Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

10 липня 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, поділити спільне майно, набуте з відповідачем за час шлюбу, визнати за нею право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], залишити у власності відповідача 1/2 частину вищевказаної трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1583 грн, мотивуючи це придбанням спірної квартири в період шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжя і відсутністю згоди відповідача на добровільний поділ будинку. Позивачка в судовому засіданні повністю підтримала свій позов та просили суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, звернувшись до суду з зустрічним позовом з приводу поділу тієї ж самої квартири, придбану подружжям у шлюбі, однак, просив суд, поділити вказану спірну квартиру, визнавши за ним право особистої приватної власності на 4/5 частин, а за відповідачкою на 1/5 частини вказаної квартири, припинивши право спільної сумісної власності на 2/5 частин спірної квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], стягнувши з відповідачки на свою користь 2375 грн. судового збору, мотивуючи це, придбанням саме 4/5 частин спірної квартири за свої особисті грошові кошти, отримані ним за рахунок спадщини та продажу свого особистого нерухомого майна, а також за рахунок прибутку, отриманого ним як приватним підприємцем. Відповідачка [PERSON] зустрічний позов [PERSON] не визнала та просила суд, задовольнити її первісний позов. Заслухавши думку сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що обидва позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Суд встановив, що шлюб між сторонами, укладений 29.03.2008 р. у Прилиманській сільраді Овідіопольського району Одеської області (актовий запис № 06), в період якого у сторін народився неповнолітній син [PERSON], [INFO], який постійно проживає з позивачкою - був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.10.2014 р., яке набрало законної сили 07.11.2014 р., що підтверджується копією вказаного рішення суду та копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 21.10.2009 р. (а.с. 10-12). Судом з'ясовано, що під час шлюбу, за договором про участь в Фонді фінансування будівництва № 55-В від 04.03.2008 р., договору про уступку майнових прав № 55-В від 18.04.2008 р., договору поруки № 30/3604-П від 18.04.2008 р., іпотечного договору майнових прав від 18.04.2008 р., подружжя придбало у трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], право власності на яку було оформлено на ім'я відповідача [PERSON], що підтверджується копіями вищевказаних договорів та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.04.2009 р., виданого на підставі рішення виконкому Новодолинської с/р від 25.11.2008 р. № 165 (а.с. 13-71). Також, позивачка наполягає, що до реєстрації шлюбу, вона проживала разом із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 2005 р., в період якого вони спільно заробляли кошти для придбання свого власного житла, в якому вони будуть проживати разом з дитиною, народження якої вони планували, а в подальшому, вони разом з відповідачем, вирішили офіційно оформити свої подружні стосунки, зареєструвавши шлюб 29.03.2008 р. Вище вказані обставини, щодо спільно зароблених коштів обома сторонами, підтверджуються обставинами, викладені відповідачем [PERSON] у своєму зустрічному позові, в якому, останній стверджує, що у придбання спірної квартири, крім спільних коштів подружжя були вкладені його особисті кошти, а тому вважає, що частка позивачки [PERSON] значно менше 1/2 частки квартири, на яку вона претендує, з посиланням на те, що джерелом набуття майнових прав на вищевказану квартиру, були кошти, накопичені ним до шлюбу, а саме гроші, отримані ним від продажу майна, набутого ним в порядку спадкування, а також кредитні кошти, отримані ним на підставі договору про іпотечний кредит від 18.04.2008 р., укладеного між ним та ВАТ «Перший інвестиційний банк» в сумі 51479 дол. США, а саме, кошти за проданий ним до шлюбу гаражний бокс № [NUMBER] в ДТВОЛ «Енергетик» в м. Южноукраїнськ, Миколаївської області, який він набув в порядку спадщини після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. у сумі 6000 дол. США, які були використані ним при сплаті першого внеску за спірну квартиру в сумі 63400 грн., кошти, які були ним накопичені до шлюбу на рахунках ПАТ «МістоБанк» в сумі 17707 грн., його доходи від здачі в оренду земельного паю площею 5,9861 га в Арбузинському районі Миколаївської області та доходи від підприємницької діяльності, кошти від проданої ним квартири в м. Южноукраїнськ, набутої ним в порядку приватизації та спадщини після смерті матері та баби, померлої [INFO] на суму 143432 грн. (приблизно 17000 дол. США), які також були сплачені на погашення кредиту за спірну квартиру, а також гроші, отримані ним від продажу земельної ділянки та житлового будинку в м. Вознесенськ, Миколаївської області за 106594 грн. (приблизно 13000 дол. США), які він набув в порядку спадкування після смерті брата [PERSON], померлого у 2005 р., а всього, на загальну суму 30000 дол. США, які були витрачені ним на погашення кредиту за спірну квартиру, яка станом на 04.02.2015 р. була повністю погашена, у зв'язку з чим, відповідач (позивач за зустрічним позовом) вважає, що 3/5 частин спірної квартири є його особистою власністю, а 2/5 частин вказаної квартири є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, і відповідно, за підрахунками відповідача, частина позивачки у праві власності на спірну квартиру становить 1/5 частини, а тому 4/5 частин належить йому особисто (а.с. 82-97). Однак, до свого позову [PERSON] надала меморіальні ордери за період з 10.07.2014 р. по 03.02.2015 р. (вже після розірвання шлюбу) від свого імені сплачені на ім'я одержувача [PERSON], а також на ім'я ПАТ «Перший інвестиційний банк» за придбану в кредит спірну квартиру, які на думку суду є спільними сумісними коштами подружжя, частина яких, в подальшому, була перерахована відповідачем [PERSON] на рахунки ПАТ «Перший інвестиційний банк» за придбану подружжям спірну квартиру (а.с. 52-65,109-). Суд встановив, що договорів про іпотечний кредит укладений між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Перший інвестиційний банк» № 36/04-08-КФ від 18.04.2008 р. (після укладення шлюбу - 29.03.2008 р.), по якому поручителем була [PERSON] - був укладений саме в інтересах сім'ї позивачки та відповідача задля придбання спірної квартири для їхньої сім'ї, яка проживала у спірній квартирі після її здачі до експлуатації, що не заперечується відповідачем (а.с. 35-50). Щодо тверджень відповідача [PERSON] про вкладення ним особистих коштів у розмірі 30000 дол. США в спірну квартиру, суд звертає увагу на нотаріально посвідчений договір про наміри (попередній договір) від 14.03.2017 р. (реєстр. № 414) між продавцем [PERSON] в особі представника [PERSON] та відповідачем [PERSON], відповідно до якого, останній в майбутньому, в строк до 14.03.2018 р. зобов'язується укласти договір купівлі-продажу (придбати) однокімнатної квартири, розташованою адресою : [ADDRESS] за 663074,60 грн. (еквівалент 24658,78 дол. США) (а.с. 98-101). Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначена вище грошова сума у розмірі 30000 дол. США, про яку згадує [PERSON] буде в майбутньому вкладена саме у вищевказану квартиру, яку відповідач має намір до 14.03.2018 р. придбати для себе вде після розірвання шлюбу з позивачкою, а тому вказана сума не має відношення до спірних правовідносин і буде використана ним в своїх особистих інтересах для придбання нерухомого майна. В процесі слухання справи, суд встановив, і це було підтверджено сторонами, що будь-якого іншого нерухомого чи рухомого майна за період шлюбу сторін, ними не було придбано, окрім спірної квартири. Також, судом було встановлено і не заперечувалось відповідачем [PERSON], що починаючи моменту спільного проживання сторін по справі, а також, в подальшому, після укладення шлюбу між сторонами по справі, позивачка [PERSON] постійно працювала на посаді менеджера в ТОВ «Роско» та заробляла кошти для їхньої сім'ї з відповідачем, в тому числі, задля придбання спільної квартири, як до народження їхньої спільної дитини, так і після народження дитини, з якою вона на сьогодні вимушена проживати окремо від відповідача, у квартирі свого батька, а відповідач, в свою чергу, проживає у спірній квартирі разом із сином від першого шлюбу, що робить неможливим проживання позивачки разом з відповідачем у спірній квартирі. Таким чином, суд дійшов висновку, що як позивачка, так і відповідач вкладали спільні сумісні кошти подружжя у вищевказану спірну квартиру, яка була придбана у шлюбі, за спільні сумісні кошти подружжя, а тому з урахуванням вимог ст.ст. 61,63,69-71 СК України та Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між ними в рівних частках, по 1/2 частці за кожним, а тому, позов [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири підлягає задоволенню зі стягненням з відповідача суми судового збору у розмірі 1583 грн. Однак, в задоволенні позову [PERSON] в частині залишення у власності [PERSON] 1/2 частини квартири слід відмовити, адже, останній не уповноважував позивачку на звернення до суду в своїх інтересах, а звернувся до суду зі своїм зустрічним позовом про поділ квартири що знаходиться за адресою : [ADDRESS], який підлягає частковому задоволенню з визнанням за [PERSON] права власності на ? частини спірної квартири зі стягненням з [PERSON] на його користь судового збору у розмірі 1583 грн.

Outcome: partial