Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

12.09.2016 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини на на період її навчання. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала. Пояснила, що у них з відповідачем є спільна неповнолітня дитина дочка [PERSON] [INFO], яка перебуває на її повному утриманні, оскільки відповідач ухиляється від матеріального забезпечення дитини, що спонукало її звернутися з даним позовом до суду. Крім того на даний час їхня дочка [PERSON] після закінчення школи навчається на 1-му курсі факультету ветеринарної медицини Полтавської державної аграрної академії . Термін навчання з 01.09.2016 року по 31.08.2017 року. Вважає, що відповідач повинен матеріально забезпечувати їхню дитину на період навчання. Оскільки відповідач працює, має стабільний заробіток , просить аліменти стягнути на її користь в твердій грошовій сумі, а саме 5000 грн. щомісячно з дня подачі нею позову та до закінчення навчання їхньою дитиною. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час судового розгляду справи (а.с.20). Відповідно до положень ст.ст. 77, 225 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Встановлено, що сторони мають спільну дитину дочку [PERSON] [INFO] (а.с. 3). Дитина зареєстрована разом з матірю та перебуває на її утриманні (а.с.5). Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Главою 15 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Зазначений обовязок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач [PERSON] не надає допомоги на утримання дитини, офіційні дані про його роботу, доходи, у суду відсутні. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень частини першої статті 184 СК України, аліменти у твердій грошовій сумі визначаються у разі якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявністю інших обставин, що мають істотне значення для справи. Згідно ст.ст. 180; 181; 182 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання, що аліменти відповідач повинен платити в твердій грошовій сумі. Суд вважає, що розмір аліментів на стягненні яких наполягає позивачка з відповідача є необґрунтованим, таким що не відповідає засадам розумності та справедливості. При визначенні розміру аліментів, які повинен сплачувати відповідач на утримання дитини, суд виходить з прожиткового мінімуму, який існує в державі Україна для дитини віком від 6 до 18 років станом на час розгляду справи судом. З 01 травня 2016 року такий прожитковий мінімум складає 1531 грн. Також судом враховується та обставина, що матеріальне забезпечення дитині повинна надавати і матір, тобто батьки повинні забезпечити своїй дитині прожитковий мінімум. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття в сумі 766 грн., що буде складати половину від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку існуючого в державі на час розгляду справи в суді. Стосовно позовних вимог позивачки [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на період навчання дочки, то суд приходить до переконання, що позов в цій частині не підлягає до задоволення з наступних обґрунтувань. Відповідно до ст.ст. 198,199 СК України батьки зобовязані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Отже, на утримання на період навчання мають право повнолітні дочка, син. Дочка сторін [PERSON] на час розгляду судом справи не досягла повноліття, а отже по закону не має права на утримання на період навчання, а таке право вона набуде після досягнення повноліття, коли і зможе звернутися з відповідним позовом до відповідача. Зважаючи на вище викладене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача коштів на період навчання дочки слід відмовити.

Outcome: partial