Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

10.12.2019 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, у якому просила стягнути з відповідача, [PERSON] , [INFO] , на її користь Ѕ частину вартості відчуженого відповідачем автомобіля марки Skoda Superb не в інтересах сім`ї в сумі 100 000 грн. у рахунок компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати (а.с. 2-6). В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 05 лютого 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 20.07.2016 р. було розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що під час шлюбу за спільні кошти в розмірі 200000 грн. було придбано автомобіль марки Skoda Superb , 2004 р. випуску, та гаражний бокс № [NUMBER] у ГК «Прогрес», вартістю 80 000 грн. Вказує, що після розірвання шлюбу, нею було порушено спір щодо поділу спільного майна подружжя шляхом визнання права на Ѕ частину автомобіля та гаражного боксу, оскільки відповідач поза волею позивача відчужив спірний автомобіль не в інтересах сім`ї. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 27.04.2017р. за позивачем визнано право на Ѕ частку гаражного боксу № [NUMBER] у ГК «Прогрес», у частині щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та визнання права власності на Ѕ його частку -відмовлено. Ухвалою апеляційного суду від 18.09.2017 р. та постановою Верховного суду від 18.09.2019 р. рішення Бориспільського міськрайонного суду залишено в силі. Вказує, що в ході розгляду даної справи в суді було встановлено ряд обставин, та визнано самим відповідачем, що від продажу автомобіля отримав кошти в сумі 8000 доларів США, що становить 200 000 грн., які не міг використати в інтересах сім`ї, оскільки вже мав стосунки з іншою жінкою. Позивач стверджує, що письмової згоди, у відповідності до ст. 65 СК України, на відчуження автомобіля не надавала. Ухвалою від 13 січня 2020 року (а.с.36) відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 04.03.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (а.с. 39-49). У відзиві зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує, вважає, що він є необґрунтованим, а доводи, наведені позивачем є безпідставними. Зазначає, що суду не надано доказів, на підтвердження того, що позивач відкликала свою згоду на відчуження автомобіля, та що відповідач був обізнаний щодо зміни таких намірів. Також не надано доказів, що відчуження майна та його використання на власний розсуд відповідача, проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї, більш того, на момент розірвання шлюбу автомобіль вже не перебував у спільній власності, а належав третій особі. Не заперечує, що перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 2000 року по 01 серпня 2016 року, під час якого за спільні кошти було придбано автомобіль, вартість якого на час його відчуження складала 200000 грн., і який 12.02.2011 року було зареєстровано за відповідачем. 08 серпня 2015 року (задовго до подання позовної заяви про розірвання шлюбу) спірний автомобіль було знято з обліку для реалізації за заявою власника, а також 08.08.2015 року відповідачем була видана та нотаріально посвідчена за реєстровим № 1120 довіреність на ім`я [PERSON] та [PERSON] щодо користування та розпорядження з правом продажу (обміну) за ціною та на умовах за власним розсудом, належним відповідачу автомобілем. 03.10.2015 року автомобіль було продано за 50 000 грн., а 17.10.2015 року вказаний автомобіль було зареєстровано за новим власником та видані номерні знаки [NUMBER] . Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З чого слідує, що письмова нотаріально завірена згода іншого з подружжя при відчуженні рухомого майна. зокрема такого, як спірний автомобіль, зокрема Цивільним Кодексом України та Сімейним кодексом України не передбачена. Вказує, що в Ухвалі Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року по справі 359/4430/16-ц, яка залишена в силі Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, було також досліджено та встановлено, що доводи позивачки про те. що вона не надавала своєї згоди на відчуження автомобіля не підтверджуються матеріалами справи та, зокрема, спростовуються дослідженими в судовому засідання показами свідків. Таким чином Касаційний цивільний суд Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, та суди першої та апеляційної інстанції розглядаючи справу № 359/4430/16-ц прийшли до правильного висновку, що угоду по продажу автомобіля вчинено за згодою другого з подружжя, тобто за згодою позивача. Та обставина, що така згода не була викладена письмово, не може бути підставою для скасування рішення першої та апеляційної інстанції. Позивачем жодним чином не доведено те, що не надавала своєї згоди на продаж спірного автомобіля. Отже, автомобіль було продано подружжям під час перебування у шлюбі, а кошти використані для сімейних потреб. Стосовно доводів позивача про те, що на момент продажу спірного автомобіля шлюбні відносини фактично були припинені та існували лише юридично, вказує, такі доводи не є обґрунтованими та не мають суттєвого значення для прийняття рішення по даній справі. Крім того, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності при прийнятті рішення по цій справи. Зокрема вказує, що у рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року по справі № 359/4430/16-ц, зазначено, що позивач 25 травня 2016 р. звернулася з позовом до суду про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, тобто позивач на момент звернення до суду з позовом вже знала про відчуження автомобіля і ймовірне порушення свого права, а тому строк позовної давності за вимогою позивача за даним позовом сплив 25 травня 2019 року. Враховуючи наведене, просив суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю, а у випадку визнання судом доводів зазначених у відзиві необґрунтованими -відмовити у позові у зв`язку зі спливом строків позовної давності, та вирішити питання про розподіл судових витрат. 13.03.2020 року до суду позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив (а.с.56-66), за змістом якої позивач вважає, що зазначені відповідачем у відзиві обставини щодо безпідставності позову є необґрунтованими та такими, що не мають значення для вирішення спору по суті, оскільки відповідачем не надано суду відповідних документів, які б дійсно засвідчували той факт, що позивачем було отримано кошти за відчужений автомобіль. Подані до позову докази встановлюють той факт, що автомобіль було відчужено відповідачем в період, коли він проживав (співмешкав) із іншою жінкою, а кошти, за реалізований автомобіль в інтересах сім`ї не було використано. Щодо застосування строків позовної давності зазначила наступне. Відповідачем у відзиві зазначена дата строку позовної давності 25 травня 2019 року. Проте зазначила, що 25.05.2016 нею було вперше подано позов про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, по якому 27.04.2017 р. було винесено рішення, яке у подальшому було оскаржено відповідачем як у апеляційному суді, так і в касаційному цивільному суді Верховного Суду. Остаточно 18.09.2019 було прийнято Постанову Верховного Суду. Отже строк позовної давності становить до 27.04.2020 року. Адже саме через оскарження рішення до Касаційного цивільного суду Верховного Суду не дало їй можливості клопотати про стягнення компенсації у спільному майні в більш ранішні строки. Вважає, що даний факт немає жодних підстав для врахування при прийнятті рішення щодо стягнення компенсації і не дає підстав для відмови у позові. Також звертає увагу суду, що у відзиві не заперечується і в черговий раз визнається відповідачем, що фактично отримав кошти в сумі 8000 доларів США від продажу автомобіля. Разом з тим, відповідачем у відзиві не подано, не доведено та не засвідчено жодних доказів того, що отримані ним кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї або отримані саме позивачем особисто. Також зазначила, що з нею постійно проживає та перебуває на її повному утриманні син [PERSON] , [INFO] , який є студентом Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, та на утримання якого відповідач у період 20.04.2015 до 27.12.2016 не надавав жодних заощаджень для утримання дитини. Ухвалою від 22 червня 2020 року ( а.с.85) закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила викладені в позовній заяві обставини, просила позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позов не визнали, з підстав викладений у відзиві на позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не пам`ятає, коли та яку саме суму отримав за відчуження автомобіля від особи, на яку була видана довіреність на його відчуження. Визнає що раніше називав суму 8000 доларів США, якщо про це зазначено у рішенні суду. Він стверджує, що більшу половину коштів віддав позивачці, письмової розписки не отримував. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , сторони у справі, з 05 лютого 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 липня 2016 року (а.с.15). Та, як вбачається зі змісту позовної заяви про розірвання шлюбу від 20.11.2015 року [PERSON] при зверненні з позовом про розірвання шлюбу стверджував, що «на даний момент ведення між нами спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за моїм глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, так, як останні сім місяців ми проживаємо окремо» (а.с.13-14). Також, встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частки гаражного боксу № [NUMBER] у Бориспільському гаражному кооперативі «Прогрес» вул.Сергія Камінського, 83 м.Бориспіль. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 800 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено ( а.с.16-20). За змістом вказаного рішення суду встановлено, за час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами було придбано: - автомобіль марки Skoda, модель Superb, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартість якого на даний час складає 200 000 грн., який 12.02.2011 року було зареєстровано за відповідачем [PERSON] ; - гаражний бокс № [NUMBER] у гаражному кооперативі «Прогрес» м.Бориспіль, вартістю 80 000 грн., право власності якого зареєстровано за [PERSON] . Вказаним рішенням суду встановлено, що 08.08.2015 року спірний автомобіль було знято з обліку для реалізації за заявою власника [PERSON] , а також 08.08.2015 року відповідачем була видана та нотаріально посвідчена за реєстровим номером 1120 довіреність на ім`я [PERSON] та [PERSON] щодо користування та розпорядження з правом продажу (обміну) за ціною та на умовах за власним розсудом, належним [PERSON] на підставі дубліката Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , виданого 12.02.2011 року Бориспільським РЕВ при УДАІ ГУ МВС України в Київській області, автомобілем марки SKODA, модель SUPERB CLASSIC, 2004 року випуску, колір - чорний, тип ТЗ - легковий седан, шасі (кузов, рама) VIN [NUMBER] [NUMBER] . Також у рішенні зазначено, що відповідачем [PERSON] визнано, що фактично ним було отримано за передачу права розпорядження належним їм з позивачем автомобілем від [PERSON] кошти в сумі 8000 доларів США. Встановлено, що згідно з довідкою-рахунком № 935568 від 03.10.2015 року, автомобіль марки Skoda, модель Superb, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] було продано за 50000 грн. [PERSON] , а 17.10.2015 року вказаний автомобіль було зареєстровано за новим власником та видані номерні знаки [NUMBER] (а.с.16-20). При цьому суд у своєму рішенні вказав, що, як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, зазначену угоду по відчуженню автомобіля було вчинено 03 жовтня 2015 року, а довіреність, на підставі якого укладений оспорюваний договір, видана відповідачем [PERSON] 08.08.2015 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі та до звернення відповідача до суду з позовом про розірвання шлюбу, який подано 20.11.2015 р. (а.с.19). Згідно з висновками суду, викладеними у рішенні від 27 квітня 2017 року у справі №359/4430/16-ц (а.с.19) зазначено: «Будь-яких доказів, на підтвердження того, що позивач відкликала свою згоду на відчуження автомобіля, та що відповідач [PERSON] був обізнаний щодо зміни намірів позивача, суду надано не було. За вказаних обставин суд вважає, що цю угоду вчинено за згодою другого з подружжя. Та обставина, що така згода не була викладена письмово, не може бути підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним. Водночас доказів того, що отримані відповідачем [PERSON] від продажу автомобіля кошти були використані в інтересах сім`ї, або, як стверджує відповідач, отриманими грошовими коштами за власним розсудом розпорядилась позивач, суду надано не було. Оскільки відчуження автомобіля марки Skoda, модель Superb, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , проведено відповідачем [PERSON] за усною згодою позивача, суд вважав, що відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування його із володіння [PERSON] ». Рішення суду оскаржувалося в апеляційному та касаційному порядку. Проте, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2017 року та Постановою Верховного суду від 18 вересня 2019 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року залишено без змін, та набрало законної сили. ( а.с.21-31). У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16. Посилання відповідача на те, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї, суд до уваги не бере, оскільки будь-яких доказів на підтвердження зазначеного факту та, що позивач отримала компенсацію від продажу спірного автомобіля, відповідачем суду не надано. Так, відповідачем [PERSON] не заперечується, що звертаючись з позовом до суду про розірвання шлюбу у листопаді 2015 року, що вбачається зі змісту позовної заяви про розірвання шлюбу (а.с.13-15), він зазначив, що: «На даний момент ведення між нами спільного господарства та сумісне проживання припинено,.. так як останні сім місяців ми проживаємо окремо». Крім того, згідно з поясненнями [PERSON] , які він надавав під час розгляду вищевказаної цивільної справи №359/4430/16-ц за позвом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, про що зазначено в рішенні суду (а.с.17), відповідач стверджував, що «отримані за продаж (автомобіля) кошти в сумі 8000 доларів США були передані ним позивачі, в якої вони і залишились». Натомість під час даного судового розгляду, відповідач [PERSON] , явку якого було визнано судом обов`язковою для дачі особистих пояснень, суду пояснив, що віддав позивачці більшу половину коштів, отриманих від відчуження автомобіля. Доказів правдивості жодного зі своїх тверджень щодо передачі на той час своїй дружині [PERSON] коштів, отриманих ним 08.08.2015 року в результаті передачі їх спільного з позивачкою автомобіля для його подальшого відчуження (фактично в результаті розпорядження вказаним автомобілем), відповідач не надав та не зазначив джерел їх здобуття. Суд звертає увагу, що відповідно до вимог п.п. 2,3,4,5 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, належних і допустимих доказів того, що отримані відповідачем кошти були використані в інтересах сім`ї, або передані ним позивачу [PERSON] , відповідачем [PERSON] суду надано не було. Як стверджує позивач [PERSON] , відповідач приховав від неї факт отримання таких коштів. Отже, в силу вищенаведених вимог ст.ст.65,71 Сімейного кодексу України та правових висновків Верховного Суду України позивач має право на отримання компенсації половини вартості відчуженого автомобіля, яка з урахуванням обставин справи має дорівнювати Ѕ частини фактично отриманих відповідачем коштів. Як встановлено, відповідач [PERSON] 08.08.2015 року отримав за передачу права розпорядження належним йому з позивачем автомобілем від [PERSON] кошти в сумі 8000 доларів США. Згідно відомостей із офіційного сайту Національного банку України щодо курсу валюти по відношенню до національної валюти України, станом на 08 серпня 2015 року, 8000 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ (21,48409600 грн. за 1 долар США) еквівалентно 171872,76 гривень. Таким чином, 1/2 частина отриманих відповідачем коштів за відчуження автомобіля та відповідно розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 85936, 38 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню у розмірі 85936 грн.38 коп. Щодо посилання відповідачем [PERSON] на пропущення позивачем позовної давності звернення до суду з вищезазначеними вимогами, суд зазначає наступне. Так, за змістом ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.2 ст. 72 СК України, до вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, може бути підставою для відмови у позові. Згідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Слід зазначити, що позивачем [PERSON] 25.05.2016 вперше подано позов про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя. 27.04.2017 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов задоволено частково. У подальшому рішення було оскаржено відповідачем як у апеляційному суді, так і в касаційному цивільному суді Верховного суду. Саме вказаним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року, яке набрало законної сили 18 вересня 2017 року (а.с.16-20,21) встановлено, що спірний автомобіль Skoda, модель Superb, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] був знятий з обліку для реалізації та відчужений, та що відповідачем [PERSON] фактично було отримано за передачу права розпорядження належним їм з позивачем автомобілем від [PERSON] кошти в сумі 8000 доларів США. Таким чином, кінцевий строк для подання позовної заяви - 27.04.2020, а [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення компенсації у спільному майні - 10.12.2019 р. Отже, строк на звернення до суду з даним позовом не пропущений, тому твердження відповідача, що строк позовної давності за вимогою позивача за даним позовом сплив 25 травня 2019 року є необґрунтованим. Крім того, на 26.05.2016 рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами ще не набрало законної сили, а отже рахувати строк позовної давності від дати звернення з позовом до суду, суперечить вимогам ч.1 ст.72 Сімейного кодексу, відповідно до якої позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Водночас, в даному випадку підставою для звернення до суду з позовом про стягнення компенсації у спільному майні, є факт, який було встановлено рішенням суду, що набрало законної сили. А тому, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не порушений з вищенаведених підстав. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 859 грн.36 коп.( 1% від суми задоволених вимог майнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: partial