Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

11 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому зазначив, що відповідно до укладеного договору № NKXRRC03430120 від 02.11.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 9405 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% річних, на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки відповідач свої зобовязання належним чином не виконав станом на 16.03.2016 року його заборгованість складає 185677 грн. 24 коп., частина з якої у розмірі 120617 грн. стягнута судовим наказом Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02.07.2008 року та рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05.06.2013 року. Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з відповідача заборгованість досягнення в сумі 65060 грн. 24 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1378 грн. Позивач в судове засідання не зявився, до суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, у письмових поясненням зазначив, що заборгованість відповідача в сумі 65060 грн. 24 коп. є заборгованістю за пенею, та не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку ( а.с.32-33). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Оскільки позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а відповідач не з'явився в судове засідання, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи слідує, що 02 листопада 2007 року відповідач звернувся до позивача із заявою та анкетою позичальника, відповідно до якої йому було надано строковий споживчій кредит в сумі 9405 грн. на 36 місяців з 02.11.2007 року по 02.11.2010 року за умовами сплати ним відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 169 грн. 29 коп. та єдино разової допомоги за надання фінансового інструменту в розмірі 855 грн. Згідно умов договору відповідач зобовязався погашати кредит з «20» по «25» число кожного місяця, щомісячними платежами в сумі 482 грн. 42 коп. Та в разі порушення зобовязань із погашення кредиту сплатити банку пеню, у розмірі визначеному п.5.1 Умов за кожен день прострочки. Договір складається із заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), тарифів банку, про ознайомлення з якими свідчить підпис відповідача ( а.с.9 на звороті). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець)зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. За статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору. Статтями 526, 612, 625 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим, станом на 16 березня 2016 року у нього утворилась заборгованість в сумі 185677 грн. 24 коп., з яких: 9241 грн. 77 коп. - заборгованість за кредитом; 1189 грн. 66 коп.- заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2539 грн. 35 коп. - заборгованість за комісією; та пеня 172706 грн. 46 коп. Однак згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. З матеріалів слідує, що судовим наказом від 02 липня 2008 року з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість в розмірі 10779 грн., 05 коп. 05 червня 2013 року заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області року позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до відповідача було задоволено частково. Стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 12 березня 2013 року в розмірі 109837 грн. 95 коп., з яких 9241 грн. 77 коп. заборгованість за кредитом та 1189 грн. 66 коп. заборгованості за відсотками, 2539 грн. 35 коп. комісія та 101367 грн. 17 коп. пеня, та судовий збір в сумі 1098 грн. 38 коп. Відмовлено у стягненні штрафів на суму 10716 грн. 90 коп. (а.с.4-6). Рішення суду набрало законної сили. З письмових пояснень представника позивача слідує, що заборгованість відповідача за кредитним договором складається із заборгованості за пенею у розмірі 65060 грн. 24 коп. ( а.с.32-33). Частиною третьою ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення. Конституційний суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватись таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. А тому, вимога позивача про стягнення пені, яка значно перевищує суму основного боргу за кредитом - майже у пять разів, спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора. Висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, за якими споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний суд визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини 3 ст. 551 ЦК України. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розмір пені є неспівмірним з розміром основного боргу в сумі 12970 грн. 93 коп., тому розмір пені слід зменшити до розміру заборгованості за основним боргом за кредитним договором, а саме до 13\~000 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК суд покладає на відповідача обов'язок по відшкодуванню позивачу витрат на оплату судового збору, пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial