Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

10.10.2019р. позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що їм та відповідачці на праві спільної часткової власності їм по 1/8 частині кожному, відповідачці 3/4 частки, належить 2-кімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 51,86кв.м., житловою площею 28,70кв.м.. На даний час вони не мають доступу до квартири, у них відсутні ключі від вхідних дверей, чим з боку відповідачки їм чиняться перешкоди в користуванні своєю власністю. Домовитись про порядок користування вони добровільно не можуть. Просять усунути їм перешкоди в користуванні власністю, вселивши їх до квартири [ADDRESS] та зобов`язавши відповідачку передати їм ключі від вхідних дверей квартири, в також встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши їм у спільне користування житлову кімнату №6, площею 11,0кв.м., відповідачці - житлову кімнату №7, площею 17,7кв.м., з балконом площею 1,86кв.м., інші приміщення - залишити у спільному користуванні сторін. Ухвалою суду від 17.10.2019р. у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.11.2019р. до суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву, в якому вона позов не визнала, просить в його задоволенні відмовити, мотивуючи це тим, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В даному випадку запропонований позивачами порядок користування спільною квартирою істотно змінює ідеальні частки у праві власності, оскільки 1/8 частині, яка належить кожному з позивачів, відповідає 3,58кв.м. житлової площі, а їй як власнику ѕ частин відповідно належить 21,52кв.м. Кімнат такої площі в кватирі немає. Тому виділення їй в користування житлової кімнати площею 17,7кв.м. з урахуванням того, що позивачі не ставлять питання про виплату їй компенсації за різницю часток, порушить її право власності. Доводи позивачів про те, що вони не мають доступу до квартири з 2011р. через перешкоди, які чиняться з її боку, не відповідають дійсності. Позивачі постійно мешкають в м. Черкаси, право власності на частку квартиру набули в порядку спадкування, в квартирі ніколи не проживали і не мали намір проживати, з питання вселення чи сплати їм компенсації вартості їх часток в праві власності до неї не звертались. На підтвердження своїх вимог позивачі надали лише одне звернення до правоохоронних органів, яке датоване травнем 2019р. Просить в позові відмовити. Ухвалою суду від 21.11.2019р. підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні. 29.11.2019р. до суду надійшла відповідь позивачів на відзив відповідачки, в якому вони зазначили, що дійсно право власності є непорушним, однією з складових права власності є право користування, яке в даному випадку порушується з боку відповідачки, оскільки вона відмовляє їм у вільному доступі до квартири, не впускає їх, не дозволяє проживати, у них відсутні ключ від вхідного замка. Не вбачають жодних перешкод у виділенні їм в користування однієї житлової кімнати. При цьому, справа не стосується розподілу власності в натурі і відповідно припинення права спільної часткової власності, де обов`язково повинні враховуватись розміри ідеальних часток. В даному випадку при встановленні порядку користування спільною власністю суд може відійти від розміру ідеальних часток, що не є порушенням права власності. Сплата комунальних послуг ніяким чином не впливає на предмет розгляду даної справи. Просять позов задовольнити. Позивачка [PERSON] , яка діє від свого імені та за довіреністю від імені позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, додатково суду пояснила, що вони з братом набули право власності на частки в спірній квартирі після смерті їх дядька [PERSON] , право власності зареєстрували в 2011р. Іншим співвласником квартири на той час був їх брат [PERSON] , який помер в 2012р. і спадкоємцем після його смерті стала його дружина відповідачка [PERSON] . За життя брата вони мали доступ до спірної квартири, відвідували брата. Потреби у вирішенні питання спільного користування квартирою на той час не було. Після його смерті, десь два роки вони мали усну домовленість з відповідачкою та її батьками щодо сплати їм компенсації вартості їх часток, для збору грошей відповідачці був потрібен час. Але по спливу 2-х років будь-який зв`язок з відповідачкою припинився, контакт вони втратили, її номер телефону був відключений, потрапити до квартири вони не могли, оскільки ключів у них не було, двері ніхто не відчиняв, вони взагалі не знали чи проживає відповідачка в квартирі або здала її в оренду. Вже після звернення до суду вони отримали від неї письмову пропозицію з приводу сплати їм компенсації, але усно спілкуватись з ними з цього приводу відповідачка відмовилась. На даний час вони постійно проживають в м.Черкаси, у них є родини, вони працюють, але з метою поліпшення своїх житлових умов бажають реалізувати своє право власності на частки в спірній квартирі, користуватись нею, оскільки у них є діти, яким потрібне житло, вони часто приїжджають в Запоріжжя у зв`язку з роботою, відпочинком, відвідують місця захоронення родичів і їм потрібно десь зупинятись. Доводи про застосування до їх вимог строку позовної давності є безпідставними. Просить позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Миколаєнко О.В. в судовому засіданні позов не визнала повністю з підстав, викладених у відзиві, додатково суду пояснила, що дійсно сторони є співвласниками зазначеного житла. Відповідачка [PERSON] зареєстрована в цій квартирі і фактично там мешкає, утримує її, сплачує житлово-комунальні послуги. Відповідачі як співвласники зобов`язані також нести тягар утримання квартири, але цього протягом тривалого часу не здійснюють. Після смерті її чоловіка [PERSON] позивачі жодного разу не звертались до неї з приводу вирішення питання спільного користування квартирою, не пред`являли вимогу щодо вселення, не дзвонили їй, номер вона не змінювала. Жодних доказів наявності з боку відповідачки перешкод в користуванні квартирою позивачі суду не надали. Надане звернення до поліції датоване травнем 2019р., тобто після спливу майже 8 років набуття ними права власності на частки квартири. Крім того, позивачі пропустили строк позовної давності за вимогами про усунення перешкод та вселення, оскільки з їх слів такі перешкоди стали їм нібито чинитись з 2014р. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Просить в позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивачки та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.\~4,5 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. \~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. \~Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.\~ Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст.319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.\~ Держава не втручається у здійснення власником права власності . \~Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст.356 ЦК України\~власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно\~ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. \~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності сторонам по справі позивачам [PERSON] та [PERSON] по 1/8 частині кожному, відповідачці [PERSON] 3/4 частини. Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Відповідно до даних технічного паспорту спірна квартира має загальну площу 51,86кв.м., житлову - 28,70кв.м.. Квартира має дві ізольовані житлові кімнати - кімнату №6, площею 11,0кв.м. та кімнату №7, площею 17,7кв.м. з балконом площею 1,86кв.м., а також кімнати №1 (коридор), площею 10,2кв.м., №2 (ванна), площею 2,1кв.м., №3 (туалет), площею 1,1кв.м., №4 (кухня), площею 7,3кв.м., №5 (комора), площею 0,6кв.м. Також судом встановлено, що відповідачка [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі з 16.09.2014р. по теперішній час. Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] - [ADDRESS] . Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні власністю та встановлення порядку користування квартирою. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до положень ст.391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (п.33 постанови Пленуму ВССРЦКС №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Відповідно до п.14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. В даному випадку, судом достовірно встановлено і це не оспорюється обома сторонами, що вони на законних підставах набули право спільної часткової власності на зазначену квартири, але на теперішній час не досягли згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Також сторонами не оспорюється, що фактично квартирою користується відповідачка [PERSON] , квартира є її постійним місцем проживання, позивачі [PERSON] та [PERSON] мають постійне місце проживання в м.Черкаси, в спірній квартирі не мешкають, доступу до неї не мають. Вказані обставини відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню іншими належними засобами. Разом з тим, за змістом ст.317 ЦК України,\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» \~на здійснення права власності не впливають зареєстроване та фактичне місце проживання власника, а також наявність у особи на праві власності іншого житла. Такі обставини не змінюють змісту права власності щодо конкретного майна і не обмежують його. При ухваленні рішення суд не погоджується з доводами відповідачки та її представника про те, що нею не чиняться такі перешкоди і з приводу вирішення питання спільного користування позивачі до неї протягом значного періоду часу не звертались, оскільки, незважаючи на обов`язок позивачів довести наявність таких перешкод, відповідачка в порушення вимог ст.13,81 ЦПК України не довела суду відсутність таких перешкод з її боку. В той же час, встановлені судом обставини - відсутність у позивачів ключів від вхідних дверей і відповідно доступу до спірного житла, відсутність особистих, телефонних контактів між сторонами, факт звернення позивачів з даним позовом до суду і ненадання відповідачкою позивачам ключів від квартири в ході судового розгляду даної справи, достовірно свідчать про наявність у позивачів перешкод в користуванні своєю власністю, які, на думку суду, чиняться з боку відповідачки. Отже, порушене право власності позивачів підлягає захисту в судовому порядку в порядку ст.391 ЦК України шляхом усунення перешкод в здійсненні права власності. Однак, визначаючи конкретний спосіб усунення таких перешкод, суд виходить з того, що позивачі мають постійне місце проживання в м.Черкаси, де мають родини, місце роботи, тобто усталені родинні та соціальні зв`язки. Як пояснила в судовому засіданні позивачка [PERSON] , за рахунок частки в спірній квартирі вони бажають поліпшити свої житлові умови, зокрема, надати право користування часткою в спірній квартирі своїм дітям, а також користуватись нею особисто під час тимчасового перебування в м.Запоріжжі. Крім того, вони згодні на отримання від відповідачки компенсації вартості їх часток. За вказаних обставин суд вважає, що нагальної потреби у вселенні позивачів до спірної квартири на даний час не існує, такий спосіб усунення перешкод не відповідає конкретним обставинам справи та фактично є передчасним, у зв`язку з чим у задоволенні позову в частині вселення позивачів до спірної квартири слід відмовити. В даному випадку суд вважає ефективним способом захисту порушених прав позивачів - усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом зобов`язання відповідачки [PERSON] передати їм ключі від вхідних дверей квартири, тобто надати доступ до неї. Крім того, враховуючи відсутність взаємної згоди сторін на здійснення права спільної часткової власності, неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, а також право сторін на судовий захист,\~з метою усунення спорів та конфліктів між співвласниками, суд вважає необхідним встановити порядок користування спірною квартирою. При визначенні конкретного порядку користування суд виходить з того, що частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними у позивачів по 1/8 частині, у відповідачки 3/4 частини. На ідеальну частку у праві спільної власності на спірну квартиру позивачам припадає по 6,46кв.м. загальної площі та по 3,58кв.м. житлової площі (на двох 12,92кв.м. загальної та 7,16 кв.м. житлової площі), відповідачці 38,78кв.м. загальної площі та 21,52кв.м. житлової площі. Кімнат, які б відповідали розміру ідеальних часток кожного співвласника, в квартирі немає. Разом з тим, суд вважає, що у випадку встановлення порядку спільного користування квартирою застосування критерію необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення із забезпеченням відповідності ідеальних часток реальним не є обов`язковим. Суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, і відхилення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність в даному випадку є допустимим. Таке рішення суду не змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. У зв`язку з цим доводи відповідачки та її представника про порушення її права власності, оскільки при запропонованому позивачами порядку користування квартирою суттєво змінюється розмір її ідеальної частки, є безпідставними. Так, як вже зазначалось вище, спірна квартира має дві ізольовані житлові кімнати - кімнату №6, площею 11,0кв.м. та кімнату №7, площею 17,7кв.м. з балконом площею 1,86кв.м.,\~які за своєю площею відходять від розміру ідеальних часток у праві власності кожного співвласника. Беручи до уваги, що позивачі є близькими родичами між собою (рідні сестра та брат), звернулись до суду з вимогою про надання їм у спільне користування однієї ізольованої кімнати, суд вважає необхідним встановити такий порядок користування спірною квартири, який запропонований позивачами, а саме виділити їм в користування кімнату №6, площею 11,0кв.м., відповідачці - кімнату №7, площею 17,7кв.м. з балконом площею 1,86кв.м.,\~інші приміщення залишити в спільному користуванні. Суд вважає, що з урахуванням вище вказаних обставин саме такий порядок користування спільним майном буде відповідати інтересам усіх власників, не порушуватиме їх прав. При цьому, такий порядок користування не перешкоджає сторонам в подальшому вирішувати будь-які питання щодо здійснення права спільної часткової власності. При ухваленні цього рішення суд не погоджується з доводами представниками відповідачки про необхідність відмови в задоволенні позову через пропуск позивачами без поважних причин строку позовної давності за позовними вимогами про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, оскільки на такі вимоги позовна давність не застосовується, такий позов є негаторним і може бути пред`явлений доти, поки існує відповідне порушення, а воно є триваючим. Відповідна правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №653/ 1096/16-ц, від 06.03.2018р. у справі №904/9159/16 та від 22.03.2018р. у справі №904/12521/16. За таких підстав позов [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити частково. На підставі ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивачки [PERSON] понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40грн.

Outcome: partial