Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

11 березня 2020 року до Рівненського районного суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 224500,41 грн., що складається з: 180000,00 грн. - сума заборгованості; 28039,74 грн. - 3 % річних; 7658,67 грн. - відсотки, 8802,00 грн. - інфляційні. Короткий зміст заяв по суті справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що 27 жовтня 2018 року між нею (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір позики, згідно якого позикодавець передала позичальникові у власність 180000,00 грн., що в еквіваленті становить 6368 доларів США. Стверджує, що позикодавець свої зобов`язання виконала повністю, що підтверджується розпискою позичальника, натомість позичальник свої зобов`язання не виконує, на усні прохання повернути борг не реагував, письмову вимогу про повернення позики проігнорував, гроші не повернув. Оскільки заборгованість відповідачем не сплачена, позивач звернулась до суду за захистом порушеного права. Відзив на позовну заяву відповідач не подав, у судові засідання 13.05.2020, 06.08.2020, 25.08.2020 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, у тому числі через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Клопотань від відповідача про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. 25.08.2020 до Рівненського районного суду Рівненської області надійшло клопотання представника позивача про проведення заочного розгляду справи, в якому позовні вимоги підтримано повністю. Суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін за наявними матеріалами справи. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 27 жовтня 2018 р. позивач (позикодавець) та відповідач (позичальник) уклали договір позики (далі - договір), згідно пункту 1 якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 180000 гривень, що в еквіваленті становить 6368 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення цього договору та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в порядку та строки, встановлені цим договором. Пунктом 2 договору визначено, що сума позики, зазначена в п. 1 цього договору, отримана позичальником від позикодавця в момент підписання цього договору в повному обсязі, що підтверджується розпискою. Відповідно до п. 3 договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики готівкою рівними частинами в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень щомісяця не пізніше 30 числа кожного місяця, починаючи з листопада 2018 року. При дотриманні позичальником цього графіку остання частина суми позики повертається не пізніше 30 квітня 2020 року. Позика вважається повернутою позикодавцеві в момент передання позичальником останньої частини суми позики (пункт 6 договору). Згідно п. 10 договору якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики чи її частину, він зобов`язаний сплатити позикодавцю грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Пункт 11 договору передбачає, що за несвоєчасне виконання повернення суми позики (її частини) позикодавець має право вимагати сплати позичальником пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Договір підписаний позикодавцем та позичальником. У розписці від 27.10.2018 р. [PERSON] засвідчив, що на виконання договору позики від 27 жовтня 2018 року отримав від [PERSON] позику: грошові кошти в сумі 180000 (сто вісімдесят тисяч) гривень та зобов`язався повернути суму позики в порядку та строки, встановлені зазначеним договором. Розписка підписана відповідачем. У письмовій вимозі від 4 лютого 2020 року позивач вимагала від відповідача повернути позикодавцю - [PERSON] позику в сумі 180000,00 грн., відсотки за користування коштами в сумі 7658,67 грн., пеню в розмірі 28039,74 грн., інфляційні в сумі 8802,00 грн., а всього 224500,41 грн. протягом 10-ти днів. Вимога надіслана відповідачу 04.02.2020 на адресу: [ADDRESS] , однак була повернута у зв`язку з тим, що за вказаною адресою він не проживає. Доказів сплати відповідачем заборгованості за договором позики матеріали справи не містять. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено, що 27 жовтня 2018 р. позивач (позикодавець) передала у власність відповідачу (позичальнику), грошові кошти в сумі 180000 гривень, що в еквіваленті становить 6368 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою відповідача. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Дослідивши розписку відповідача як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, суд встановив, що зазначена розписка містить дату, підставу отримання позичальником в борг коштів та зобов`язання їх повернути в порядку та строки, встановлені договором. Доказів повернення відповідачем отриманих від позивача коштів суду не надано, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача суми позики у розмірі 180000,00 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц). Застосувавши зазначені критерії до даної справи та перевіривши розрахунок відсотків за користування грошовими коштами, наданий позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування позикою в розмірі 7658,67 грн. Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд встановив, що даний розрахунок є помилковим, оскільки облікова ставка НБУ за період з 13.12.2019 по 30.04.2020 становила не 13,5, а змінювалась: з 13.12.2019 по 30.01.2020 - 13,5, з 31.01.2020 по 12.03.2020 - 11, з 13.03.2020 по 23.04.2020 - 10, з 24.04.2020 - 30.04.2020 - 8. Таким чином, розмір пені за невиконання зобов`язання відповідачем за договором позики складає не 28039,74 гривень, як вважає позивач, а 26614,50 гривень, які і підлягають стягненню з відповідача. Стосовно стягнення з відповідача інфляційних збитків, суд бере уваги наступне. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц дійшла висновку, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Отже, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США. Однак, у даній справі сторони передбачили у пункті 1 договору, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто 180000 гривень. Крім того, матеріали зазначеної справи не містять відомостей про застосування позивачем еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США. Натомість, усі розрахунки заборгованості позивач здійснив виходячи саме з суми 180000 гривень, а не її еквівалента у долара США. Враховуючи вищезазначене, у суду відсутні підстави застосовувати при розгляді даної справи висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, а тому суд, перевіривши розрахунок позивачем інфляційних збитків, погоджується з ним та доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних збитків у розмірі 8802 гривні. Таким чином, суд задовольняє позов частково та стягує з відповідача на користь позивача:180000,00 гривень - суму заборгованості; 26614,50 гривень - 3 % річних; 7658,67 гривень - відсотків, 8802,00 гривень - інфляційних втрат, а всього 223074,50 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пропорційно задоволеним позовним вимогам (99,36 %), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір (2245*99,36 %) = 2230,63 гривні. На підставі наведеного,

Outcome: approved