Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

11.12.2017р. [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про відшкодування 159 грн 00 к. суми витрат за вивіз твердих побутових відходів та 5000 грн моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що у належному йому будинку [ADDRESS] був зареєстрований він, його дружина та колишній зять [PERSON] , останній добровільно не бажав приймати участі у витратах на вивіз твердих побутових відходів, що здійснює ПП «Броус», ці витрати поніс позивач, який є інвалідом 1 групи та для якого вони є суттєвими. Так, у період з листопада 2015 року по листопад 2017 року позивач сплатив 159 грн за відповідача та вважає, що останній має відшкодувати йому суму таких витрат. Також позивач зазначає, що внаслідок такого байдужого ставлення з боку колишнього зятя, він зазнав душевних страждань, у нього загострились хронічні хвороби, погіршився настрій, сон, що свідчить про завдання йому відповідачем моральної шкоди, яку позивач оцінює в 5000 грн. В свою чергу, відповідач надав до суду відзив, у якому не погоджуючись з доводами позову зазначив, що він особисто з ПП «Броус» не має жодних договірних відносин та хоча за період, заявлений до стягнення, загальна сума нарахована до сплати й становить 477 грн, проте фактично позивачем було сплачено 242 грн 75 к., а тому, з урахуванням кількості зареєстрованих осіб у належному позивачу будинку, до стягнення з відповідача підлягає 1/3 частина фактично сплачених коштів, що становить 80 грн 92 к. (242,75/3=80,92). Також відповідач заперечує спричинення ним позивачу будь-якої моральної шкоди, вважаючи, що така не підтверджена жодними доказами, а безсоння та інші проблеми зі здоров`ям позивача є наслідком тривалої хвороби останнього та його похилого віку. Також відповідач вважав неправомірним покладення на нього судових витрат, з огляду на те, що такі не були понесені позивачем. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Крім того пояснив, що відвідач був позбавлений можливості оформити субсидію, така була нарахована лише на позивача та його дружину, а тому за відповідача позивач був змушений самостійно сплачувати повну вартість данної комунальної послуги в розмірі 6 грн., при цьому знятись з реєстрації місця проживання відповідач також не погоджувався, що в свій час спонукало позивача вирішувати і це питання в судовому порядку. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на доводи, що були викладені у відзиві на позов, додатково зазначив, що хоча відповідач і був зареєстрований у належному позивачу будинку, проте фактично там не проживав та послугою вивозу твердих побутових відходів не користувався. Заслухавши думки представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, як мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частини будинку [ADDRESS] /а.с. 2/. У вказаному будинку крім власника станом на 05.09.2017 р. були зареєстровані також: дружина - [PERSON] , [INFO] , та зять - [PERSON] , [INFO] /а.с. 3/. Як вбачається з довідки операцій по особовому рахунку № [NUMBER] /а.с.4/ за адресою: [ADDRESS] , за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року ПП «Броус» нараховано плату за послуги в розмірі 477 грн, з них 223 грн 55 к. відшкодовані за рахунок житлової субсидії, а 242 грн 75 к. фактично сплачені позивачем. Наведених вище обставин відповідач не оспорює. З досліджених матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли відносини з приводу утримання майна, які підлягають вирішенню на підставі Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України та Закону України № 1875-IV від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який був чинний на час існування спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За положеннями ст. 156 ЖК України повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. При цьому, у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. В свою чергу, відповідно до ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. В судовому засіданні свідок [PERSON] (донька позивача та колишня дружина відповідача) суду пояснила, що [PERSON] був зареєстрований у своєї матері, однак для того, щоб та змогла оформити за своєю адресою житлову субсидію, знявся з реєстрації та попросив позивача, аби той зареєстрував його у себе у приватному будинку. Відповідач проживав зі свідком у її квартирі та у тестя, користувався будинком останнього, вів спільне господарство, як член сім`ї. За доводами представника позивача, [PERSON] оформив житлову субсидію, яка була надана з розрахунку на двох осіб (позивача та його дружини). В свою чергу відповідач частку у витратах, пов`язаних з утриманням майна, не сплачував, такі витрати замість нього був змушений нести позивач. При цьому, знятись з реєстраційного обліку місця проживання в будинку позивача після припинення сімейних відносин відповідач також не бажав, що змусило позивача звернутися до суду з відповідними вимогами та лише після цього відповідач знявся з реєстрації. Вказані доводи підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснивши, що саме вона займалася оформленням субсидії як представник позивача, який є інвалідом 1-ої групи, та вказала, що на відповідача нараховувався повний тариф та субсидія не надавалася. Даних про те, що між сторонами була досягнута угода про безоплатне користування жилим приміщенням, відповідачем з дотриманням вимог ч. 3 ст.12, ст.ст.76, 77, 81 ЦПК України суду не надано. Крім того, зважаючи на доводи представника відповідача про те, що він не проживав у будинку [ADDRESS] , варто зазначити наступне. Положення п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин), якими передбачено, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, в даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки, по перше, документально не підтверджені (відповідач залишався весь час за листопада 2015 року по листопад 2017 року зареєстрованим у вказаному вище будинку), по-друге, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій надаються споживачам не залежно від їх присутності у будинку (прибирання прибудинкової території, вивезення побутових відходів та ін.). Чинним законодавством України не передбачено і механізму зменшення розміру плати за такі послуги у разі тимчасової відсутності споживача. Тому власники мають оплачувати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, якщо вони фактично надаються обслуговуючою організацією для будинку, і цей розмір залежить від кількості осіб, зареєстрованих у житлі (див. роз`яснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 09.12.2014р. та лист Державної житлово-комунальної інспекції від 02.11.2010 р. N 23/4883 ). Виходячи з відомостей довідки операцій по особовому рахунку № [NUMBER] /а.с.4/, вартість витрат на вивіз твердих побутових відходів у період з листопада 2015 року по квітень 2017 року складала 6 грн на місяць (18:3), а з травня 2017 року по жовтень 2017 року - 8 грн 50 к. (25,5:3). Зважаючи на те, що на частку відповідача у вартості послуг субсидія не нарахована (що в судовому засіданні представник відповідача не спростував), суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач такі витрати на вивіз твердих побутових послуг в розмірі 159 грн за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року не поніс. Таким чином, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем у сумі 159 грн. 00 коп. витікає з умов вчиненого правочину та змісту правовідносин, які виникли між цими сторонами, підтверджується наявними у матеріалах справи документами, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з роз`ясненнями пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, слід звернути увагу сторін, що відсутність хоча б одного з наведених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну моральну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як таке правопорушення. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з прав людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Зважаючи, що внаслідок неправомірних винних дій саме відповідача щодо невиконання своїх зобов`язань з участі у витратах з вивозу твердих побутових відходів, позивач відчував певні емоційні переживання, незручності та відповідні їм душевні страждання, спричинення останньому моральної шкоди є безсумнівним. При цьому, доводи відповідача, викладені у відзиві про недоведеність самого факту протиправної поведінки, спростовуються встановленим в ході розгляду справи фактом неналежного виконання відповідачем відповідних зобов`язань з відшкодування витрат з вивозу твердих побутових відходів. Таким чином, суд доходить висновку про наявність в даному випадку складу цивільного правопорушення, як підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги характер та незначний обсяг душевних страждань позивача і психічних переживань, відсутність істотних вимушених змін в його житті, однак враховує тривалість немайнових втрат . Наведені висновки суду випливають з характеру і суті самого правопорушення і підтверджується показами свідка [PERSON] , яка зазначала, що кожного місяця її батько, якому за станом здоров`я не можна хвилюватися, отримуючи платіжні документи від обслуговуючої організації, виявляв своє невдоволення зайвими витратами, обговорював це разом із дружиною, хвилюючись при цьому. При цьому, позивачем не доведено наявності негативних наслідків від протиправної поведінки для здоров`я [PERSON] , а тому відповідні доводи останнього суд при визначенні розміру відшкодування не враховує. З огляду на викладене, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає належною до відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди суму в розмірі 300 грн., а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню саме в цьому розмірі. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України та п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог в сумі 113 грн 88 к., від оплати якого позивача звільнено вказаним Законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial