Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

10 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона проживала у місті Донецьку та з вересня 2002 року працювала у [PERSON] національному університеті економіки і торгівлі ім.. [PERSON] на кафедрі економіки підприємства. З 2012 року вона обіймала посаду старшого викладача кафедри економіки підприємства. З липня 2014 року вона знаходилася у відпустці у звязку із вагітністю та пологами. 01 жовтня 2014 року вона народила дитину [PERSON], після чого знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 03 вересня 2015 року відповідачем їй були виплачені усі належні виплати у звязку з вагітністю та пологами. У звязку з проведенням антитерористичної операції на сході країни вона з сімєю була вимушена переїхати з непідконтрольної території до міста Маріуполя, де і мешкає до теперішнього часу та зареєстрована, як тимчасово переміщена особа. Відповідач у звязку з проведенням антитерористичної операції був переміщений до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Маючи намір вийти на роботу до закінчення відпустки по догляду за дитиною, вона у вересні 2016 року зателефонувала до відділу кадрів свого університету, де їй повідомили, що вона в них вже не працює, бо є наказ про її звільнення за п.6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від переведення на іншу роботу в іншу місцевість разом з підприємством ще у грудні 2014 року. На її прохання видати копію наказу про звільнення, їй було відмовлено, трудову книжку їй повернуто не було. Вважає дії відповідача необґрунтованими, незаконними та такими, що порушують її права та вимоги законодавства. У судовому засіданні позивача [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначила, що з липня 2014 року по 02 грудня 2014 року вона знаходилася на лікарняному у звязку з вагітністю та пологами, про що надавала відповідачу усі необхідні документи. Заяву про надання їй відпустки до досягнення дитиною трирічного віку вона передавала відповідачу перевізником, тому як у цей час вже проживала у місті Маріуполі, а місто Донецьк вже був непідконтрольною Україні територією. Данні щодо її адреси та засобів звязку були відомі відповідачу, тому як вона про це повідомляла та вони неодноразово звязувалися з нею. У вересні 2015 року їй були виплачені грошові кошти по двом лікарняним листкам, однак про її звільнення повідомлено не було. Зазначила, що на момент звільнення вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Про звільнення її ніхто не попереджав, переведення не пропонував, вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку не виплачував. Просила позовні вимоги задовольнити, а саме: визнати незаконним та скасувати наказ в.о. ректора [PERSON] національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] № 31/о від 31 грудня 2014 року про звільнення, та поновити її на посаді старшого викладача [PERSON] національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] у судове засідання не зявився, від в.о. ректора [PERSON] надійшли письмові заперечення, відповідно до яких останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за наступних підстав. 17 жовтня 2014 року ДонКУЕТ було переміщено до м.Кривий Ріг на підставі наказу МОН № 1178. Кадрова та фінансова документація залишилася у місті Донецьк, разом із працівниками відділу кадрів, які у повному складі вирішили не переїжджати разом з університетом до м. Кривий Ріг. Саме тому документи та інформація про працівників в Університеті відсутня у повному обсязі. До 03 листопада 2014 року на сайті Міністерства освіти і науки України була відрита реєстрація осіб, які бажають продовжувати працювати та навчатися у структурі Міністерства освіти і науки України, а саме у [PERSON] національному університеті економіки і торгівлі імені [PERSON]. Від [PERSON] реєстраційна заява через сайт не надходила. 31 грудня 2014 року усіх працівників, які не переїхали разом із Університетом, біло звільнено у звязку із відмовою від переведення разом із Університетом до іншої місцевості. У вересні 2015 року позивач звернулася до Університету з вимогою про проведення оплати у звязку із вагітністю та пологами, усі належні виплати були здійснені, тоді позивач і дізналася про своє звільнення. У вересні 2016 року керівництво Університету запропонувало позивачці поновитися на посаді старшого викладача відповідної кафедри ДонНУЕТ, але позивач відмовилася. Також вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду, а саме місячний строк після того, як отримала копію наказу про звільнення чи трудову книжку на підставі ст.. 233 КЗпП України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові заперечення відповідача та письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у [PERSON] національному університеті економіки і торгівлі імені [PERSON] на посаді старшого викладача. Доказом наявності трудових відносин [PERSON] з відповідачем є Індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 щодо вказаної особи. В період з 16 липня 2014 року по 18 листопада 2014 року та з 19 листопада 2014 року по 02 грудня 2014 року [PERSON] знаходилася на лікарняному у звязку з вагітністю та пологами, що підтверджується листом виконавчої дирекції [PERSON] обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 14 грудня 2016 року. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії І-НО № 617911, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 08 жовтня 2014 року, 01 жовтня 2014 року [PERSON] народила доньку [PERSON]. З наданого відповідачем витягу з наказу № 31/о від 31 грудня 2014 року вбачається, що [PERSON] звільнена з посади старшого викладача з 31 грудня 2014 року на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. При цьому в якості підстави зазначено: Наказ Міністерства освіти і науки України від 17 жовтня 2014 року № 1178 «Про організацію освітнього процесу у [PERSON] національному університеті економіки і торгівлі ім.. [PERSON]». У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №1178 від 17.10.2014р. «Про організацію освітнього процесу у [PERSON] національному університеті економіки і торгівлі ім.. [PERSON]» враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на Сході України та продовження збройного конфлікту на території м. Донецька, з метою збереження життя та здоров'я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, не нижче від визначеної законом встановлено, до завершення збройного конфлікту на території м.Донецька [PERSON] національний університет економіки і торгівлі ім.. [PERSON] проводить свою діяльність на базі Криворізького державного комерційно-економічного технікуму, починаючи з 03 листопада 2014 року, та розміщується за адресою: м.Кривий Ріг вулиця Курчатова 13. Виконуючому обов'язки ректора [PERSON] національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] в оперативному порядку вирішувати всі питання забезпечення початку нового 2014/2015 навчального року на базі Криворізького державного комерційно-економічного технікуму, починаючи з 03 листопада 2014 року, забезпечити оперативне інформування працівників і студентів [PERSON] національного технічного університету з усіх питань, що стосуються тимчасового переведення університету, організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками), тощо. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Позивачка стверджує, що про переміщення відповідача до міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, їй відомо не було, про необхідність зареєструватися на відповідному сайті для продовження роботи, її ніхто не повідомив. Більш того, до вересня 2016 року їй не було повідомлено про її звільнення. Будь-яких доказів щодо дотримання відповідачем умов ч. 3 ст. 32 КЗпП України, щодо обізнаності позивачки про зміну істотних умов праці, щодо відмови [PERSON] на переведення на роботу в іншу місцевість разом з університетом та на продовження роботи в нових умовах, відповідачем суду не надано. При цьому розміщення у жовтні 2014 року оголошення на сайті відповідача про необхідність зареєструватися усіх бажаючим до 03 листопада 2014 року для продовження роботи, не є належним доказом на підтвердження зазначених обставин. Суд приймає до уваги доводи позивачки, яка зазначила у судовому засіданні, що народивши 01 жовтня 2014 року дитину та не маючи доступу до інтернету, вона не мала можливості ознайомитися з оголошенням відповідача та направити відповідну реєстраційну заяву. При цьому відповідач мав можливість повідомити позивачку про зміну умов праці та його переміщення до іншої місцевості за адресою: [ADDRESS], яка є підконтрольною Україні територією, тому як відповідно до довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 20 листопада 2014 року, [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території, а саме: місто Донецьк вулиця Нижньоновгородська 13-2, до міста Маріуполя, 7 липня 2014 року, тобто ще до знаходження її на лікарняному. А тому, доводи позивачки про те, що відповідачу була відома адреса її проживання на підконтрольній Україні території, заслуговують на увагу. Отже, суд вважає, що наказ в.о. ректора [PERSON] національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] № 31/о від 31 грудня 2014 року про звільнення [PERSON] з посади старшого викладача у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, було винесено з порушенням вимог КЗпП України. Щодо посилань позивачки на порушення відповідачем положень ст. 184 КЗпП України, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗПП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років до шести років (частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Проте, вказані положення ст. 184 КЗпП України застосовуються у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Оскільки підставою звільнення [PERSON] згідно з наказом про її звільнення від 31 грудня 2014 року є припинення трудового договору у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, вимоги ст.. 184 КЗпП України відповідачем не порушені. Суд вважає, що посилання представника відповідача щодо пропуску позивачкою місячного строку звернення до суду, встановленого ст.. 233 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як встановлено судом, позивачка наказу про звільнення не отримувала, трудова книжка їй видана не була. Ці обставини підтверджує відповідач у своїх поясненнях від 15 грудня 2016 року, наданих до суду. За таких обставин, суд вважає, що строк, встановлений для подачі позову про поновлення на роботі, позивачкою [PERSON] не пропущений. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивачки проведено без законних підстав, позовні вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі знайшли підтвердження в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved