Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~12.06.2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що в квітні 2020 році ним була отримана Постанова приватного виконавця Клименка Р.В. про відкриття виконавчого провадження від 21.04.2020 року у ВП № 61867877, яке було відкритим на підставі виконавчого напису, вчиненого 25.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богомоловою Д.І., зареєстрованого в реєстрі за № 739, про стягнення з нього на користь ТзОВ «ФК «Женева» заборгованості за Кредитним договором № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 449/К від 11.05.2018р. є ТзОВ «ФК «Женева». Як зазначено в оскаржуваному виконавчому написі, стягнення заборгованості проводиться за період з 11.05.2018 року по 07.02.2020 року. Даний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, з підстав порушення нотаріусом приписів чинного законодавства при вчиненні виконавчого напису, а також враховуючи, що зобов`язання по Кредитному договору № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року є припиненими належним виконанням. Вказує, що кредит, згідно Кредитним договором № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, надавався строком на 36 місяців, тобто, до 10.12.2016 року. Однак, в подальшому, у зв`язку з відсутністю необхідності у кредитних коштах, вони були повернуті кредитору, зокрема, 03.01.2014 року ним було сплачено 1080 грн., а 04.02.2014 року - 15000 грн. Разом з тим, у випадку, якщо кредитор вважав, що таке зобов`язання не виконано, він мав право звернутися з позовом до суду або у інший позасудовий спосіб стягувати нараховану заборгованість з боржника. Проте, ні з позовом до суду, ні за вчиненням виконавчого напису у межах строків позовної давності (до 10.12.2019 року), кредитор не звертався. Відтак, можна прийти до висновку, що відповідність розрахунків заборгованості, з урахування строків позовної давності, нотаріусом не перевірялася. Виконавчий напис видано саме на суму, яка була вказана стягувачем. Враховуючи наведене, просить суд: визнати зобов`язання по Кредитному договору № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, укладеному між ним та ПАТ «Дельта Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 449/К від 11.05.2018 року є ТзОВ «ФК «Женева», припиненими належним його виконанням; визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Богомолової Д.І. від 25.02.2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 739, про стягнення грошових коштів у сумі 32382,38 грн. з [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Женева» за Кредитним договором № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, таким, що не підлягає виконанню; стягнути з ТзОВ «ФК «Женева» на його користь судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~03.08.2020 року від ТзОВ «ФК «Женева» на поштову адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені позовні вимоги не визнаються у повному обсязі виходячи з наступного. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що 10.12.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 002-02751-101213 за умовами якого Банк надав Позичальнику грошові кошти на умовах строковості, платності та цільового характеру. 11.05.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «ФК «Женева» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого до ТзОВ «ФК «Женева» перейшло право вимоги за Договором кредиту № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, укладеному між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] . Беручи до уваги фактичне невиконання позивачем взятих на себе зобов`язань за Договором кредиту, 25.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богомоловою Д.І. було вчинено виконавчий напис № 739 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Женева». Крім того, сам факт звернення позивача до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості. Отже, у приватного нотаріуса в наявності були усі необхідні документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. Крім того, заявлену суму витрат на правничу допомогу вважає явно завищеною. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. До початку судового засіданні від представника позивача надійшла заява з проханням розгляд справи здійснювати у його відсутності, заявлені позовні вимоги він підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви, клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідача на адресу суду не надходили. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Богомолова Д.І. та приватний виконавець Клименко Р.В. в судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяви, клопотання про відкладення розгляду справи, пояснення на позовну заяву чи заперечення від них на адресу суду не надходили. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено,\~що 10.12.2013\~року між\~ПАТ «Дельта\~Банк» та\~ [PERSON] \~було укладено\~Кредитний договір\~№ 002-02751-101213\~за умовами\~якого Банк\~надав Позичальнику\~грошові кошти\~на умовах\~строковості,\~платності та\~цільового характеру (а.с. 8-10). 11.05.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «ФК «Женева» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило, а ТзОВ «ФК «Женева» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, укладеному між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] 25.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богомоловою Д.І. було вчинено виконавчий напис № 739 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Женева» за період з 11.05.2018 року по 07.02.2020 року в розмірі 31732,38 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 1392 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користуванням кредитом становить 19662,88 грн.; строкова заборгованість за комісією становить 3213,03 грн.; строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 7464,47 грн. За вчинення виконавчого напису нотаріусом стягнуто плати в розмірі 650,00грн. Загальна сума, що підлягає стягненню 32 382,38 грн. (а.с. 19). 21.04.2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу м. Києва Клименком Р.В. за заявою ТзОВ «ФК «Женева» та на підставі спірного виконавчого напису № 739 від 25.02.2020 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61867877 (а.с. 16). Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса був вчинений за відсутності доказів безспірності заборгованості, а саме: з дня виникнення права вимоги щодо стягнення заборгованості за Договором кредиту № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року минуло більше трьох років. За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ від 02.08.1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Положеннями ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до п. 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Такими документами можуть бути: зокрема, документи первинної бухгалтерської документації, оформлені відповідно до вимог ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16.07.1999 року із змінами та доповненнями, а саме: платіжні доручення, меморіальні ордери, виписки з рахунків, на які боржник перераховує кошти, розписки, чеки тощо. Приймаючи рішення про звернення до нотаріуса для вчинення ним виконавчого напису, стягувачу необхідно надати документи, які б підтверджували наступні умови, зокрема, чи підпадає заявлена вимога під вид заборгованості, визначений Постановою Кабінету Міністрів України; чи є в наявності та оформлені належним чином документи, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України, чи підтверджують наявні документи безспірність заборгованості боржника перед стягувачем та прострочення виконання зобов`язання; чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису. З матеріалів справи вбачається, що при вчиненні виконавчого напису № 739 від 25.02.2020 року, нотаріусом не перевірено безспірність суми заборгованості, яку запропоновано стягнути, що є порушенням ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» від 02.09.1993 року із змінами та доповненнями та Глави 16 Розділу ІІ Наказу МЮУ «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» 22.02.2012 року № 296/5. Як вбачається з Заяви № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року та графіку платежів, які є невід`ємними додатками до Кредитного договору № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, кредит [PERSON] надавався строком на 36 місяців, тобто, до 10.12.2016 року. За наведених обставин, право ПАТ «Дельта Банк», а відтак й ТзОВ «ФК «Женева», як його правонаступника, на звернення з вимогою щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за Договором кредиту № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, виникло починаючи з 10.12.2016 року після закінчення дії строку договору. Згідно зі ст. 256 ЦК позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого юридична і фізична особа має право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. Загальна позовна давність згідно ст. 257 ЦК України встановлюється терміном у 3 роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Однак, як вбачається із спірного виконавчого напису № 739 від 25.02.2020 року, приватним нотаріусом було запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Женева» заборгованість в розмірі 31732,38 грн. за період з 11.05.2018 року по 07.02.2020 року, тобто поза межами трирічного строку з дня виникнення права вимоги щодо стягнення заборгованості за Договором кредиту № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року. Таким чином, нотаріусом при вчиненні виконавчого напису було порушено основну умову вчинення такого напису, а саме те, що з дня виникнення права вимоги повинно минути не більше трьох років. Тобто заборгованість, яка виникла у зв`язку з порушенням позивачем умов кредитного договору № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, на підставі яких нотаріусом вчинено оспорюваний виконавчий напис, не може вважатися безспірною і такою, що не потребує додаткового доказування, а відтак і не може стягуватися шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. \~ \~ \~ \~Доказів іншого сторонами суду не надано. \~ \~ \~ \~Також суд вважає за необхідне наголосити на тій обставині, що заперечуючи щодо задоволення заявлених позовних вимог, представник ТзОВ «ФК «Женева» до свого відзиву на позовну заяву будь-яких доказів, які б підтверджували обґрунтованість заперечень не долучив, а судом в ході розгляду справи таких доказів не здобуто. Отже, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обґрунтування [PERSON] щодо вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богомоловою Д.І. виконавчого напису від 25.02.2020 року, що зареєстрований в реєстрі за № 739, з порушенням вимог закону є обґрунтованими, у зв`язку з чим його слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту прав, серед яких вказано на такий спосіб захисту, як припинення правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 1046, 1048, 1049 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно п. 3.1 Договору кредиту № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року (укладеного у формі акцептованої банком Заяви) встановлено, що Клієнт здійснює погашення кредитної заборгованості щомісячно, не пізніше 10 числа кожного місяця, шляхом зарахування суми грошових коштів у сумі 1080 грн. у відповідності до Графіку платежів, наведеному у Додатку 1 до цієї Заяви. Із наданих відповідей Банку вбачається, що позивач щомісячно, як це і передбачено умовами кредитного договору, до 10 числа кожного місяця здійснював повернення суми кредиту. Фактично у лютому 2014 року позивач використав своє право на дострокове погашення кредиту, сплативши 04.02.2014 року одноразовим платежем 15000 грн. (зараховані на рахунок Банку 05.02.2014 року). За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599), переданням відступного (ст. 600), зарахуванням (ст. 601), за домовленістю сторін (ст. 604), прощенням боргу (ст. 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606), неможливістю виконання (ст. 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст. 608 та 609). За загальним правилом, передбаченим у ст. 531 ЦК України, виконання обов`язку достроково є правом боржника, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Як наслідок, виконання обов`язку боржником достроково є належним виконанням, якщо заборона не зумовлена договором, актами цивільного законодавства, сутністю зобов`язання або звичаями ділового обороту. При цьому в договорі між боржником та кредитором може бути встановлена процедура здійснення права на дострокове виконання. Відповідно до ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Умовами Кредитного договору № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року [PERSON] не було позбавлено права здійснити дострокове повернення кредиту. За таких обставин, оскільки 05.02.2014 року [PERSON] в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором № 002-02751-101213 від 10.12.2013 року, а тому, згідно приписів ст. 559 ЦК України, зазначений договір є припиненим належним його виконанням. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом справи складає 10000 грн., в тому числі й витрати на правничу допомогу. За наслідками розгляду справи, судові витрати позивач просив покласти на відповідача. Представник позивача у своїй заяві від 19.11.2020 року просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн. Однак, [PERSON] при подачі позову та його представником в ході розгляду справи не було надано будь-яких доказів, які підтверджують факт понесення останнім будь-яких витрат на професійну правничу допомогу, а тому в даній частині позовних вимог слід відмовити. Разом з тим, суд, у відповідності до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 257, 261, 509, 531, 598 ЦК України, ст.ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат»,

Outcome: partial