Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

11 вересня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він постійно проживає в м. Коломия та є членом територіальної громади м. Коломия. 11 вересня 2011 року виявив, що по [ADDRESS] в м. Коломия зведений будівельний паркан. Того ж місяця йому стало відомо про те, що дана земельна ділянка передана в довгострокову оренду агрофірмі «Прут» на підставі договору оренди, що укладений Коломийською міською радою та третьою особою згідно рішення Коломийської міської ради № 180 від 23.09.1999 року. Цим рішенням внесено зміни в рішення Коломийської міської ради № 89 від 24.12.1998 року, згідно якого агрофірмі «Прут» як переможцю аукціону, надається в довгострокову оренду терміном на 50 років земельна ділянка площею 442 кв.м. по [ADDRESS] в м. Коломия. Вважає дане рішення про внесення змін незаконним, оскільки агрофірма «Прут» не була переможцем аукціону на одержання в довгострокову оренду земельної ділянки площею 442 кв.м. по [ADDRESS] в м. Коломия. Стверджує, що був порушений п. 8 Указу Президента України «Про приватизацію та оренду земельних дідянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності», згідно якого право на оренду може бути придбано тільки на конкурентних засадах через проведення земельних аукціонів, конкурсів. Крім того вказує, що земельна ділянка по [ADDRESS] в м. Коломия була надана агрофірмі «Прут» без розроблення проекту відведення. Просить суд визнати недійсним та скасувати рішення Коломийської міської ради № 180 від 23.09.1999 року про внесення змін в п. 1 абз. 3 рішення Коломийської міської ради від 24.12.1998 року № 89 про надання агрофірмі «Прут» в оренду терміном на 50 років земельної ділянки площею 442 кв. м. по [ADDRESS] в м. Коломия. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що права позивача жодним чином не порушені, оскаржуване рішення є законним, прийнято Коломийською міською радою відповідно до законодавства, що діяло на той момент. Крім того вказала, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Просить в позові відмовити у зв'язку з пропуском позовної давності. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що відсутні підстави визнавати оспорюване рішення Коломийської міської ради недійсним, оскільки воно не суперечить актам цивільного законодавства та не порушує права позивача, оскільки позивач жодного права на вказану земельну ділянку не мав і не має. Крім того, просить суд застосувати строк позовної давності і в позові відмовити. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що абз.3 п.1 Рішення Коломийської міської ради № 89 від 24.12.1998 року надано Коломийській агрофірмі «Прут» як переможцю земельного аукціону в довгострокову оренду терміном на 50 років земельну ділянку площею 400 кв.м. за адресою [ADDRESS] для будівництва двохповерхової забудови з мансардним приміщенням ринкової інфраструктури (а.с.7). Рішенням № 180 від 23 вересня 1999 року внесено зміни в п.1 абз. 3 Рішення міської ради № 89 від 24.12.1998 року, виклавши його в такій редакції: надати Коломийській агрофірмі «Прут», переможцю земельного аукціону, в довгострокову оренду терміном на 50 років земельну ділянку площею 442 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва двохповерхової забудови з мансардним приміщенням ринкової інфраструктури (а.с.8). Ухвалення оскаржуваного у даній справі рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин мало місце в 1999 році. Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності - статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові. Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року). Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Посилання позивача на те, що причини пропуску строку звернення до суду є поважними, оскільки йому не було відомо про прийняте відповідачем рішення не заслуговують на увагу, оскільки протягом періоду з 1999 року по вересень 2011 року позивач не звертався до відповідача з заявами про надання йому інформації стосовно спірної земельної ділянки, хоча міг це зробити. Пропуск позивачем строку позовної давності встановлено також в ухвалі Коломийського міськрайонного суду від 08.12.2011 року (а.с.38) та Ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року (а.с.39-40) в справі між тими самими сторонами з тих самих підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 256, 257, 260, 261, 267 ЦК України та

Outcome: dismissed