Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

10 жовтня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулась позивачка [PERSON], з позовною заявою до [PERSON] (який помер [INFO], в зв'язку з чим виключений з числа відповідачів), [PERSON], [PERSON], в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд поновити її порушене право власності, а саме, право на користування домоволодінням по [ADDRESS], зобов'язавши відповідачів знести всі новобудови, які були створені без її дозволу: двоповерхову будівлю яка прибудована до будинку літ. «З-1», яка складається із гаража, Кухні, двої житлових кімнат; повернути в первиний стан гараж, звільнити від своїх речей сарай і надати можливість користування; зобов'язати відповідачів знести забори, які встановленні на прибудинковій земельній ділянці без її згоди та перешкоджають їй користуватися нею; зобов'язати відповідача [PERSON], припинити погрози на адресу [PERSON] також припинити самовільне будівництво та засипати всі викопані котловани. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власником домоволодіння по [ADDRESS]. Вказане володіння складається з двох житлових будинків літ. «Б-1» і літ. «З-1», а також надвірних будівель. Вона , її син [PERSON] та його дружина мешкають в будинку літ. «Б-1», який складається з чотирьох житлових кімнат , кухні і сіней. Другий її син, [PERSON] зі своєю дружиною та сином мешкають в будинку літ. «З-1», який складається з двох кімнат кухні, ванної кімнати та тамбуру. Поряд з будинком літ. «З-1» знаходяться надвірні будівлі: літня кухня (літ. «И»), сіні (літ. «И»), крильце (літ. «и-01», туалет (літ. «Г»), погреб(літ. «Д»), гараж (літ. «Ж»), душ (літ. «К»). про те, що син [PERSON] разом з дружиною будуть проживати в зазначеній будівлі позивачка з своїм чоловіком вирішили разом ще за його життя. До 2000 року ніяких суперечок і непорозумінь між нею та відповідачами не виникало, однак в 2000 році відповідач [PERSON], без її дозволу самовільно почав перебудовувати будинок літ. «З-1». Для цього він зруйнував гараж, де знаходився її автомобіль, переобладнав літню кухню, об'єднавши її з будинком, зруйнував корилор, на 1 поверсі побудував кухню і новий гараж для свого автомобілю, а її автомобіль залишився стояти на вулиці. Також відповідач побудував стіни другого поверху, де розташував дві житлові кімнати , які покрив кровлею. Позивач зазначає, що на всі ці дії будь-якої згоди вона не надавала, а тільки заперечувала проти будівництва. Крім того позивач зазначає, що відповідач самочинно зайняв сарай, розташований на земельній ділянці, для чого виніс всі речі та будівельні матеріали, які належать їй та які зберігались в зазначеному сараї, потім обладнав двері замком, розташував в ньому свої речі, таким чином вчинивши їй перешкоду в можливості користуватися цією будівлею за призначенням. Почав встановлювати забори на земельній ділянці. В зв'язку з зазначеними потиправними діями . які порушували її право власності, позивач зверталась до Дзержинського РО ХМУ УМВС України в Харківській області. Крім цього позивач зазначила, що наприкінці 2015року вона вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння. Для цього їй необхідно було виготовити новий технічний паспорт , з чим вона звернулась до КП «ХМБТІ», сплативши кошти за виготовлення нового паспорту, але коли для огляду домоволодіння прийшов співробітник «ХМБТІ», відповідачі не пустили його навіть у двір, чим порушили права позивачки. В зв'язку з зазначеним позивач вимушена звернутись до суду з дійсним позовом. Позивач [PERSON], в судове засідання не з'явилась, уповноважила [PERSON], та адвоката [PERSON], представляти її інтереси. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 09.10.2018 та адвокат [PERSON], в судовому засіданні заявлений позов з урахуванням уточнених позовних вимог підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Відповідачі [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивачки необґрунтовані належними доказами та є такими , що не ґрунтуються на законі, позивачем не доведено факт здійснення відповідачами самочинного будівництва в розумінні ст. 391 ЦК України, а також не надано доказів порушення права власності позивача у розумінні ст. 376 ЦК України. Представники відповідача [PERSON], - [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні також були допитанні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були попередженні про кримінальну відповідальність. Свідок [PERSON], пояснив суду, що що він є онуком позивачки [PERSON], та весь час до приїзду в домоволодіння баби [PERSON], який є його рідним батьком , відносини з бабою були дуже добрі. Зі слів його батька, [PERSON], його баба та дід, за час життя діда були в добрих відносинах та всі рішення вони приймали сумісно, в тому числі і про те, що їх син [PERSON], разом зі своєю родиною будуть проживати в домоволодінні літ «З-1». Сама баба також ніколи не говорила погано про діда. Також свідок зазначив, що він вже давно не бачив баби особисто, оскільки вона не виходить на вулицю, а до того часу коли вони спілкувались, вона особисто ніколи не казала про те, що не хоче щоб онук та його батьки проживали в збудованому домоволодінні та ніколи не заперечувала проти його будівництва, а навпаки коли йшло будівництво, то вона підносила йому та хлопцям, які допомагали будувати, поїсти. Будівництво проводилось за кошти його батька, [PERSON], та з дозволу його баби, [PERSON], яка є власником всієї садиби, тому він вважає, що будівництво не самочинне. Також свідок зазначив, що з урахуванням добрих відносин його баби до нього, він не може зрозуміти, чому вона раптово стала заперечувати проти його проживання в даному домоволодінні. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона проживає також на [ADDRESS] через 4 будинки від сім`ї [PERSON] та є їхньою сусідкою по вулиці. В 2005 році вона купила будинок, а з 2006 року стала проживати [ADDRESS]. [PERSON] вона знала добре, вони спілкувались сімями, один одному допомагали. На момент коли вона стала мешкати по цій вулиці, то на садибі [PERSON], було розташовано два будинки, один зліва з червоного кирпичe, а з правої сторони була збудована коробка будинку. З цього приводу їй було відомо, що цей будинок будує син позивачки [PERSON], разом зі своїм сином, [PERSON] Кошти на будування заробляв [PERSON], а його син, хоча і був підлітком допомогав в будівництві. Також свідок зазначила, що вона особисто знає позивачку [PERSON], вона з нею спілкувалась раніше, та остання їй завжди хизувалась про те, що в неї такий хороший онук, привозить її та відвозить куди їй потрібно, завжди допомогає та не зважаючи на те, що він є підлітком, допомогає в будівництві. Свідок зазначила, що ніколи не чула від [PERSON], заперечень, щодо будівництва, а навпаки нахвалювала будівництво. На момент коли будівництво тривало, відповідачі [PERSON], зі своєю дружиною, [PERSON], та сином, [PERSON], проживали в цьому будинку , який будували. Цю рожину свідок характерезувала як дуже трудолюбиву сімю, та зазначила, що відповідач [PERSON], за свого життя працював майже цілодобово, для того, щоб закінчити будівництво. Відносини с судідами в цій родині добрі, всі сусіди підтримують сімю відповідачів, оскільки ніяких сварок в цій родинні не було, до моменту поки до баби в 2013 році не приїхав проживати її другий син, [PERSON], якого до цього вона бачила один раз на півроку. Саму бабу свідок зазначила, що вже давно не бачила, останній раз бачила її в 2015 році на похованніїї сина [PERSON] Свідок [PERSON], в судовому засіданні суду пояснив, що він проживає також по [ADDRESS]. Сторін у справі він знає, та мав з ними добрі відносини. В будинку 34 по [ADDRESS] він став мешкати з 2004 року , в цей період будівництво в родинні відповідачів за адресою [ADDRESS] ще тривало, все було добре, та ніяких сварок, з приводу не згоди баби на будівництво ніколи не виникало, до того часу поки не приїхав син баби [PERSON]. Свідок зазначив, що зі слів йому відомо, що баба не заперечувала проти будівництво, однак дозвільних документів на будівництво він особисто не бачив. Остаточно будівництво закінчено в 2006 році, там були перебудованні гараж та добудований 2-й поверх будинку. Також свідку відомо зі слів, що вся садиба належить позивачці [PERSON] Суд, вислухавши пояснення представників позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], відповідача [PERSON], представників відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, в судовому засіданні було встановлено, та не заперечувалося сторонами у справі, що позивач [PERSON], є власником домоволодіння по [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 25.09.1996, виданого Харківською Державною нотаріальною конторою № 6, та зареєстрованого в КП «ХМБТІ» (т. 1 а.с. 6-7). Належне домоволодіння складається з двох житлових будинків літ. «Б-1» і літ. «З-1», а також надвірних будівель. Позивач [PERSON], її син [PERSON] та його дружина мешкають в будинку літ. «Б-1», який складається з чотирьох житлових кімнат, кухні і сіней. Відповідачі [PERSON] (невістка позивачки), [PERSON] (онук позивачки) мешкають в будинку літ. «З-1», який складається з двох кімнат кухні, ванної кімнати та тамбуру. Поряд з будинком літ. «З-1» знаходяться надвірні будівлі: літня кухня (літ. «И»), сіні (літ. «И»), крильце (літ. «и-01», туалет (літ. «Г»), погреб(літ. «Д»), гараж (літ. «Ж»), душ (літ. «К»). Також в будинку літ. «З-1» проживав відповідач [PERSON] (син позивачки), який помер [INFO], що підтверджеється свідоцтво про смерть серія [NUMBER] Також судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідачі, мешкаючи в будинку літ. «З-1» по [ADDRESS] який належить на праві власності позивачці, за власні кошти провели реконструкцію будинку, переобладнавши літню кухню, обєднавши її з будинком, зруйнувавши коридор, на 1-му поверсі побудували кухню і новий гараж, також побудували стіни другого поверху, які покрили кровлею. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. З роз'яснень п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова №6 від 30.03.2012) вбачається, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва належить органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб, право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій ст.376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Аналогічні положення закріплені у п.4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» в якому зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова від 03.08.1982 року № 222/7 буд. 44 по [ADDRESS] в м. Харкові прийнятто та введено в експлуатацію, також за вказаним домоволодінням закріплено земельну ділянку розміром 796 м2 (а.с. 45). Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок виданного начальником районного житлового експлуатаційного обєднання Дзержинського району ,що будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належало [PERSON]. (т. 2 а.с. 48) Після його смерті, відповідно до рішення Дзержинського районного народного суду м. Харкова від 15.02.1983 право власності на вказане домоволодіння визнано за його сином [PERSON] ( чоловік позивачки), який залишався єдиним власником домоволодіння до моменту смерті, [INFO] року. (т. 2 а.с. 52). Після його смерті, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 25.09.1996, яке зареєстровано у державному коменалному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації власником домоволодіння є його дружина [PERSON] (позивач) (т. 1 а.с. 6-7). Таким чином вбачається, що власником домоволодіння в період до [INFO] був чоловік позивачки [PERSON] Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про основи містобудування» передбачено, що будівництво об'єктів незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад. Пнри цьому дозвіл відповідних рад не є строковим та не обмежується ніяким терміном. В матеріалах справи міститься рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів № 188/24 від 19.07.1988 року з якого вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] 44 в м. Харкові дійсно належить [PERSON] Також в рішенні зазначено, що в Виконком звернувся син власника будинку, [PERSON] (помер [INFO]) з проханням дозволити йому побудувати будинок на земельній ділянці батька на місці літньої кухні-А та сарая - В, з дозволу його батька. Вказаним рішенням йому надано дозвіл на будівництво будинку. Таким чином, твердження позивача про те, що відповідач без дозволу власника почав перебудову будинку «З-1» спростовуються та є необґрунтованим. Крім зазначеного, вказаним рішення встановлено, що будівництво другого будинку замість літньої кухні - А та сараю - В за вказаною адресою не порушить санітарні та противопожежні норми. Отже, в розумінні ст. 376 ЦК України дане будівництво не можна віднести до самочинного будівництва, через відсутність сукупності його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визнано самочинним. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за вимогами про знесення самочинного будівництва можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що позивач неодноразово зверталась до різних органів з письмовими заявами до різноманітних органів з приводу порушення її прав, як власника домоволодіння по [ADDRESS]. Так, вона зверталась до ДзержинськогоРВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, Заступника голови адміністрації Харківської міської ради Дзержинського району по рганізаційним питанням, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Комунальне підприємвство «ХМБТІ» . (а.с. 15-24) Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Отже, кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом. Для з`ясування цих фактів суд має визначити субєктний склад спірних правовідносин, тобто встановити коло осіб, які є власниками або користувачами суміжних земельних ділянок чи співвласниками або співкористувачами земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво та наявність чи відсутність їх обґрунтованих заперечень щодо самочинного будівництва, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.11.2014 року у справі №6-180цс14, та у постанові від 17.09.2014 р. у справі №6-137цс14. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Розглядаючи позови про знесення самочинно збудованого майна відповідно до вимог ст. 391 ЦК України та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суд, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинен зясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови. Отже, єдиною підставою для знесення самочинно побудованих будівель є доведеність факту порушення прав позивача [PERSON], самочинною забудовою, однак позивач не будучи власником земельної ділянки, не навела доказів порушення її права власності, а також доказів , що спірна будівля є самочинною та збудована з істотним порушенням будівельних норм. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачами було порушено його права, не було доведено факту того, що будівля є самочинною та порушує її права, як власника, чинить перешкоди у користуванні нею її майном. Окрім того, суду не було надано жодних доказів, що з приводу звернень позивача до органів МВС було порушено кримінальну справу, що триває слідство, винесено вирок суду тощо. Також суд приймає до уваги той факт, що перебудову будівництва було розпочато в 1988 році, що підтверджується рішенням Виконавого комітету від 19.07.1988 № 188/24 та продовжувалось до 2006, однак заперечення з боку позивача щодо зазначеної новобудови почали надходити лише в 2012 році, що дає суду підстави вважати, що весь цей час позивач була згодна на зазначені перебудови, оскільки вона мешкала на території данного домоволодіння, була обізнана про такі зміни та ніяких усних чи письмових скарг з її боку не надходило. Також суд враховує те, що знесення самочинного обєкта нерухомості, відповідно до статті 376 ЦК України, є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова обєкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» також розяснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Питання знесення самочинного будівництва регламентовано ч. 7 ст.376 ЦК України, згідно з якою, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Таким чином, положення ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За весь час з початку будівництва по теперішній час відповідачу не було направлено жодного припису від компетентних органів щодо порушення порядку та умов зведення споруди на земельній ділянці, яка належить йому. Отже, враховуючи те, що позивачем не було доведено факту порушення його прав, як власника домоволодіння по [ADDRESS], не було надано доказів щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності відповідачів у справі, не було надано доказів зобовязання відповідачів здійснити перебудову (відповідне рішення суду), або доказів неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідачів від її проведення, а також враховуючи, що у розумінні ст. 376 ЦПК України даний об'єкт нерухомості не можна віднести до самочинного будівництва, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON], слід відмовити в повному обсязі. Щодо посилання відповідача [PERSON], на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом, то суд зазначає наступне. Зазначаючи про пропуск позивачем встановленої статтею 257 ЦК України позовної давності, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску. Оскільки судом встановлено, що права та інтереси позивача не порушенні, та дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову з підстав його необгрунованості, питання щодо застосування строку позовної давності судом не розглядалось. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц. У відповідності до п. ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed