Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

11 червня 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позивачка вказує на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25 травня 2004 року вона є власником квартири [ADDRESS]. В квартирі проживає її колишній чоловік - [PERSON], який систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання її та дитини у даній квартирі, оскільки постійно влаштовує сварки. Тому просила виселити відповідача із належній їй квартири без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю, просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився про час і місце розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного . Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25 травня 2004 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва та витягом з КП «Сумське бюро технічної інвентаризації (а.с. 6-7). Як вбачається з матеріалів справи шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 16 липня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.а. 5). В судовому засіданні встановлено, що з 2003 року відповідач за згодою позивачки проживає постійно у квартирі [ADDRESS] Конституцією України ( ст. .41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба квартира ( ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власності квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснено в пункті 17 Постанови Пленуму Верхового Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Отже, обов'язковими умовами для застосування ч.1 ст.116 ЖК України є триваюча антигромадська поведінка відповідача та наявність заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] постійно влаштовує сварки в квартирі [PERSON], зазначили, що у зв'язку з цим, остання вимушена проживати в інших людей разом з сином, оскільки боїться за своє життя При цьому, даний факт підтверджується копіями постанов про притягнення судом [PERSON] до адміністративної відповідальності (а.с.31-38) Крім того, свідок [PERSON], суду пояснив, що він працює дільничним і обслуговує Кияницьку сільську раду в тому числі с. Червонопрапорне. Зазначив, що його неодноразово викликала [PERSON] у зв'язку з сімейною сваркою, він проводив неодноразові профбесіди з [PERSON], але позитивного результату не дало. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved