Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

11 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № 001373 (далі Договір). Відповідно до п. 1.1 Договору Лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Згідно з п. 1.3 Договору замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (Додаток № 3 до цього Договору) та сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу). Предметом лізингу у Специфікації зазначено сільгосп трактор марки МТЗ модель 82.1 вартістю 190 000,00 грн. Згідно з додатком № 1 до Договору, розмір авансового платежу становить 50% 95 000,00 грн., комісія за організацію становить 10% 19 000,00 грн., комісія за передачу становить 3% 5 700,00 грн. Відповідно до п. 4.2.3 Договору Лізингоодержувач зобовязаний у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов Договору. Пунктом 5.1 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Згідно з п. 5.4 Договору, розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в Додатку № 1, та становлять відповідно 10% та 3% від вартості предмета лізингу. Цим же пунктом Договору передбачено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу Лізингодавець повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу Лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в Додатку № 1 до цього Договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу Лізингодавцем. У разі зменшення вартості Предмета Лізингу на момент його передачі Лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в Додатковій угоді до даного Договору. На виконання Договору, позивач 11.11.2014 сплатив 19 000,00 грн. комісії за організацію та 81 000,00 грн. авансовий платіж, а 13.11.2014 сплатив 15 000,00 грн., що підтверджується квитанціями № QS000051532201, № QS000051520201 від 11.11.2014, № 0.0.315506045.1 від 13.11.2014. 22 травня 2015 року позивач звертався до суду з аналогічним позовом, проте рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23.06.2015 по справі № 322/560/15, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19.08.2015, в задоволенні позову було відмовлено у звязку з неповним виконанням позивачем його обовязків за Договором, що полягало у несплаті ним комісії за передачу предмета лізингу. 14 червня 2016 року позивач сплатив відповідачу комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 5 700,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.567157348.1 від 14.06.2016. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. З наданих сторонами письмових пояснень випливає, що спір між ними виник з приводу виконання пункту 5.4 Договору, а саме позивач вважає, що ним в повному обсязі сплачено авансовий платіж, комісію за організацію та комісію за передачу, в розмірі, визначеному в додатку № 1 до Договору, натомість відповідач заперечує сплату позивачем в повному обсязі авансового платежу та комісії за організацію і стверджує, що цим пунктом Договору передбачено обовязок позивача, у разі збільшення вартості предмета лізингу, одноразово сплатити різницю вартості предмета лізингу та різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу. За правилами ст. 806 Цивільного кодексу України: за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 1); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, до відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. 2); особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 3). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 № 723/97-ВР, лізингодавець зобовязаний у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору. Частиною першою статті 16 Закону № 723/97-ВР передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Як випливає з вищезазначених умов Договору, строк у 90 робочих днів, в межах якого відповідач має передати позивачу предмет лізингу (п. 5.1) починає обчислюватися з моменту сплати позивачем на рахунок відповідача авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Пунктом 5.4 Договору передбачено особливість здійснення авансового платежу та комісії за організацію у випадку збільшення вартості предмета лізингу, а саме встановлено обовязок Лізингодавця, тобто відповідача по справі, одноразово сплатити різницю вартості предмета лізингу та комісії за організацію. Згідно з ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом частин 2 та 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження відповідача про наявність у позивача обовязку, передбаченого пунктом 5.4 Договору, щодо проведення доплати авансу та комісії у разі збільшення вартості предмета лізингу, спростовується вищезазначеними доказами. При цьому, судом було досліджено як примірник Договору позивача, так і належним чином засвідчену копію Договору, надану відповідачем, і встановлено ідентичність умов у пункті 5.4, згідно з яким обовязок з доплати покладається саме на відповідача. Відповідно до частин 1, 2 ст. 6 Закону № 723/97-ВР договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, а розмір лізингових платежів є істотною умовою договору лізингу, відтак враховуючи положення ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 654 ЦК України, єдиним можливим належним та допустимим доказом звільнення Лізингодавця від обовязку здійснення доплати, передбаченого пунктом 5.4 Договору, та покладення такого обовязку на позивача (Лізингоодержувача), може бути письмова додаткова угода до Договору. Проте, будь-яких додаткових угод до Договору сторони суду не надали. Згідно з частинами 1, 2 статті 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що зміна вартості предмета лізингу, відповідно до п. 5.4 Договору, не створює для позивача обовязку здійснення доплати авансу та комісії за організацію. Отже, враховуючи сплату позивачем 14.06.2016 останнього платежу, з передбачених у п. 5.1 Договору, комісії за передачу в розмірі 5 700,00 грн., саме з цієї дати почався перебіг строку у 90 робочих днів, передбаченого цим пунктом. У звязку з цим, відповідно до п. 5.1 Договору, предмет лізингу мав бути переданий відповідачем позивачу у цей строк. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-ХІІ, захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Частиною третьою цією статті передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільного права може бути примусове виконання обовязку в натурі. З огляду на викладене, суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в частині вимог про зобовязання відповідача передати позивачу сільгосп трактор марки МТЗ модель 82.1 за Договором фінансового лізингу № 001373 від 11 листопада 2014 року. Водночас, суд не вбачає підстав для встановлення десятиденного строку, протягом якого відповідач має передати позивачу сільгосп трактор, оскільки строки виконання судового рішення визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, про що боржника повідомляє виконавець (ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII). За правилом частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, виходячи з мінімальної ставки судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру, що, відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статі 4 Закону України «Про судовий збір», становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить: 1600,00 грн.*0,4 = 640,00 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial