Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

11 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом в якому вказує, що 17.08.2011 року між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «»Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] укладено кредитний договір № ВLaЖГА00063257, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 20000 грн., на задоволення поточних потреб, з встановленням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 10,00% річних та терміном повернення кредиту та процентів не пізніше 17.08.2014 року. Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору банк надає відповідачу грошові кошти в національній валюті, а відповідач зобов`язується повернути кредит та сплатити банку плату за користування кредитними коштами, комісії та можливі штрафні санкції. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, але відповідач порушив зобов`язання. Прохає суд, стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № ВLaЖГА00063257 від 17.08.2011 року в сумі 70733,49 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, подав суду клопотання, в якому просить розглянути справу без його участі, на позовних вимогах наполягає, проти заочного вирішення справи не заперечує. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав в повному обсязі, заявив усне клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності та прохав в задоволенні позовних вимог відмовити.Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеними родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1046 ЦК України «…За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої є якості…» Відповідно до ст. 1054 ЦК України до кредитного договору застосовуються положення ст. 1046 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України: «… 1. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором…» У відповідності до ст. 1048 ЦК України: «Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України»… Матеріалами справи встановлено, що 17.08.2011 року позивач з відповідачем уклали кредитний договір № ВLaЖГА00063257, що підтверджується копією договору (а.с.6-12), згідно якого відповідачу надано кредит у сумі 20000 грн., на задоволення поточних потреб, з встановленням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 10,00 % річних та терміном повернення кредиту та процентів не пізніше 17.08.2014 року, згідно графіку погашення заборгованості (а.с.14-15). Однак відповідач порушив зобов`язання, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 04.08.2015 року складає 70733,49 грн., з них: 10099,29 грн. - заборгованість по поверненню кредиту; 2397,41 грн. - по сплаті відсотків; 5854,38 грн. - по сплаті комісії; 52382,41 грн. - штраф за несвоєчасне виконання зобов`язань, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 24). Приймаючи до уваги те, що на час розгляду справи відповідач має заборгованість за кредитним договором, доказів її повного погашення не надав, вимоги позивача про стягнення заборгованості по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісії за кредитним договором є обґрунтованими, поданими в межах строку загальної позовної давності, підтвердженими матеріалами справи і підлягають задоволенню. Стосовно стягнення штрафу за несвоєчасне виконання зобовязань суд зазначає наступне. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пунктом 4.2 кредитного договору від 17.08.2011 року передбачено, що у випадку невиконання Позичальником обов'язку, передбаченого п. 3.3.3 Загальної частини договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобов'язань за Договором перевищило 60 календарних днів, [PERSON] має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку штраф у розмірі, визначеному в п.8 Спеціальної частини договору (25% від суми кредиту) (а.с. 12). Відповідно до п. 3.3.3 Загальної частини договору, у випадку прострочення виконання будь-яких зобов'язань за Договором, не пізніше 10 (десяти) календарних днів з дати отримання письмової вимоги Банку, надати до Банку документальне підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку (а.с. 11). Таким чином, відповідно до вказаних умов договору (п. 4.2. та п. 3.3.3), право у Банку на стягнення штрафу з відповідача виникає лише через 10 календарних днів з дати отримання письмової вимоги Банку, надати до Банку документальне підтвердження отримуваного поточного доходу відповідача за останні півроку. Іншого в частині штрафу договір не містить. Однак банк ні у позові не посилався на вказане порушення відповідачем, ні в матеріалах справи відсутня така письмова вимога Банку надати до Банку документальне підтвердження отримуваного поточного доходу відповідачем за останні півроку, невиконання якої за договором є єдиною підставою для нарахування штрафу. Таким чином, вимоги банку в цій частині є недоведеними і такими, що не відповідають умовам договору, а тому не підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що на підставі рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладення фізичних осіб № 63 від 20.03.2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») та призначено уповноважену особу фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с.26). У відповідності до п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції чинній на момент предявлення позову), уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, звільняється від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Однак, як вже встановлено, відповідач є інвалідом ІІ групи (а.с. 82), і на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вказано: якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Таким чином судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial