Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

11.02.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Рей Плюс» готелю «Славутич», в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по оплаті лікарняного листа, а також моральну шкоду в розмірі 5.000 грн. При цьому, позивачка вказує на те, що з 03.07.2013 року вона була прийнята на роботу у готель «Славутич» на посаду каштеляна служби готельного господарства. 23.12.2013 року вона захворіла і по 10.01.2014 року перебувала на амбулаторному лікуванні. Як зазначає [PERSON], 26.12.2013 року її викликало керівництвом готелю та під їх психологічним тиском вона була змушена написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, а також заяву про розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України. При цьому всі її доводи про те, що вона знаходиться на лікарняному, керівництво проігнорувало. Натомість, їй відповіли, що не можуть оплатити лікарняний лист, так як організація перебуває у тяжкому фінансовому становищі. Позивачка вважає рішення адміністрації ТОВ «Рей Плюс» готелю «Славутич» про її звільнення та неоплату її лікарняного листа незаконними та такими, що порушують її конституційні права на працю, медичну допомогу та соціальне страхування. Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст. 46 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», [PERSON] просить задовольнити її вимоги. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Рей Плюс» Куцай Ю.С. проти позову заперечує. При цьому, в своїх запереченнях від 05.03.2014 року вказує на те, що [PERSON] з 03.07.2013 року по 08.01.2014 року працювала на посаді каштеляна ТОВ «Рей Плюс». За місцем роботи позивачка характеризувалася не з позитивної сторони, неодноразово допускала порушення трудової дисципліни, не справлялася з виконанням своїх безпосередніх трудових обов'язків. Не дивлячись на це, відповідачем не застосовувалося по відношенню до позивачки жодних заходів дисциплінарного впливу, своєчасно виплачувалася заробітна плата та усі лікарняні виплати, були створені належні умови праці та в повній мірі забезпечувалися всі трудові гарантії. Як вказує представник відповідача, за період роботи в ТОВ «Рей Плюс» [PERSON] декілька разів перебувала на лікарняному, а саме: в період з 16.10.2013 року по 22.10.2013 року та з 13.11.2013 року по 18.11.2013 року., і всі лікарняні листи були оплачені їй в повній мірі. Представник відповідача стверджує, що 23.12.20213 року [PERSON] особисто, добровільно та без будь-якого тиску, склала та подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. При цьому, позивачка була в нормальній фізичній формі, на погіршення стану здоров'я не скаржилася, про те, що перебуває на лікарняному, відповідача не повідомляла, лікарняний лист не надавала. Згодом, 02.01.2014 року позивачкою була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням. При цьому, [PERSON] повідомила, що захворіла та перебуває на лікарняному, а тому не дивлячись на те, що вона перебуває у відпустці без збереження заробітної плати, буде вимагати оплати лікарняного листа у судовому порядку. Як зазначає представник ТОВ «Рей Плюс», відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати допомога по тимчасовій непрацездатності не надається. Тому вважає, вимоги позивачки про стягнення коштів по оплати її лікарняного листа безпідставними. Крім того, представник відповідача вважає необґрунтованими вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що надані позивачкою матеріали не містять жодних доказів на підтвердження порушення відповідачем норм чинного трудового законодавства України та заподіяння їй неправомірними діями відповідача моральної шкоди. Посилаючись на викладені обставини. Куцай Ю.С. просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON], представника відповідача Куцай Ю.С., допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що згідно Статуту, нова редакція якого прийнята Загальними зборами Учасників ТОВ «Рей Плюс», Протокол від 12.12.2013 року, предметом діяльності Товариства є, зокрема, організація готельної справи, організація прийому та обслуговування іноземних та вітчизняних туристів, інші види туристичних послуг (а.с.41-57). Відповідно до Договору № 3-10/2012 оренди нерухомого майна від 27.10.2012 року, укладеного між ВАТ «Готель «Славутич» та ТОВ «Рей Плюс», останнє отримало в строкове платне користування (оренду) майно - будівлю готелю «Славутич» з тамбуром, загальною площею 16.567,20 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Ентузіастів,1. Згідно Додаткової угоди № 4 від 03.06.2013 року до вказаного Договору, строк оренди майна закінчується 30 червня 2014 року (а.с.58-68). Як вбачається з Наказу № 105-ш від 27.12.2013 року в штатний розпис ТОВ «Рей Плюс» було внесено зміни. З 01.01.2014 року затверджено штатний розпис працівників товариства з численністю 204 одиниці, з яких у готельний службі господарства значиться 4 одиниці каштелян (а.с.69,70-71). Судом також встановлено, що на підставі заяви від 03.07.2013 року та відповідно до наказу № 94-к від 03.07.2013 року позивачка [PERSON] була прийнята на роботу в ТОВ «Рей Плюс» на посаду каштеляна з 03.07.2013 року, з випробувальним строком один місяць та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (а.с. 21,22). На підставі наказу № 2-к від 03.01.2014 року позивачка [PERSON] була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 24,77). Як стверджує [PERSON], керівництво ТОВ «Рей Плюс» змусило її написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати та заяву на звільнення. При цьому на час звільнення з роботи в порушення її конституційних прав на працю, медичну допомогу та соціальне страхування відповідачем не було здійснено оплату листка непрацездатності за час її перебування на амбулаторному лікуванні в період з 23.12.2013 року по 10.01.2014 року, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Вказані доводи позивачки суд вважає недоведеними, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 23.12.2014 року Наказом № 167-В від 23.12.2013 року останній була надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 9 календарних днів 23,24,27,28 та 31 грудня 2013 року, 01,04,05 та 08 січня 2014 року за сімейними обставинами (а.с. 17, 23). Згідно листка непрацездатності серії АВЮ № 875672 у період відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] з 23.12.2013 року по 10.01.2014 року перебувала на амбулаторному лікуванні (а.с. 2). При цьому 02.01.2014 року позивачка написала заяву на звільнення за власним бажанням з 08.01.2014 року. Наказом № 2-к від 03.01.20-14 року вона звільнена з роботи 08.01.2014 року (а.с. 18,20). В судовому засіданні були допитані в якості свідків безпосередній керівник [PERSON], начальник служби готельного господарства [PERSON] та начальник відділу кадрів [PERSON], які пояснили, що позивачка на протязі своєї роботи у ТОВ «Рей Плюс» неодноразово перебувала на лікарняному, зокрема, у жовтні та листопаді 2013 року, та в повному обсязі отримувала нарахування по лікарняним листам. Як зазначили свідки, ніхто з них не примушував [PERSON] писати заяви на відпустку за свій рахунок та на звільнення. У листопаді 2013 року позивачка вже писала заяву на звільнення, однак, вони її умовили залишитися на роботі. Пояснення вказаних свідків суд вважає достовірними та приймає їх до уваги, оскільки вони узгоджуються між собою та підтверджуються іншими зібраними у справі доказами. В той же час позивачкою не надано доказів того, що 26.12.2013 року вона під тиском керівництва змушена була написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, а також заяву про розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України. При цьому суд враховує, що заява про надання відпустки без збереження заробітної плати була написана позивачкою 23.12.2013 року та 23.12.2013 року видано відповідний наказ про надання такої відпустки. Заява про звільнення позивачки за власним бажанням датована 02.01.2014 року, наказ № 2-к про звільнення виданий 03.01.2014 року. Дійсність вказаних наказів позивачкою не оспорюється.(а.с.17,18,23,24). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по тимчасовій непрацездатності не надається за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв'язку з навчанням. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що оскільки [PERSON] знаходилася на амбулаторному лікуванні під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати, тому не має підстав для отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивачки про стягнення коштів по оплаті листка непрацездатності необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. також задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не доведено порушення відповідачем її законних прав, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При таких обставинах підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed