Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

11.03.2020 року [PERSON] , який здійснює представництво інтересів [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: квартира [ADDRESS] та стягнення боргу за житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23.10.2018 року. В той же час позивач не може користуватись зазначеною квартирою на свій розсуд, оскільки в квартирі попереднім власником, матір`ю позивача, зареєстровано відповідача, який на той час перебував у шлюбі з позивачкою. Позивач зазначає, що 22 вересня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивач одразу після розірвання шлюбу залишила квартиру, оскільки не могла з моральних засад знаходитись з відповідачем в одній квартирі, в той час як відповідач продовжував одноособово мешкати та користуватись квартирою, не сплачуючи комунальні послуги. Станом на листопад 2019 року, заборгованість за комунальні послуги становила 45 198,51 грн. Позивач стверджує, що не оплачуючи комунальні послуги, відповідач не повинен був покладати обов`язок сплати комунальних послуг на позивача. Позивач посилаючись на норми ст. 406 ЦК України просить позбавити відповідача на право користування квартирою [ADDRESS] , та з огляду на фактичне користування житлово-комунальними послугами сплатити суму заборгованості позивачу. 19 березня 2020 року судом було відкрито провадження у даній справі да призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику) сторін. Отримавши позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження, відповідач не скористався своїм правом, відзиву до суду не направив. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення які повернулися до суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволеню з огляду на наступні обставини, які підтвердженні доказами. Відповідно до ч. З ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення Святошинського районного суду в м.Києві від 23 вересня 2014 року у справі №759/9524/14-ц позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 25 квітня 1998 року, 23 вересня 2014 року рішенням Святошинського районного суду м.Києва (ун. 759/9524/14ц) розірвано шлюб між позивачем та відповідачем (а.с.14). 23.10.2018 року було укладено договір дарування квартири, зареєстрований в реєстрі за №2671, відповідно до якого [PERSON] [INFO] подарувала [PERSON] [INFO] трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,9 кв.м. та житловою площею 43,0 кв.м.(а.с.12,13). Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем існує домовленість щодо користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач не сплачує житлово-комунальні послуги внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 45 198,51 грн. Отже, можна стверджувати, що між колишнім власником квартири за усною домовленістю та відповідачем, який на той час був чоловіком позивача, була досягнута домовленість - встановлений сервітут на користування квартирою. Обставиною, за якою такий сервітут був встановлений, стало перебування доньки власника квартири ( позивача у справі) у шлюбі з відповідачем. Зважаючи на те, що сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, а у даному випадку до позивача, вважається правомірним користування відповідачем спірною квартирою і після набуття позивачем у власність цієї квартири. Таким чином, 23.10.2018 року квартира [ADDRESS] є власністю позивачки, була набута нею через чотири роки після розірвання шлюбу з особою, яка продовжує проживати у квартирі. Позивач стверджує, що у квартирі вона не має змоги проживати. Проживання відповідача у квартирі підтверджується отриманням відповідачем особисто копії позовної заяви за зазначеною адресою. Заборгованість за житлово-комунальні послуги підтверджується копією рахунку повідомлення, а також повідомленням про відключення побутового споживача (а.с.36-38). Користування цими послугами нерозривно пов`язано із користуванням майном (квартирою). Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР «припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку ( квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК Української РСР. Згідно ст.162 ЖК Української РСР визначає, що плата за користування жилим приміщенням в будинку ( квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженням в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Також ч.1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.» Таким чином, відповідач проживаючи в квартирі позивача повинен був сплачувати за спожиті ним комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Однак суд має відмовити у задовленні вимоги позивача про сплату заборгованості на користь позивача у розмірі 45 198,51 грн. у зв`язку з передчасністю заявлення такої вимоги. Відповідно до ч.7 ст.403 ЦК України збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. Підстава нарахування сум з оплати житлово-комунальних послуг не є достатньою для стягнення з особи, який був зобов`язаний сплачувати, але не сплачував на користь особи-власника квартири, оскільки власник квартири не поніс збитків, і лише факт оплати власником коштів, які була зобов`язана оплатити особа, в інтересах якої встановлений сервітут, надає право на стягнення з останнього коштів. Слід зазначити, що кошти, які просить стягнути власник майна не є коштами за користування майном (квартирою) у розумінні ч.3 ст.403 ЦК України, а є коштами за послуги, які надавалаись іншими особами. Враховуючи, що право власності на квартиру закріплено за позивачкою, а відповідач, як вже було встановлено вище здійснював користування квартирою за її згодою, тобто був встановлений сервітут, то при вирішенні питання про задоволення позовної вимоги про позбавлення права відповідача на користування квартирою слід керуватися нормою ч.2 ст.406 ЦК України. Згідно ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Такими обставинами судом визнано не виконання особою в інтересах якого встановлений сервітут його обов`язків по оплаті комунальних послуг. Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про позбавлення відповідача у праві користування квартирою [ADDRESS] відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial