Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

12.09.2019 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі представника за довіреністю Гребенюк О.С. звернувся з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.09.2011 в розмірі 118 322 грн 32 коп та 1\~921 грн 00 коп в рахунок повернення судового збору. Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем у справі [PERSON] 02.09.2011 року був укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 11 000 грн 00 коп у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачем не виконано взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору, у зв`язку із чим станом на 09.07.2019 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 118 322 грн 32 коп, з яких: 0, 00 грн заборгованість за тілом кредиту; 36 548 грн. 09 коп заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 81 774 грн 23 коп нараховано пені за прострочене зобов`язання за період з 02.09.2011 по 01.03.2018. Справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника Банку та винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Правом подання відзиву не скористався. Водночас відповідач [PERSON] 16.10.2019 подав суду заяву про те, що він у повному обсязі сплатив борг перед ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2\~000,00 грн. Анкету-заяву не підписував, з тарифами обслуговування та витягом з умов та правил не ознайомлювався, на умови не погоджувався. Також листи з банку до нього про строк погашення кредиту не надходили. Строки повернення не обумовлювалися взагалі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 68). Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заяви відповідача, прийшов таких висновків. Згідно із витягом із статуту /а.с.51-52/ позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». А, випискою з ЄДРПОУ /а.с.47/ та банківською ліцензією /а.с.49/ підтверджується, що він є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення банківських операцій. За наданим позивачем розрахунком розмір заборгованості [PERSON] перед позивачем станом на 09.07.2019 становить 118 322 грн 32 коп, з яких: 0, 00 грн заборгованість за тілом кредиту; 36 548 грн. 09 коп заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 81 774 грн 23 коп нараховано пені за прострочене зобов`язання за період з 02.09.2011 по 01.03.2018. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За приписом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ч. 1 ст.\~638 та ч. 1 ст.\~640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.\~1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629\~ЦК України). Згідно зі статтею 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (стаття 530 ЦК України). Заявляючи вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором б/н від 02.09.2011, АТ КБ «ПриватБанк» надав суду копію анкети-заяви від 02.09.2011 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, копію паспорта [PERSON] не засвідчену належним чином, розрахунок заборгованості за договором №б/н від 02.09.2011. При цьому банком зазначено, що заборгованість за тілом кредиту складає 0,00 грн, тобто відсутня, при цьому банк просив, стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню за прострочене зобов`язання. За приписами ч.1\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Із приписів положень ст.ст. 551, 625, 1050 ЦК України вбачається, що в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом - розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні - розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. Як вбачається з матеріалів справи, ні анкета-заява, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису [PERSON] Анкета-заява від 02 вересня 2011 року містить лише анкетні дані відповідача та його контактну інформацію, відомості про освіту, працевлаштування та сімейний стан. Заява не містить даних про умови кредитування. У заяві позичальника процентна ставка не зазначена, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відсутній підпис позичальника (а.с. 10). Надана банком копія паспорта відповідача є нечитабельною належним чином не завірена (а.с. 46). При зверненні до суду на підтвердження позовних вимог банк надав Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, при цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку не підписував. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази щодо строку повернення кредиту (користування ним). Отже, позивачем не доведено правомірність стягнення такої складової заборгованості як заборгованість за простроченим тілом кредиту та пені за прострочене зобов`язання, оскільки сторонами не підписано заяву-анкету, не обумовлено момент, з якого виникають правові наслідки для дострокового стягнення банком з відповідача заборгованості за тілом кредиту. Дослідження підстав для дострокового стягнення заборгованості за тілом кредиту міститься у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 344/3627/16-ц. Відповідно до ч.\~1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилом\~ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За приписами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частинами першою\~та другою\~ст.\~83\~ЦПК України\~встановлено,\~що сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed