Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

12 березня 2020 року позивачі звернулися до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до територіальної громади м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради, [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. У позові посилались на те, що їхньому дядькові [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] та земельна ділянка [NUMBER], яка розташована в садовому товаристві «Вишенька » по [ADDRESS] . 11 червня 2014 року [PERSON] вчинив заповіт, відповідно до якого він у рівних частках заповів їм все належне йому майно. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Як спадкоємці майна померлого за заповітом, 22 жовтня 2014 року вони звернулися до приватного нотаріуса Соколик О.О. із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом відмовлено їм у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, оскільки ними не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно. Оскільки оригінали свідоцтва про право власності та державний акт на вказане майно втрачені, просили визнати за ними по 1/3 частці за кожним право власності на спадкове майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,7кв.м., в тому числі житловою площею 30,50кв.м.; земельну ділянку [NUMBER] (кадастровий номер 7310136300:24:003:1449) площею 0,0460га, з цільовим призначення «для індивідуального садівництва», яка розташована в садовому товаристві «Вишенька» по [ADDRESS] . Розгляд справи відбувався у відсутність сторін та представника позивача, які до суду не з`явилися. 21 травня 2020 року на електронну адресу суду від представника позивачів - адвоката Рендюк Л.І. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та у відсутність її довірителів. Позов підтримала, просила його задовольнити. Також до суду надійшла заява представника відповідача Чернівецької міської ради, у якій він просив розглядати справу у його відсутність. Не заперечував щодо задоволення позову (а.с.73). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив та відзиву на позов, заяв, клопотань до суду не подав. Оскільки в судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 48,7кв.м., в тому числі житловою 30,5кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 березня 2001 року Чернівецькою дистанцією цивільних споруд Львівської залізниці, довідками Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації №2233, №2236 від 29.10.2019 року (а.с.29, 31, 32, 51-54). Втім, як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.01.2020 року, відомості про реєстрацію вказаного нерухомого майна у Державному реєстрі відсутні (а.с.33). У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Таким чином, виходячи із принципу рівності часток кожного зі співвласників спільного сумісного майна, суд вважає, що частка кожного із них складала по 1/3 квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла (а.с.27). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст. 1222 ч.1, 1223 ч.ч.2,3 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Судом встановлено, що спадкоємцями після смерті [PERSON] були її чоловік - [PERSON] та син [PERSON] , які на час відкриття спадщини проживали разом із нею, а отже, у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину. Однак [PERSON] та [PERSON] не зверталися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.34). Таким чином, після смерті [PERSON] частки [PERSON] та [PERSON] у вказаному вище нерухомому майні збільшилися та становили по 1/2. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно (а.с.28). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були його син [PERSON] та батько [PERSON] . Однак [PERSON] пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом, а рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29 травня 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 02 вересня 2015 року залишено без змін, йому відмовлено у продовженні строку для прийняття спадщини (а.с.37-42). За таких обставин, виходячи зі змісту ч.3 ст.1268 ЦК України, спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише його батько [PERSON] , який з 1983 року по [INFO] (по день смерті) проживав разом із сином, що підтверджується довідкою №154 від 12.09.2019 року (а.с.35). Отже, після смерті [PERSON] його батько [PERSON] став єдиним власником квартири [ADDRESS] , проте він свідоцтво про право на спадщину не отримував. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка [NUMBER] , кадастровий номер 7310136300:24:003:1449, площею 0,0460га, з цільовим призначення «для індивідуального садівництва», яка розташована в садовому товаристві «Вишенька» по [ADDRESS] . Факт належності [PERSON] вказаної земельної ділянки підтверджується копією Державного акта про право приватної власності на землю від 05.07.2000р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №395/12 від 01.06.1999р. та Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого відділом у м.Чернівцях Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області №1456 від 18.12.2019р. (а.с.55-60). Однак згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.03.2020 року, відомості про реєстрацію вказаного нерухомого майна у Державному реєстрі відсутні (а.с.61). [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно: квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS] (а.с.10). При цьому, судом встановлено, що 11 червня 2014 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно у рівних частках заповів позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.11,12). Варто зазначити, що онук [PERSON] - [PERSON] оскаржував у судовому порядку вчинений дідусем заповіт, проте у задоволенні його позову було відмовлено (а.с.13-26). У встановлений законом строк позивачі звернулися до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соколик О.О. із заявами про прийняття спадщини за заповітом (а.с.11). Втім приватним нотаріусом позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємцями не було надано оригіналів документів, які підтверджують право власності спадкодавця [PERSON] на належне йому майно та рекомендовано звернутися до суду із відповідним позовом (а.с.62-63). Із запровадженням з 01 січня 2013 року в Україні системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» повноваження з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно були передані органам державної реєстрації прав. Органи місцевого самоврядування не мають права вносити зміни в раніше видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видавати нові правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна та дублікати втрачених, пошкоджених свідоцтв про право власності на нерухоме майно. 26.11.2015 року до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» були внесені зміни, згідно яких з січня 2016 року не передбачено видачу свідоцтв про право власності на нерухоме майно та їх дублікатів. Отже, починаючи з 2016 року, будь-які правочини вчиняються на підставі відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, у позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсутня можливість отримати дублікати правововстановлюючих документів. Згідно положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Приписами статті 321 Цивільного кодексу України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи наведені вище обставини справи з посиланням на докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved