Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

10 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Софіївська селищна рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 08 жовтня 2019 року Кот Л.І. приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованим в реєстрі за №905 набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлому чоловікові на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 14 червня 1995 року Софіївською районною радою на підставі рішення від 15.02.1995 року за № р 17 та зареєстрованого Жовтоводським міським БТІ, записано в реєстрову книгу № 16, за реєстровим № 162-162. Право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 1932048312252, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 жовтня 2019 року з номером запису про право власності : 5132301. Відповідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 4659415, виданною 03 вересня 2020 року виконавчим комітетом Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області за данною адресою значиться зареєстрованим з 12 липня 2014 року по теперішній час, [PERSON] , який після реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] ніколи не проживав і не проживає на цей час. Після набуття права власності на житловий будинок [ADDRESS] позивач має намір оформити субсидію для оплати комунальних платежів але перебування відповідача [PERSON] зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] який належить позивачу на праві приватної власності перешкоджає мені отримати мені субсидію у повному обсязі. За період з 02.07.2014 року по цей час [PERSON] жодного дня не проживав в будинку, не брав участі у витратах по утриманню будинку та прибудинкова території, проведені ремонтів. Вказані витрати та утримання будинку несе позивач особисто. Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 Цивільного кодексу України внаслідок смерті [PERSON] припинилося його право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] був зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] , з дозволу поперднього власника - [PERSON] . У зв?язку з цим, право користування [PERSON] житловим приміщенням є похідним від права власності [PERSON] на будинок, в наслідок чого воно припинилось разом з припиненняи права власності на житловий будинок. Тому відповідач [PERSON] втратив право користування житловою площею, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу України він мав таке право коли будинок був приватною власністю [PERSON] . Відповідач [PERSON] не є членом сім?ї позивача, ніяких договірних відносин щодо порядку користування спірним будинком між ними не укладалось. Тобто у відповідача відсутні правові підстави на користування житловим будинком. Позивач в судове засідання не з`явилася. Надала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. Представник третьої особи Софіївської селищної ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Судове засідання проведено без фіксації технічними засобами, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повного з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 8 жовтня 2019 року Кот Л.І. приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованим в реєстрі за № 905 набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлому чоловікові на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 14 червня 1995 року Софіївською районною радою на підставі рішення від 15.02.1995 року за № р 17 та зареєстрованого Жовтоводським міським БТІ, записано в реєстрову книгу № 16, за реєстровим № 162-162(а.с.14-19). Право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 1932048312252, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 жовтня 2019 року з номером запису про право власності : 5132301(а.с.16). Відповідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №4659415, виданною 03 вересня 2020 року виконавчим комітетом Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області за данною адресою значиться зареєстрованим з 12 липня 2014 року по теперішній час, [PERSON] , який після реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] ніколи не проживав і не проживає на цей час (а.с.13). Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником будинку, залишається зареєстрованим у ньому, однак не проживає у будинку, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю для позивача, як власника будинку, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло . Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved