PERSON] продавцем непродовольчих товарів. Трудовий договір розірвано позивачкою за власним бажанням 22 квітня 2011 року, про що мається запис у самому договорі (а.с.7) Після припинення трудових правовідносин [PERSON] 25 квітня 2011 року у кабінеті її колишнього директора [PERSON] написала розписку, в якій визнала борг в сумі 135 тис. грн. і зобов'язувалась повернути цю суму до 20 липня 2011 року (а.с.6) Під час судового розгляду з'ясовано, що у зв'язку з неповерненням цієї суми вчасно цю суму боргу за розпискою стягнуто в судовому порядку з [PERSON] за рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 липня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2014 року (а.с.37-39, 47-48) Тобто на час розгляду справи набуло законної сили рішення між тими самими сторонами у справі з приводу наслідків боргових правовідносин, що між ними склались. Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, аналізуючи рішення судів і встановлені ними обставини, оцінюючи виниклі взаємовідносини між сторонами, суд приходить до висновку, що предметом розгляду є документ, який виник в силу деліктних зобов'язань (за нестачі товарів). І безпосереднім предметом судового дослідження є боргова розписка, написана 25 квітня 2011 року позивачкою [PERSON] На думку позивача та її представника, ця розписка, яку вони вважають угодою, вчинена з порушенням вимог ст.ст.202, 203 ЦК України, так як не була спрямована на реальне настання правових наслідків і волевиявлення [PERSON] як учасника угоди не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. В обґрунтування такої позиції зазначають, що розписка написана [PERSON] під впливом насильства з боку відповідачки, яка у своєму особистому кабінеті погрожувала [PERSON] притягненням до кримінальної відповідальності із-за виявленої нестачі, висловлювала погрози, що буде переслідувати позивачку і не дасть їй спокійно жити, і тим самим примусила написати розписку. Висловлювання погроз на її адресу доводить показаннями свідка [PERSON], яка також у її присутності з приводу нестачі товарів писала розписку в кабінеті [PERSON] Отже, зі слів [PERSON] та [PERSON], вони знаходились у кабінеті разом з [PERSON] Більш нікого, в тому числі свідків в кабінеті не було. Позиція позивачки не узгоджується із показаннями свідка [PERSON], яка повідомила суду, що при написанні розписки була присутня разом із продавцем [PERSON], про що вони й розписались. Ніяких погроз від їх начальника на адресу [PERSON] і [PERSON] не чула. Суд критично відноситься до показань свідків з обох сторін, оскільки [PERSON] на час розгляду справи безсумнівно перебуває у неприязних стосунках із відповідачем [PERSON], а свідок [PERSON] є підлеглим [PERSON] працівником. Згідно ст.231 ч.1 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої сторони, визнається судом недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.21 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. При цьому, суд враховує, що на підставі ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стороною позивача не приведено перед судом безспірних, достовірних, належних і допустимих доказів про те, що письмова розписка [PERSON] від 25.04.2011р. була написана під психічним тиском. Доказів того, чи виконаний текст розписки під впливом якихось збиваючих факторів ( у тому числі хвилювання ) або у звичайних умовах та у якому психологічному стані перебувала при цьому [PERSON], суду не надано. Клопотань про проведення відповідної експертизи перед судом не заявлено. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Доказів того, що під час взяття на себе грошового зобов'язання шляхом написання розписки на [PERSON] здійснювався психічний тиск, і що відмова у написанні такої розписки могла спричинити шкоду її законним інтересам, позивач суду не надав. На думку суду, висловлювання з боку [PERSON] про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за нестачу товару не мають за собою ознак психічного тиску, оскільки реалізувались відповідним зверненням відповідача до правоохоронних органів, що сторонами у справі визнається і до того ж підтверджено документально (а.с.8) На запитання суду, до правоохоронних органів із заявою про висловлювання погроз чи з підстав примушування до укладення невигідних для неї угод [PERSON] не зверталась. Крім того, [PERSON] під час написання грошового зобов'язання була в кабінеті не сама, разом із [PERSON], і могла вільно відмовитись від написання будь-яких розписок, чи перенести її написання на інший час для можливості консультації з юристом, але цим правом не скористалась. Хибними суд вважає також доводи позивача про те, що написана розписка не була спрямована на реальне настання правових наслідків, оскільки цей документ породив відповідні права і обов'язки у сторін і, зокрема, став підставою для стягнення за рішенням суду суми боргу. Також при розгляді справи суд звертає увагу на те, що неможливо ототожнювати договір і розписку, яка є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору, оскільки від цього залежить можливість застосування положень про правочини, передбачені главою 16 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року у справі № 6-7123св13 при розгляді аналогічної справи. Отже, посилання позивача на положення ст.ст.203, 215 ЦК України при вирішенні питання про визнання розписки недійсною безпідставні. Між тим, у відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненнями фізичних осіб в межах заявлених ними вимог і лише на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням обсягу заявлених вимог і наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заявлених [PERSON] вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed