Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

11 листопада 2015 року Публічне Акціонерне Товариство КБ ПриватБанк звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (надалі - відповідач) 4.04.2007 року уклали кредитний договір №CGROG100240491. Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 21525 доларів США на термін до 4.04.2022 року. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитних кредитним договором. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.07.2015 має заборгованість 12877 доларів 87 центів США, яка складається з наступного: 12043 доларів 61 цент США - заборгованість за кредитом; 748 доларів 74 центи США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 77 доларів 4 центи США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 8 доларів США 48 центів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просили постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на їх користь заборгованість у розмірі 12877 доларів США 87 центів США, що за курсом 21,61 гривень, відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.07.2015 року складають 278290 гривень 77 копійки та судові витрати. Справа призначалась до розгляду судом неодноразово, однак відкладалась із причин, незалежних від суду. 16.03.2016 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Публічного Акціонерного Товариства КБ ПриватБанк про визнання кредитного договору та іпотеки недійсними. В зустрічному позові зазначає, що 4 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №CGROG100240491, відповідно до умов якого ЗАТ КБ «ПРИВАТБАІІК» надав [PERSON] кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу з «4» квітня 2007 року по «4» квітня 2022 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 16 800 (шістнадцять тисяч вісімсот) доларів США на наступні цілі: придбання житла, а також у розмірі 4725 (чотири тисячі сімсот двадцять п'ять) доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору. На забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено Договір іпотеки будинку від 4 квітня 2007 року, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за №807. Вважає, що кредитний договір №CGROG100240491 від 4 квітня 2007 року не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням прав [PERSON] - як споживача фінансових послуг, тому він повинен бути визнаний судом недійсним. Умови Договору про надання споживчого кредиту №CGROG100240491 від 4 квітня 2007 року є несправедливими та такими, що суперечать актам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», так як банком не надано позивачці усю, передбачену законодавством інформацію про кредит, зокрема не вказано орієнтовну сукупність вартість кредиту, детальний розпис вартості кредиту у розрізі сплати процентів за користування кредитом, способу погашення кредиту, вартості усіх сукупних послуг, необхідної для здійснення нею свідомого вибору, чим введено останню в оману та не додано до Кредитного договору Графіку погашення заборгованості по кредиту. Вважає, що наявні усі правові підстави для визнання Договору про надання споживчого кредиту №CGROG100240491 від 4 квітня 2007 року недійсним, а відтак і визнання недійсним Договір іпотеки від 4 квітня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №807. Ухвалою судового засідання Радехівського районного суду Львівської області від 17 березня 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними об»єднано в одне провадження із позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.207 том І). Представник позивача ( він же представник відповідача за зустрічним позовом) у судове засідання не зявився, подав суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.13 том ІІ). Відповідач ( вона же позивач по зустрічному позову) в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги банку заперечує, тому просить в їх задоволенні відмовити. Крім цього зазначила, що вона дійсно брала позику у банку, але значно зріс курс долара, і в неї немає такої суми для оплати. Вважає, що банк повинен йти їй на зустріч та укласти із нею договір про реструктуризацію боргу та нести відповідальність за підвищення фінансового ризику, а він навпаки ввів її в оману. 12 листопада 2015 року нею був внесений банку платіж в розмірі 40 доларів США оскільки більшу суму не спроможна була сплатити. Про порушене її право їй стало відомо в 2015 році, тому вважає, що строк звернення до суду нею не пропущений. Зустрічний позов вважає підставним, просить постановити рішення, яким задовольнити його в повному обсязі. Не заперечила щодо розгляду справи у відсутності її представника [PERSON] Заслухавши пояснення відповідача (позивача по зустрічному позові), врахувавши письмові заперечення щодо зустрічного позову представника позивача (представника відповідача по зустрічному позові), перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд робить висновки про те, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно задовольнити, в зустрічному позові [PERSON] відмовити. Згідно зі ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ст.129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.3,15,16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. За правилами ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст. ст.10,214,215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Суд встановив, що згідно інформації, викладеної на першій сторінці Статуту ПАТ КБ «Приватбанк» в (новій редакції) Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (а.с.16 том І). Довідкою головного управління статистики у Дніпропетровській області АА №241170 від 21.07.2009 року підтверджується, що Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Приватбанк» зареєстровано в ЄДРПОУ 19.03.1992 року та присвоєно код ЄДРПОУ 14360570 (а.с. 13 том І). 5 жовтня 2011 року позивачу за первісним позовом Національним банком видано банківську ліцензію та дозвіл на право надання банківських послуг, передбачених ч.3 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (а.с.15 том І). 4 квітня 2007 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №CGROG100240491, відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у сумі 21525 доларів США на термін до 4.04.2022 року, а відповідач зобов'язувалася за умовами вказаного Кредитного договору повернути позивачу кредит у зазначеній сумі та сплатити відсотки за користування кредитом і комісію в строки та на умовах, передбачених Кредитним договором. Сторони не заперечують, що на виконання умов Кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит, шляхом видачі готівки через касу з «4» квітня 2007 року по «4» квітня 2022 року включно, у виді непоновлювальної лінії у розмірі 16 800 доларів США на наступні цілі: придбання житла, а також у розмірі 4725 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п 2.1.3, 2.2.7 даного Договору (а.с.10-11 зворот том І). Періодом сплати вважати період з 4 по 9 число кожного місяця (а.с.11 зворот том І). Вказане свідчить про виконання банком умов Договору, у відповідності до абзацу 1 пункту 7.1. Кредитного договору. Пунктом 7.1. (абзац 3) Кредитного договору встановлено, що щомісяця, в період сплати, позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 237,03 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено Договір іпотеки будинку від 4 квітня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №807 (а.с.200- 202 том І). Згідно умов Договору іпотеки, [PERSON] було передано ПАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 85,2 кв.м. (житлова площа 48,5 кв.м.), який знаходиться за адресою: м.Радехів вул.Кринична,49, оціночною вартістю 106 050 гривень (а.с.101 зворот том І). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст..629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Згідно цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства За правилами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). З матеріалів справи, а саме Розрахунку заборгованості за Кредитним договором вбачається, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] умов Кредитного договору виникла заборгованість по кредиту, відсотках, комісії та пені. Представлені позивачем суду розрахунки їх нарахування, повністю відповідають умовам Кредитного договору. Будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) суду не представлено. З розрахунку заборгованості по Кредитному договору, наданого позивачем за первісним позовом вбачається, що станом на 31.07.2015 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 12877 доларів США 87 центів США, яка складається з: 12043 доларів США 61 цент - заборгованість за кредитом; 748 доларів США 74 центів - заборгованості по процентам за користування кредитом; 77 доларів США 4 центи заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 8 доларів США 48 центів - пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, які за курсом 21,61 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.07.2015 року складають 278290 гривень 77 копійки, яка підлягає стягненню на користь позивача. Окрім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України із відповідача підлягають стягненню в користь позивача за первісним позовом судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору, тощо. За правилами ст.15 цього ж Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як вбачається з матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору №CGROG100240491 від 4 квітня 2007 року позивач був письмово поінформованим про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування (згідно п.7.1. кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредит у виді непоновлювальної лінії у розмірі 16800 доларів США на придбання житла та 4725 доларів США на сплату страхових платежів); тип відсоткової ставки (згідно п.7.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом); орієнтовну сукупну вартість кредиту (винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, 1,2% відсотків за дострокове погашення кредиту, які можна обчислити методом математичного розрахунку від суми кредиту). Отже, позивач отримав перед укладанням договору від банку інформацію згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», тобто сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договорів відповідають положенням ст.203 ЦК України. Крім того, відповідальність кредитодавця, про яку ідеться у частині 2 ст.11 цього ж Закону, та яка встановлена ст.ст.15.23 цього ж Закону, за невиконання кредитодавцем зобов'язання щодо повідомлення споживачеві у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту визначеногозакономобсягу відомостей, що міститься у частині першій цієї статті, не пов'язана з недійсністю договорів. У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз'яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Посилання позивача на ненадання йому інформації про орієнтовну сукупність вартість кредиту, детальний розпис вартості кредиту у розрізі сплати процентів за користування кредитом, способу погашення кредиту, вартості усіх сукупних послуг, необхідної для здійснення нею свідомого вибору не знайшли свого підтвердження, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів такого. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України,якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як зазначено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте позивачем за зустрічним позовом не подано суду жодного доказу на підтвердження введення банком її в оману щодо обставин, які впливали на вчинення оспорюваного правочину. Також необхідно зазначити, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, й позичальник ([PERSON]Р.) при належній завбачливості могла виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюти (положення абз. 1 пункт 16 Постанови ВССУ №5 від 30.03.2012 року). Безпідставним є й посилання позивача за зустрічним позовом на порушення відповідачем вимог п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року, оскільки на час укладення оспорюваного договору ці Правила не існували. Наведене виключає наявність підстав як для задоволення зустрічних позовних вимоги про визнання кредитного договору та іпотеки недійсними.

Outcome: approved