Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

12 березня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», третя особа: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що 12 лютого 2016 року між нею та ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» шляхом підписання Заяви про приєднання до публічного договору № К200А!00000113 було укладено договір № К200А!00000113, згідно до якого, на підставі Специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору, [PERSON] отримала від ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» у фінансовий лізинг автомобіль седан KIA OPIRUS 2005 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , [NUMBER] вартістю 263 000,00 грн., який у подальшому був повернутий ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» відповідно до акту приймання - передачі транспортного засобу підписаного представником Яровим Д.Н. 16.08.2017 року. [PERSON] у позовній заяві посилається на відсутність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, відсутність у ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» відповідної ліцензії, яка б надавало йому право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, що є підставою для визнання договору фінансового лізингу - недійсним та застосування реституції шляхом стягнення з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на користь [PERSON] кошти в розмірі 180 110,29 грн. , які були нею сплачені за недійсним договором. 10 травня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від представника ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» адвоката Васильєвої О.В. (діє на підставі довіреності від 08.04.2019 р.) надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним. При застосуванні наслідків недійсності нікчемного правочину з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» не підлягають стягненню кошти, які [PERSON] повинна була сплатить за користування автомобілем у розмірі 66 524,46 грн. Крім того, наявність ліцензії у ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на права надання окремих фінансових послуг, в тому числі лізинг, зазначено на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Також, представник зазначав, що згідно до виписки по транзитному рахунку на який здійснювалася оплата лізингових платежем [PERSON] , за Договором фінансового лізингу К200А!00000113 сплачено 172495,74 грн. тоді як в позовній заяві [PERSON] заявляє сплачену за договором суму в розмірі 180 110,29 грн. Просила відмовити [PERSON] в задоволені позову в повному обсязі. 23.05.2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від [PERSON] , надійшла відповідь на відзив ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» в якому остання не погоджується з відзивом на позовну заяву та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, крім того просила застосувати строк позовної давності до зустрічних однорідних позовних вимог. 23.05.2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги та провести судове засідання без її участі. Представник відповідача - Васильєва О.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. 17.07.2019 р. надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, просила відмовити в задоволенні позовних вимог . Представник третьої особи - Бондаренко В.О. в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. 17.07.2019 р. надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. Суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення за відсутності сторін з урахуванням поданих до суду заяв [PERSON] , представника ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» адвоката Васильєвої О.В., представника ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» адвоката Бондаренко В.О. про розгляд справи за їх відсутністю. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справ розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12 лютого 2016 року [PERSON] було укладено договір № К200А!00000113 з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» шляхом підписання Заяви про приєднання до публічного договору № К200А!00000113. За умовами п.п 14.1.1. п. 4 Заяви про приєднання до публічного договору за цим Договором Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в лізинг автомобіль згідно Специфікації, викладеної в Додатку № 1. За Специфікацією та акту приймання - передачі ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» передало в користування [PERSON] автомобіль марки KIA OPIRUS 2005 року випуску, тип: Седан/Лифтбек, номер кузову (шассі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , яка зобов`язалася його прийняти та здійснювати щомісячні лізингові платежі на протязі 60 місяців з моменту підписання Додатку № 2 (Графіку лізингових платежів). Сума щомісячного платежу, згідно п. 14.3 Заяви про приєднання до публічного договору № К200А!00000113, становила 7 645,8 грн. та відшкодування Лізингодавцю всі витрати Лізингодавця, що пов`язані з виконанням Договору, та які виникли у Лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць. [PERSON] , на виконання умов Договору фінансового лізингу № К200А!00000113 від 12.02.2016 року здійснювала оплату. 16 серпня 2017 року транспортний засіб марки KIA OPIRUS 2005 року випуску, тип: седан/Лифтбек, номер кузову (шассі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , за актом приймання передачі був переданий, як визначено в акті представнику Банку Яровому Д .М . [PERSON] просить суд визнати недійсним публічний договір № К200А!00000113, укладений між [PERSON] , та ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» 12 лютого 2016 р. та стягнути з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на користь [PERSON] 180 110,29 грн. безпідставно одержаних коштів. Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно частини другої статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальник) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування Лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежів). У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі - продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору, укладеного з урахуванням правил статті 628 ЦК України. За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частини першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є неодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Судом встановлено, що договір фінансованого лізингу № К200А!00000113 від 12 лютого 2016 року нотаріально посвідчено не було. Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766 цс 15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16). Отже, зазначений договір, підписаний [PERSON] та ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь - яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. При оцінці доводів суд вважає обов`язковим дотриматися правового висновку сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтування застосування до спірних правовідносин норм статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданні послузі, - відшкодувати вартість того, що одержаною, за цінами, які існують на момент відшкодування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 27 червня 2018 року у справі № 340/196/17 (касаційне провадження № 61-30199св18). Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання судом недійсним. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним Договір фінансового лізингу № К200А!00000113 від 12 лютого 2016 року, який не було посвідчено нотаріальний та згідно норм статті 799 ЦК України та ст. 220 ЦК України є нікчемним, - не підлягають задоволенню, оскільки недійсність такого правочину встановлена законом та визнання судом нікчемного правочину недійсним не вимагається. [PERSON] в позовній заяві зазначає про сплату ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» за Договором фінансового лізингу № К200А!00000113 від 12 лютого 2016 року 180 110,29 грн. зазначена сума складається із суми сплаченого кредиту в розмірі 88862,93 грн., сплаченої пені 9 967,97 грн., сплаченої комісії 19092,04 грн. та сплачених відсотків в розмірі 62 187,35 грн. ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» спростовує твердження [PERSON] , стосовно суми сплаченої за Договором фінансового лізингу № К200А!00000113 від 12 лютого 2016 року в розмірі 180 110,29 грн. наданими до Відзиву на позовну заяву доказами та зазначає що [PERSON] за Договором сплачено 172 495,74 грн. Зазначене не спростовується [PERSON] у відповіді на відзив з наданням належних та допустимих доказів такого спростування. Таким чином, суд доходить до висновку, що сторони погодилися та відсутні спори із визначеною сумою сплачених лізингових платежів у розмірі 172 495,74 грн. Статтею 43 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 88 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин Згідно частини 1 статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разу неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Тобто, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемними чи який визнано недійсним, спору. У зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» грошових коштів сплачених на виконання нікчемного правочину, є обґрунтованими. Водночас, правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу № К200А!00000113 від 12 лютого 2016 року мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин [PERSON] користувалася предметом лізингу: автомобілем марки KIA OPIRUS 2005 року випуску, тип: седан/Лифтбек, номер кузову (шассі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС». У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути Лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач в свою чергу, зобов`язаний повернути Лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Крім того, за змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язався повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майна або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України). Таким чином, нікчемний договір фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування Позивачем транспортним засобом Відповідача, за своїм змістом є кондиційним. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмету лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмету лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного користування майном без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні. Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору у попереднє становище з урахуванням наведених роз`яснень Великої Палати Верховного Суду (Постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 288/383/15-ц провадження № 61-6009св18). Таким чином, плата за користування предметом лізингу в сумі 66 524,46 грн., яка зазначена у Довідці ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» щодо розрахунку собівартості послуг за користування автомобілем, не може бути стягнута з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на користь [PERSON] та підлягає виключенню із загальної суми, яка підлягає стягненню за нікчемними правочином. Твердження [PERSON] про застосування строку позовної давності до заявлених ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» однорідних вимог не приймається судом до уваги, оскільки, будь - яких зустрічних позовних заяв ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» в даній цивільній справі, не подавав. Суд, при стягнення коштів сплачених [PERSON] з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на її користь, користується нормами ст. 1212 ЦК України наслідки недійсності договору лізингу та стягує кошти за вирахуванням вартості за користування предметом лізингу. Суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів шляхом зменшення суми сплачених коштів [PERSON] за Договором фінансового лізингу № К200А!00000113 від 12 лютого 2016 року, який є нікчемним з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» шляхом зменшення суми яка підлягає стягненню 172 495,74 грн. на суму за користування предметом лізингу в розмірі 66 524,46 грн. Стягненню підлягає 105 971,28 грн. Посилання ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на необхідність вирахування також суми збитків за амортизацією автомобіля та збитків за неотриманий прибуток у розмірі 20% рентабельності, не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки відшкодування збитків не передбачено умовами договору, а одержання ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» плати за користування предметом лізингу, підлягає вирахуванню від сплаченої загальної суми [PERSON] за Договором фінансового лізингу. Також, слід врахувати, що ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» із зустрічним позовом про стягнення завданих йому збитків не зверталося. В позовній заяві [PERSON] зазначає про відсутність у ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» відповідної ліцензії, яка б надавала йому право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг. Судом з матеріалів справи встановлено, що на час укладення спірного договору ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» мав всі необхідні дозвільні документи на надання послуг фінансового лізингу. Представником ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» до суду надано Довідку про взяття на обліку юридичних осіб від 29.01.2013 р., яка видана Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринкові фінансових послуг. Постановою Кабінету Міністрів України №913 від 07.12.2016р. затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів). Відповідно до п.2 Зазначеної постанови, Ліцензійні умови у частині, що стосується суб`єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою. На момент укладення оскаржуваного договору ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» мав право укладати договори фінансового лізингу. Крім того, після набрання чинності вказаною Постановою КМУ, Відповідач отримав відповідну Ліцензію, що підтверджується Розпорядженням №1672 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 16.05.2017р. про видачу Відповідачеві ліцензії (додається) та яке розміщено у відкритому інтернет ресурсі (https://nfp.gov.ua/ua/Rozporiadchi-dokumenty-Natskomfinposluh/?from=2017-05-16&till=2017-05-16&tag=0&number=&text=). До того ж, на зазначеному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (https://nfp.gov.ua/content/inshi-reestri-ta-pereliki.html) розміщений Реєстр осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Серед, яких зазначено і ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», яке має безстрокову ліцензію про «надання послуг з фінансового лізингу». Відповідно до ч.11 ст. 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Ліцензія на провадження здобувачем ліцензії визначеного ним виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, оформлюється органом ліцензування в електронному вигляді (запис про рішення органу ліцензування щодо видачі ліцензії суб`єкту господарювання в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань). Стосовно визначеного у відповідні на відзив [PERSON] пропуску ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» строків на подання відзиву на позовну заяву. 10.05.2019 р. разом з відзивом на позовну заяву, ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» подана заява про поновлення та продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву та доказів. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. суди застосовують. «…Правила регулювання строків для подання скарги чи позову, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення ЄСПЛ у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VІІІ, р. 3255, § …». Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниці конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Конвенція в першу чергу, гарантує «процесуальну» справедливість розгляду справ, а потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження у процесі яких суді на рівних засадах заслуховують аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v/ Greece ( Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом загалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Mironubovs and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), § 103). Крім того, статтею 43 ЦПК України визначені права учасників справи на подання доказів, заяв клопотань, надання пояснень, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Згідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншім учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може прийматися як вимога надавати детальну відповідь на кожний аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання ви виконав суд свій обов`язок, щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підставі частини 1 статті 141 ЦПК України суд покладає судовий збір на сторін пропорційне розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial