Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

10 серпня 2020 року, представник позивача адвокат Леонов О.Є., звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив встановити факт окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] , визнати особистою приватною власністю позивача житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , мотивуючи позов тим, що 30 червня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] виконавчим комітетом Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області 30.06.1984 року був зареєстрований шлюб, актовий запис № 6. Після 1984 року сторони деякий час проживали разом. Рішенням Чернігівської районної ради народних депутатів за № 31 від 13.02.1990 року відповідачу був наданий дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку в [ADDRESS] . В подальшому сімейне життя у подружжя не склалося і відповідач переїхав проживати до своєї матері в с. Ковпита. На підставі рішення виконкому Михайло-Коцюбинської селищної ради від 16.02.1996 року № 10 відповідачу було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 21.02.1996 року з приналежними до нього будівлями. Згідно повідомлення Чернігівського РБТЇ за № 59 від 09.07.2020 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) в Чернігівському РБТІ, станом на 01.01.2013 року та станом на 09.07.2020 року, зареєстровано за відповідачем в цілому, згідно свідоцтва про право власності від 21.02.1996 року. В квітні місяці 2019 року, відповідачем було подано позовну заяву про розірвання шлюбу і постановою Чернігівського апеляційного суду (справа № 748/972/19) від 23.10.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. В позовній заяві відповідач стверджує, що з 1994 року разом з позивачем не проживає, шлюб весь час цей час носив формальний характер. За час окремого проживання з відповідачем та припинення фактичних шлюбних відносин з ним, позивач постійно працювала і відповідно мала постійний стабільний дохід, брала позики і за власні кошти побудувала будинок з надвірними будівлями, які розташовані за адресою, [ADDRESS] . Відповідач жодним чином в будівництві участі не приймав, коштів не надавав, спірний житловий будинок з надвірними будівлями був збудований за власні кошти та зданий в експлуатацію [PERSON] за час окремого проживання з відповідачем. 19 серпня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження. 19 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що в 1990 році відповідач отримав земельну ділянку, на якій було розпочато будівництво житлового будинку, до якого вони разом перейшли жити у 1992 році та в подальшому будинок ще добудовувався. В 1994 році відповідач залишив її з дітьми та пішов, матеріально їй не допомагав, вона своїми силами здійснювала добудову житлового будинку, який в подальшому в 1996 році ввела в експлуатацію, однак правовстановлюючі документи були оформлені на [PERSON] .. Після отого як відповідач пішов вона з дітьми ще до 2005 року проживала у спірному будинку. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, вказуючи, що будинок був побудований в період шлюбу, рік його забудови 1992, відповідач також приймав участь у будівництві спірного будинку. З 1995 року відповідач дійсно не мешкає у житловому будинку по [ADDRESS] , однак у зв`язку з тим, що його речі вивезла позивач і він не міг в подальшому потрапити до даного будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою сторін, в 1992 році вона пішла до першого класу та пам`ятає, що будинок був вже побудований, вона з батьками там проживала. В 1995 році батька з речами дійсно вивезли зі спірного будинку. У даному житловому будинку вона проживала до 2005 року. Їй відомо, що батько брав кредит для будівництва житлового будинку, в подальшому без участі батька добудовувався гараж. Свідок [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] з 1990 року, раніше вона працювала в Райсількомунгоспі і їй відомо, що позивач разом з батьком виписували матеріали для будівництва, житловий будинок побудували десь за рік. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] з 1991 року, вона працювала у нього, він обізнаний, що остання вирішувала самостійно питання щодо купівлі матеріалів. Свідок [PERSON] , що є сусідкою сторін, пояснила, що [PERSON] та [PERSON] спочатку жили у грутожитку, почали будівництво житлового будинку в [ADDRESS] . Свідок [PERSON] пояснив, що працював директором Райсількомунгоспу та пам`ятає, що до нього звертався батько позивача з приводу вирішення питання щодо здійснення будівництва спірного житлового будинку, який будувала його бригада. Свідок [PERSON] , пояснила, що [PERSON] була виділена земельна ділянка під будівництво житлового будинку і він разом з [PERSON] будували цей будинок. Зі слів [PERSON] знає, що спірний будинок будувала вона. \~ \~ \~ \~Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. У відповідності до копії виписки з рішення № 31 виконкому Чернігівської районної ради народних депутатів від 13.02.1990 року, [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на 4 кімнати, житловою площею 54 кв.м. і господарських будівель в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1500 кв.м. (а.с.8). Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 21.02.1996 року, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.8). Згідно довідки КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» Чернігівської районної ради Чернігівської області № 59 від 09.07.2020 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] станом на 01.01.2013 року та станом на 09.07.2020 року зареєстровано за [PERSON] в цілому (а.с.9). Відповідач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , в своїй позовній заяві вказував, що з 1994 року разом з [PERSON] не проживає, шлюбні відносини фактично призупинились (а.с.10). Як встановлено в ході судового розгляду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22.07.2019 року. Відповідно до постанови Чернігівського аппеляційного суду від 23 жовтня 2019 року рішення Чернігівського районного суду від 22.07.2019 року змінено в частині розподілу судових витрат.( а.с.11-13) Згідно довідки Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 171 від 07.02.2019 року, [PERSON] зареєстрована та проживає по [ADDRESS] , чоловік [PERSON] за цією адресою не проживає з листопада 1995 року, знятий з реєстрації 04.04.2006 року (а.с.14). Рішенням виконавчого комітету Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 121 від 09.05.2017 року присвоєно поштову адресу житловому будинку на земельній ділянці : [ADDRESS] на власника [PERSON] (а.с.19). Як слідує з технічної характеристики будинку, господарських будівель та споруд рік забудови житлового будинку по [ADDRESS] . ( а.с.18 на звороті) Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. Відповідно до частини другої та третьої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому сторона має надати докази, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі N 372/504/17. В ході судового розгляду не встановлено та стороною позивача на доведено, що житловий будинок є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки будівництво житлового будинку по [ADDRESS] розпочато у 1990 році та фактично придатним до проживання він став у 1992 році, оскільки сторони підтвердили, що у 1992 році почали проживати в цьому житловому будинку, зазначені обставини підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками, також у технічному паспорті вказаний 1992 рік забудови. Отже,\~житловий будинок\~по [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Здійснення в подальшому позивачем, після здачі житлового будинку в експлуатацію, відповідних його поліпшень, добудов, перебудов за особисті кошти, під час окремого проживання, має бути доведено належними та допустимими письмовими доказами, що може впливати на визначення частки у спірному житловому будинку. Позивачем не надано належних та допустимих письмових доказів, які б в сукупності з допитаними свідками були підставою для визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю [PERSON] .. В даному випадку не має правового значення, що будинок був введений в експлуатацію після того як відповідач виїхав зі спірного житлового будинку та став проживати окремо. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання особистою приватною власністю [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] . За загальним правилом встановлення фактів, які мають юридичне значення, здійснюється в окремому провадженні, при цьому встановлення фактів мають породжувати певні юридичні наслідки. Суд не вбачає правових підстав для встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з 1994 року, оскільки при вирішенні даного спору зазначений факт не породжує для сторін певних юридичних наслідків. Як вказав в постанові від 25 листопада 2020 року справа № 127/15091/18 Верховний Суд встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин за змістом СК України не є фактами, що мають юридичне значення, які підлягають окремому встановленню в судовому засіданні. Вимоги про визнання спірного майна особистою приватною власністю позивач обгрунтовує положеннями частини шостої статті 57 СК України, відповідно до яких суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка, майна, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За змістом указаної норми, предмета та правил доказування обов`язком позивача, крім іншого, є доведення того, що майно було набуте не за спільні кошти подружжя у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Встановивши такі обставини, суд може визнати спірне майно особистою приватною власністю. Водночас за вказаних обставин відсутні підстави для задоволення як окремих вимог про встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і в частині встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з 1994 року. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed