Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

11.06.2014року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу № 30 від 27.01.2014року по КЗ « Біловодська ЦРЛ», яким була внесена зміна щодо дати звільнення до наказу №18 від 10.01.2014року про її звільнення з посади лікаря акушера-гінеколога КЗ « Біловодська ЦРЛ» за ст.. 40 ч.3 КЗпП України, а саме, дата звільнення вказана 16 січня 2014року, з яким вона до цього часу не ознайомлена. Просить суд поновити її на посаді лікаря акушера-гігнеколога в КЗ «Біловодська ЦРЛ» В суді позивачка, підтримавши позовну вимогу щодо скасування наказу №30 від 27.01.2014року, збільшила позов вимогою про поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2014р по час поновлення на роботі, стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50 тис.грн. за видання наказу №30, вказавши при цьому, що вважає даний наказ своїм третім звільненням, що заподіяло їй моральної шкоди, яка виразилася в погіршенні її стану здоров*я.. Також пояснила, що наказ по КЗ №83 від 2.06.2014року, яким скасований наказ № 30 від 27.01.2014року, знову сфальсифікований головним лікарем, а тому наказ №30 підлягає скасуванню за рішенням суду. Щодо поновлення її на роботі після звільнення 10 січня 2014року , то вказану вимогу також підтримує ,не дивлячись на те, що наказом №76 від 20.06.2014року вона поновлена на роботі з 17 січня 2014року, як вказала в судовому засіданні, на всякий випадок в разі її ще повторного звільнення. Представник відповідача - головний лікар Чередниченко Г.О. позовні вимоги не визнала,просить в задоволенні їх відмовити за пропуском строку позовної давності, вказав, що наказом №30 від 27.01.2014року була змінена дата звільнення позивачки , тобто, спірний наказ був похідним від головного наказу №18 від 10.01.2014року про звільнення позивачки, який вже був предметом розгляду в суді і щодо якого Біловодським райсудом Луганської області 13.05.2014року прийнято рішення. Вважає, що ніяким чином виданням наказу №30 не заподіяно моральної шкоди позивачці , тим паче, що при прийнятті рішення про скасування наказу №18 від 10.01.2014року судом вже стягнуто з КЗ моральної шкоди. В судове засідання головний лікар КЗ « Біловодська ЦРЛ» надала наказ № 83 від 2 липня 2014року про скасування наказу № 30 від 27.01.2014року. Крім того, вказала, що наказом №76 від 20.06.2014року позивачка поновлена на роботі на посаді лікаря акушера-гінеколога в КЗ з 17.01.2014року. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 233,234 КЗпП України працівнику надано право звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст..233 КЗпП України, районний суд може поновити ці строки. 8.10.2012року за наказом № 116 по КЗ « Біловодська ЦРЛ» Луганської області лікар акушер-гінеколог [PERSON] була звільнена з роботи за ст. 40п.3 КЗпП України. На підставі рішення апеляційного суду Луганської області від 20.10.2013року та додаткового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 19.11.2013року наказом по КУ «Біловодська ЦРЛ» №128 від 30.10.2013 року позивачка була поновлена на роботі на посаді лікаря акушер-гінеколога. На виконання ухвали апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013року керівником КЗ «Біловодська ЦРЛ» був виданий наказом №18 від 10.01.2014року про звільнення [PERSON] з посади лікаря акушер-гінеколога КЗ « Біловодська ЦРЛ» з 10 січня 2014року, який за рішенням Біловодського райсуду Луганської області від 13.05.2014року був скасований. До наказу №18 від 10.01.2014року головним лікарем КЗ « Біловодська ЦРЛ» був прийнятий наказ №30 від 27.01.2014року про внесення змін щодо дати звільнення, а саме, з 16 січня 2014року. Тобто, звільнення було проведено саме наказом №18 від 10.01.2014року. З вимогою про скасування наказу №30 від 27.01.2014року [PERSON] до суду звернулася лише 11.06.2014року. Під час слухання справи вимоги позивачки щодо скасування наказу № 30 від 27.01.2014року відповідачем були вирішені: - наказом № 83 від 2.07.2014року скасований наказ №30 від 27.01.2014року. З вищевикладеного слідує, що на даний час відсутній спір по даним позовним вимогам у зв*язку із їх вирішенням. Позовна вимога про поновлення на роботі після звільнення, яке відбулося з 10 січня 2014року на виконання ухвали апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013року, не підлягає задоволенню у зв*язку із пропуском строку, встановленому ст.. 233 КЗпП України , тим паче,що позивачка поновлена на роботі за наказом №76 від 20.06.2014року ( арк..спр.17). Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. На підставі вимог ст.. 233,234 КЗпП у зв*язку із пропуском позивачем строків звернення до суду з позовом про скасування наказу №30 від 27.01.2014р, відсутністю клопотання позивача про його поновлення та заявленою представником відповідача вимогою про застосування строків позовної давності до вищезазначених позовних вимог, суд вважає за необхідне в задоволенні вказаних позовних вимог відмовити на підставі ст..267 ЦК України. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, як викладено в п.3 постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995р зі змінами та доповненнями. П.4 даної постанови визначена обов*язковість зазначення в позовній заяві, в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Про існування наказу № 30 від 27.01.2014року позивачка узнала з листа головного лікаря, яким вона запрошувалася до КЗ для ознайомлення з ним ( арк..спр.8), про що позивачка вказала також і в позовній заяві. Оскільки даний наказ містив в собі лише зміну дати звільнення, яке визначалося наказом від 10.01.2014року, з чим позивачка була ознайомлена до 27 січня 2014року, суд вважає , що оспорюваний наказ не був несподіваністю для [PERSON] В позовній заяві [PERSON] , пояснюючи заподіяння їй моральної шкоди головним лікарем КЗ Чередниченко Г.О., вказує на зловживання останньою службових обов*яків відносно неї та членів її родини, у зв*язку із чим позивачем неодноразово надавалися звернення до органів прокуратури, міліції, однак при цьому до матеріалів справи не надано жодного доказу неправомірних дій головного лікаря Чередниченко Г.О. стосовно вказаних обставин . Однак, вказуючи в позові та в суді на неправомірні дії головного лікаря щодо неї, позивач пред*явив позов до комунального закладу, а не особисто до фізичної особи Чередниченко Г.О. Позивачем не приведено фактів та не надано доказів про приниження її честі, гідності та ділової репутації як лікаря діями відповідача. Посилання позивачки на погіршення стану здоров*я у зв*язку із неправомірними діями відповідача саме виданням наказу №30 від 27.01.2014року суд вважає безпідставними, так як лікарняними листами, на які позивач послався як на докази свої вимог, стосуються періоду з 30.12.2013р по 16.01.2014р та з 10.09.2014р по 20.09.2014р. Доказів про звернення до лікарів з 27 січня 2014року позивачка суду не надала. Крім того, ані в позові, ані в судовому засіданні позивачем не наведено підстав, визначаючих розмір моральної шкоди саме в 50 тис.грн. На підставі викладених обставин, з врахуванням того, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди в сумі 50 тис.грн. є похідною від позовної вимоги про скасування наказу №30 від 27.01.2014року, жодного доказу заподіяння моральної шкоди виданням саме цього наказу позивачем до суду не надано, суд вважає за необхідне в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 50 тис.грн. [PERSON] відмовити. Ухвалою суду від 20.10.2014 року провадження за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2014р по 22.06.2014р залишено без розгляду на підставі ст..207ч.1п.4 ЦПК України.

Outcome: dismissed