Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

12.12.2016 року [PERSON]звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на своє утримання аліменти у розмірі 1 500 гривень щомісячно. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що вона потребує матеріальної допомоги, оскільки є непрацездатною внаслідок інвалідності. В процесі розгляду справи представником позивача надана заява про зменшення розміру позовних вимог до 500 гривень щомісячно. Позивач в судовому засіданні підтримала первісний позов, всі подані клопотання свого представника не підтримала. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений про розгляд справи належним чином (розписка учасників процесу), про причину неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Дослідивши обставини справи та наявні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав: Так, судом встановлено, що сторони тривалий час з 01.11.1985 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.12.2016 року. У повторному шлюб позивач не перебуває. В період шлюбу позивач стала непрацездатною, є інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою МСЕК №103061 від 20.01.1993 року. Інвалідність встановлена позивачу безстроково. Згідно з безстроковим медичним висновком Поліклініки №10 м.Одеси від 08.02.1985 року [PERSON] є хворою та потребує особливих умов проживання. Позивач постійно несе витрати на придбання ліків, що підтверджується чеками з аптечних закладів, наявними в матеріалах справи. [PERSON] не має самостійних фінансових важелів окрім пенсії по інвалідності, після розірвання шлюбу не може підтримувати той рівень життя, якого подружжя досягло шляхом взаємних зусиль, свідомо не ставила себе у становище такої, що потребує матеріальної допомоги. Договору про припинення права на утримання взамін набуття права власності чи одержання одноразової грошової допомоги сторони не укладали. Відповідач матеріальну допомогу на утримання колишньої дружини не надає. Як вбачається з ч. 1 ст. 76 СК України право на утримання, яке виникло в період шлюбу, не припиняється внаслідок його розірвання. Це означає, що той з колишнього подружжя, який набув право на утримання за час шлюбу, зберігає його і в подальшому. Відповідно до ст. 76 СК України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Так, згідно відомостей з трудової книжки [PERSON] відповідач є працездатною людиною, працював в ПРАТ «Стройгидравлика». 14.03.2017 року [PERSON] звільнений з товариства за власним бажанням. Інших доказів на підтвердження майнового стану відповідача позивачем в процесі розгляду справи не надано. Обставин, які б перешкоджали відповідачеві виконанню обовязку по утриманню колишньої дружини судом не встановлено. Та обставина, що колишній чоловік, будучі працездатною людиною, не працює, не є підставою вважати, що він неспроможний надавати матеріальну допомогу на утримання колишнього подружжя. Згідно п. 4 СК України право на утримання триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. При визначені розміру аліментів суд, за відсутності інших доказів, виходить з розміру середньої заробітної плати в м.Одесі на час ухвалення рішення та вважає можливим задоволення позовних вимог [PERSON] в розмірі 500 грн.

Outcome: partial