Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

11 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ Кредобанк, [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 квітня 2008 року між [PERSON] і ВАТ Кредобанк, правонаступником якого є ПАТ Кредобанк, був укладений кредитний договір №92/08РКО. В забезпечення виконання кредитних забовязань, 17 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано житловий будинок за адресою: вул. Гірняцька, буд.19, в м. Нововолинськ Волинської області. Також, 17 квітня 2008 року між ним, відповідачами [PERSON] та ПАТ «Кредобанк» було укладено договір поруки, відповідно до умов якого він поручився перед кредитором за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №92/08РКО від 17 квітня 2008 року. Вказує, що укладаючи кредитний договір сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, зміст договору суперечив нормам чинного законодавства, було відсутнє волевиявлення сторін та порушено порядок його укладення. Так, договором не обумовлено дійсну реальну ставку за кредитом (у процентах річних), не встановлено графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі), не визначено сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Тобто, укладаючи кредитний договір [PERSON] не була попередньо ознайомлена з умовами кредитування та із сукупною вартістю кредиту, процентна ставка по якому не була визначена у договорі, а тому вважає, що укладення кредитного договору відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, а зміст правочину суперечить ч.1 ст.203 ЦК України, що дає підстави визнати його недійсним. Вказує, що п.5.1. кредитного договору, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за даним договором позичальника зобовязано сплатити пеню в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п.3.2. договору, що прямо суперечить ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», оскільки встановлений розмір пені перевищує допустиму законодавством граничну межу. Таким чином, банком було порушено ст. ст.11, 18-19 ЗУ Про захист прав споживачів та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Оскільки договір поруки та договір іпотеки були укладені в забезпечення виконання основного зобовязання, тому недійсність кредитного договору має наслідком недійсності забезпечувальних зобовязань. У звязку з вищевикладеним, просить визнати недійсним кредитний договір №92/08РКО від 17 квітня 2008 року та договір іпотеки від 17 квітня 2008 року, укладені між [PERSON] та ПАТ Кредобанк, а також договір поруки, що укладений між [PERSON] і ВАТ «Кредобанк» . У судове засідання [PERSON] не зявився, його представник в суді [PERSON] вимоги підтримав з підстав викладених у позові. На спростування заперечень ПАТ «Кредобанк» щодо застосування строків позовної давності зазначив, що відповідачами було порушено немайнові права його довірителя, а оскільки кредитні відносини між сторонами є триваючими, тому строк позовної давності не можна вважати пропущеним. Вказує, що банк не проінформував сторону кредитного договору про його істотні умови договору, в тому числі не визначив процентної ставки за кредитом та не вказав ціну договору, а також не зазначив номер рахунка для перерахування коштів, не погодив графіка погашення кредиту, що свідчить про порушення вимог чинного законодавства стосовно порядку укладення договору, в звязку з чим його слід визнати недійним. Оскільки договір поруки та договір іпотеки були укладені в забезпечення виконання основного зобовязання, тому недійсність кредитного договору, відповідно до ст. 548 ЦК України має наслідком недійсність забезпечувальних зобовязань. У судове засідання [PERSON] не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.106). У письмовій заяві, що надійшла до суду 20 серпня 2015 року, просила суд врахувати, що кредитний договір №92/08РКО від 17 квітня 2008 року між нею та відповідачем ПАТ «Кредобанк» вона вважає неукладеним з тих причин, що сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору, а саме ціни договору та річної процентної ставки, а тому такий договір не може бути визнаний недійсним. (а.с.98-101). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов заперечила в повному обсязі з підстав наведених у письмових запереченнях (а.с.44-48). Вважає, що жодних підстав для визнання кредитного договору, договорів поруки та іпотеки недійсним у позивача немає. Всі істотні умови кредитного договору сторонами були обумовлені. Підписавши інформаційну картку та кредитний договір, [PERSON] дала свою згоду на сплату всіх платежів визначених у договорі згідно графіку погашення кредиту. Крім того, відсоткова ставка за договором фактично знижувалась протягом періоду кредитування і той факт, що [PERSON] включно по січень 2015 року сплачувала платежі по поверненню кредиту є доказом того, що вона розуміла умови кредитування, зокрема й методику визначення розміру процентної ставки за кредитом та погоджувалась з ними. Зазначає, що посилання позивача на обов'язкове зазначення у кредитному договорі детального розрахунку сукупної вартості кредиту для споживача в силу п.2 ч.4 ст.11 ЗУ Про захист прав споживачів , є безпідставним, оскільки дана норма була законодавчо закріплена у цьому законі з набранням чинності ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг №3795-VI від 22.11.2011 року. Таким чином, законодавчі норми, на які покликається позивач, не можуть застосовуватись до умов договорів, що були укладені до 22.11.2011 року, у тому числі до договору укладеного сторонами 17.04.2008 року. Позивачем не надано належних доказів щодо порушення банком вимог ст.1056-1 ЦК України, п.4. ч.5 ст.11 ЗУ Про захист прав споживачів та умов кредитного договору. Зазначає, що в кредитному договорі обумовлені всі платежі по поверненню кредиту, що давало, як позивачу, так і [PERSON] можливість визначити загальну вартість кредиту. Згідно п.4.2 договору поруки, позивач підтвердив, що йому відомі всі умови кредитного договору, а тому будь-які посилання [PERSON] на непоінформованість або спірність певних пунктів кредитного договору є немотивованими та безпідставними. Крім того наголошує, що [PERSON] зверталася до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, у задоволенні якого рішенням Нововолинського міського суду від 26 лютого 2015 року, що набрало законної сили, відмовлено. В апеляційному суді [PERSON] відмовилася від своєї апеляційної скарги. Просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю за безпідставністю вимог останнього. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у звязку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що 17 квітня 2008 року між ВАТ Кредобанк, правонаступником якого є ПАТ Кредобанк та позивачем [PERSON] укладено кредитний договір на суму 100000 доларів США з строком повного його погашення до 30 березня 2018 року для проведення ремонту житлової нерухомості за адресою: вул. Гірняцька, буд.19, м. Нововолинськ (а.с.42). Позивач ознайомилася з кредитним договором, отримала його копію, про що власноручно розписалася і як наслідок отримала кредит в безготівковій формі. Укладаючи вищевказаний договір сторони у п.7.1 дійшли згоди, що кредитний договір набуває чинності з дня його підписання обома сторона та діє до повного виконання ними своїх зобовязань. 17 квітня 2008 року між ПАТ Кредобанк, та позивачем [PERSON] в забезпечення виконання зобовязань було укладено договір іпотеки, предметом якого визначено житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Гірняцька, буд.19, в місті Нововолинськ Волинської області, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Нововолинської держнотконтори [PERSON] Одночасно, в забезпечення виконання кредитного зобовязання за кредитним договором №92/08РКО між ВАТ „Кредобанк та [PERSON] 17 квітня 2008 року було укладено договір поруки (а.с.15) Згідно п.1.1 вищевказаного договору поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за виконання боржником зобовязань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, пень,штрафів,неустойок) за кредитним договором № 92/08РКО від 17 квітня 2008 року, укладеним між боржником та кредитором. (а.с.63). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ПАТ «Кредобанк» свої зобовязання за кредитним договором виконав, надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти, що підтверджується копією меморіального ордеру № 387864 від 18.04.2008 року (а.с.112), оригінал якого оглянутий в суді, а остання отримала кошти на ремонт житлової нерухомості за адресою: м.Нововолинськ, вулиця Гірняцька буд.19. на тих умовах, які викладені в договорі, що підписаний особисто позичальником [PERSON] Позивач вважає, що при укладенні договору [PERSON] та йому, як поручителю, не було надано в письмовій формі необхідної та своєчасної інформації про істотні умови кредитного договору. Однак таке твердження [PERSON] не заслуговує на увагу суду, оскільки він та [PERSON] в повній мірі були ознайомлені з умовами надання кредиту, в тому числі із процентною ставкою, комісійною винагородою за кредитом, строком дії договору, на підтвердження чого [PERSON] власноручно підписала інформаційну картку, що свідчить про вільне волевиявлення особи на укладення такого договору (а.с.59-60), а .позивач [PERSON] поставив свій підпис на договорі поруки (а.с.15), погодившись тим самим відповідати за забовязаннями добровільно взятими на себе [PERSON] Тому твердження позивача щодо недосягнення сторонами під час укладення кредитного договору його істотних умов, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки істотні умови кредитного договору викладені як в інформаційній картці так і в самому договорі, що підписані [PERSON], яка здійснювала оплату заборгованості по тілу кредиту, відсотках, комісію в період з 17 квітня 2008 року по 16 січня 2015 року (а.с.55-58), що дає суду підстави вважати, що наслідки укладеного кредитного договору для сторін були зрозумілі та прийняті до виконання. Не заслуговують на увагу суду, як такі що спростовані належними доказами представника відповідача ПАТ «Кредобанк», і доводи представника позивача стосовно дати підписання боржником [PERSON] інформаційної картки яка є відмінною від дати укладення кредитного договору, оскільки таке підписання мало місце до укладення договору між сторонами, що підтверджує попередню обізнаність позичальника з умовами кредитування фізичних осіб на здійснення ремонту /реконструкції нерухомості. (а.с.59) та погодження таких умов стороною з подальшим підписанням кредитного договору [PERSON], який, на думку суду, безпідставно оспорює позивач. Як встановлено в судовому засіданні, з позовом про визнання недійсним кредитного договору №92/08РКО від 17 квітня 2008 року 05.01.2015 року зверталася до суду [PERSON], у задоволенні якого рішенням Нововолинського міського суду від 26 лютого 2015 року відмовлено повністю. Вказане рішення суду набрало законної сили (а.с.64-70) і відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені цим рішенням не доказуються при розгляді даної справи, в тому числі стосовно процентної ставки, що не є сталою і відповідно до п.3.2. кредитного договору визначається як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 8,5 %. В суді представником позивача не доведено ту обставину, що на день укладення у договорі не була визначено ставка LIBOR 3м, оскільки на підтвердження цього позивачем при зверненні до суду з даним позовом надано екземпляр кредитного договору у якому відсутні підписи сторін, а його представником в судовому засіданні 04 вересня 2015 року надано екземпляр кредитного договору у якому на аркуші де прописаний пункт 3.2. договору, мається лише підпис позичальника. (а.с.10-13, а.с.110). На спростування доводів позивача щодо не визначення процентної ставки, відсутності у договорі номерів рахунків з якого перераховані кошти позичальнику та на який необхідно вносити платежі на погашення отриманого кредиту, представником позивача до письмових заперечень на позов додано належним чином завірену копію кредитного договору, у якому визначено ставку LIBOR 3м на день його укладення, а також вказано номер позичкового рахунку та рахунку на який позичальник виконує свої зобовязання по поверненню кредиту (а.с.50-54). Представником позивача також надано копію графіку погашення кредиту, який належно виконувався основним боржником з моменту укладення кредитного договору і до січня 2015 року. (а.с.61-62). Також не заслуговують на увагу суду твердження представника позивача щодо оговореного в інформаційній карті строку кредитування 10 років, і укладення при цьому договору від 18 квітня 2008 року до 30 березня 2018 року, тобто на строк, що становить менше десяти років. Такий строк договору узгоджений сторонами в момент його укладення і він не перевищує десяти років, які встановлені для кредитування фізичних осіб для проведення поточного та капітального ремонту нерухомості, а тому вказана обставина не може розцінюватись як порушення відповідачами норм чинного законодавства при укладенні правочину. Відповідно до\~ч. ч. 1-3, ч.5, ч.6\~ст.203 ЦК України\~ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що під час укладення оспорюваних позивачем кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки, сторонами в момент вчинення вказаних правочинів додержано вимог, які визначені ст.203 ЦК України, а тому правові підстави для застосування положень ст.215 ЦК України щодо недійсності правочину, відсутні. Відповідно до положень ч.3\~ ст.10 ЦПК України\~ кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України\~ засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3\~ ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що\~ обставини, на які посилається позивач [PERSON], як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання кредитного договору, договорів поруки та іпотеки недійсними не ґрунтуються на жодному доказі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки, позивач [PERSON] при подачі позову до суду сплатив судовий збір і в задоволенні позову йому було відмовлено повністю, тому, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд залишає за ним понесені судові витрати.

Outcome: dismissed