Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

11.01.2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому просять зобовязати останніх усунути перешкоди в користуванні квартирою №26 по вул. Грушевського,13, у м. Дрогобичі Львівської області та передати ключі до вхідних дверей цієї квартири; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову покликаються на те, що на підставі спільного рішення виконкому Дрогобицької міської ради депутатів трудящих і рішення адміністрації Долотного заводу від 03.02.1972 року за №60 в порядку поліпшення житлових умов на сім»ю з чотирьох осіб виконкомом Дрогобицької міської ради депутатів трудящих було видано ордер №87 від 04.02.1972 року. Вказаний ордер був виданий батькові позивача - [PERSON] і відповідача - [PERSON], а саме: [PERSON], сім»я якого складалася з 4 чоловік, на право зайняття двохкімнатної квартири загальною площею 30.87 м.кв. по адресу: [ADDRESS] (у подальшому вулиця [PERSON]) у м.Дрогобичі Львівської області. Згідно вказаного ордеру встановлено, що право на вселення і проживання у цій квартирі мали: [PERSON] (наймач) та члени сім»ї наймача: [PERSON] (дружина) і [PERSON], [PERSON] (дочки). Батьки [PERSON] і [PERSON], тобто [PERSON] і [PERSON] померли, зокрема, [PERSON] померла 01.05.1994 року, а [PERSON] помер у 1975 році. У серпні 1991 року [PERSON] одружилась з [PERSON] (свідоцтво про укладення шлюбу ІІ-СГ №307595. видане 08.08.1991 року), після чого змінила своє прізвище на [PERSON] Після одруження з чоловіком [PERSON] позивач [PERSON] разом з ним проживали у цій двохкімнатній квартирі разом з іншими вказаними вище членами сім»ї. У цьому шлюбі 24.02.1992 року народилася дочка [PERSON] (дівоче прізвище) [PERSON], яка після одруження 28 липня 2012 року змінила своє прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб І-СГ №186553 від 28.07.2012 року. З часу народження [PERSON] також проживала і була зареєстрована по вказаній адресі. У звязку із смертю [PERSON] виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради народних депутатів було прийнято рішення №149 від 23.06.1994 року «Про зміну договору найму житлового приміщення та бронювання житлової площі», згідно пункту 1.35 якого було передбачено визнати наймачами житлових приміщень замість попередніх наймачів (у звязку із смертю вказаних вище осіб) [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON] квартири №26 в житловому будинку №13 по вулиці М.Грушевського у М.Дрогобичі, дві кімнати житловою площею 30.87 кв.м.. склад сім»ї п»ять чоловік, з правом заключення (переоформлення) договору найму житловою приміщення і відкриття особового рахунку в будинковій управі №2. Станом на червень 1994 року в склад сім»ї наймачів житлової квартири входили: [PERSON] її дочки [PERSON] і [PERSON], а також [PERSON] і її дочка [PERSON] Після смерті [PERSON] відносини між [PERSON] і [PERSON] поступово стали погіршуватися з побутових причин. Особливо погіршення таких відносин відбулося з 2006 року, оскільки відповідач [PERSON] постійно виганяла позивачів з квартири, казала, що дві сім»ї у такій квартирі не можуть проживати разом, чинила їм перешкоди у спільному користуванні кухнею, ванною, наголошуючи, що вона старша сестра і в квартирі все повинно відбуватися за її правилами. [PERSON] постійно наголошувала сестрі, що має рівне з нею право на цю квартиру і нарівні з її членами сім»ї, також може проживати у цій квартирі зі своєю сімєю. Однак, такі її слова ще більше злили відповідача і вона постійно створювала конфліктні ситуації, виганяючи їх з квартири. У звязку з такими діями відповідача [PERSON] змушений був весною 2006 року піти з цієї квартири і почав проживати зі своїми батьками, забравши з собою лише деякі свої речі (телевізор, предмети одягу та інші). [PERSON] і [PERSON] залишилися проживати у цій квартирі. Однак, одного дня - влітку 2006 року (точно дати не пригадують), коли вони прийшли у квартиру, то не могли відкрити вхідні двері і побачили, що відповідач [PERSON] самовільно замінила вхідний замок. З цього приводу між ними розпочався конфлікт, так як відповідач відмовилася пускати їх до квартири і на їхні прохання пустила їх у квартиру, лише щоб забрати деякі свої речі. Під час вказаної розмови, яка відбувалася у цей день у згаданій квартирі, вони на вимогу відповідача [PERSON] змушені були забрати частину своїх речей з квартири, в основному предмети одягу та свою посуду, так як відповідач сказала, що не може з ними спільно проживати. Не бажаючи загострювати конфліктну ситуацію, вони усно домовилися з відповідачем [PERSON], що у звязку з такими її неправомірними діями змушені піти тимчасово проживати на іншу квартиру як квартиранти, а [PERSON] буде оплачувати комунальні послуги за цю квартиру. Також вони усно домовилися з відповідачем [PERSON], що в будь-якому випадку постійно будуть залишені як співнаймачі даної квартири, їхнє місце проживання постійно буде зареєстровано по вказаній адресі, так як жодного іншого житла в них немає, і вона ніколи не буде ставити ні перед якими державними органами питання, що вони не мають права на цю квартиру, в тому числі права користування. Також у них з відповідачем [PERSON] була домовленість про розподіл у майбутньому даної квартири, належної ще їхнім батькам шляхом її спільної приватизації, так як вони у рівній мірі мають право на приватизацію цієї квартири та наступний поділ цієї квартири, з чим [PERSON] була згідна. За таких обставин, вони тимчасово перестали проживати по вказаній адресі з вини відповідача [PERSON], яка замінила вхідний замок у дверях квартири, вигнала їх з цієї квартири, при цьому за їхньою усною домовленістю вони у будь-якому випадку зберігали право користування цією квартирою і приватизації цієї квартири взамін на те, що вони тимчасово не проживатимуть у цій квартирі, а будуть проживати в іншій квартирі як квартиранти, сплачуючи за це додаткові кошти, а також витрати на комунальні послуги. Також слід зазначити, що у цій квартирі вони залишили частину своїх речей, зокрема, сервант, частину посуди, ліжко, шафу, кухонний набір, газову колонку, кухонну витяжку та інші речі, так як за усною домовленістю з відповідачем [PERSON] зберігали за собою право користування цією квартирою. [PERSON] після вказаних подій у подальшому неодноразово до 2014 року приходила у вказану квартиру, де спілкувалася з відповідачами, які підтверджували їхню у усну домовленість, в тому числі про право на користування і приватизацію цієї квартири у рівній мірі з відповідачами. Також зазначають, що протягом вказаного вище періоду, впродовж якого вони тимчасового не проживали по вказаній вище адресі з вини відповідача [PERSON] змушені були проживати по різних адресах у місті Дрогобичі, де тимчасово винаймали таке житло як квартиранти, за що сплачували значні кошти, в тому числі комунальні витрати, вони не мали ніколи іншого постійного місця проживання та іншого житла, а тому ніколи не втрачали юридичного інтересу до квартири №26, по вулиці М.Грушевського, що у м. Дрогобичі з наведених у позовній заяві підстав. Наведене також підтверджується відмітками про реєстрацію їхнього місця проживання з вказаною вище часу по вулиці М.Грушевського. 13/26 у м. Дрогобичі у паспортах, що також свідчить про збереження за ними права на це житло, чого до 2015 року не заперечували позивачі, знаючи про спільну домовленість за цю квартиру. З приводу неправомірних дій відповідача [PERSON] вони не звертались у органи міліції (поліції), так як і ніколи раніше не зверталися в суд про усунення перешкод у користуванні квартирою, оскільки знали про усну домовленість з відповідачами, що за ними зберігається право на житло на цю квартиру, зокрема право па користування цієї квартирою та її приватизацію. Також вони не хотіли загострювати конфлікту з [PERSON] і не хотіли конфліктну ситуацію виводити за межі родини. Тому були дуже здивовані, коли на початку квітня 2017 року випадково дізналися, що згідно заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 02.07.2015 року вони були позбавлені права користування цією квартирою, що було зроблено, на їхнє переконання, з єдиною метою - незаконно без їхнього відома приватизувати їх спільну з відповідачами квартиру. 28.04.2017 року за результатом розгляду їхньої заяви про перегляд заочного рішення Дрогобицький міськрайонний суд виніс ухвалу про скасування рішення суду від 02.07.2015 року про визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою №26 в будинку № 13 по вул. М. Грушсвського в М.Дрогобичі Львівської області і призначив справу до розгляду в загальному порядку. Також лише у ході підготовки до судового розгляду у цивільній справі №442/3920/15-н за позовом [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 26 в будинку № 13 по вул. М. Грушевського вони у травні 2017 року вперше дізналися, що у вересні 2015 року на підставі вказаних вище документів, зокрема, свідоцтва про право власності на цю квартиру відбулася незаконна приватизація цієї квартири громадянами [PERSON] і [PERSON] (яка після одруження змінила своє прізвище на [PERSON]В.) всупереч вимог закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян без їх участі та згоди, тобто осіб, які також мають право па приватизацію цього житла. Наведене свідчить про те, що розпорядження комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради і рішення цієї комісії згідно протоколу №15 від 30.09.2015 року про приватизацію відповідачами квартири [ADDRESS] у М.Дрогобичі та свідоцтво про право власності на цю квартиру від 30.09.2015 року є недійсними. У звязку з цим у липні 2017 року вони звернулися в Дрогобицький міськрайонний суд з позовною заявою про визнання недійсними приватизації вказаної квартири, рішень про приватизацію та свідоцтва про право власності на квартиру. На даний час у цій справі не постановлено судове рішення. Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 30.06.2017 року в справі №442/3920/15-н залишено без задоволення позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою №26 по вулиці Грушевського, 13 у місті Дрогобич, Львівської області. Дане рішення суду першої інстанції залишено без змін та відхилено апеляційну скаргу [PERSON] на не рішення згідно ухвали колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Львівської області від 13.11.2017 року. При цьому, звертають увагу, що в ухвалі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Львівської області від 13.11.2017 року в згаданій справі зазначено, що їхня відсутність у спірній квартирі була зумовлена поважними причинами, в тому числі і через неприязні стосунки з [PERSON], які перешкоджали проживати у спірній квартирі. Згідно рішень судів першої та апеляційної інстанції підтверджено, що їхнє непроживання у квартирі [ADDRESS] та проживання по інших адресах є вимушеним через неприязні відносини, які склалися між ними і відповідачем [PERSON], яка помінявши замки від вхідних дверей, продовжує чинити їм перешкоди, оскільки вони не мають ключів від дверей квартири, а також продовжує чинити перешкоди у користуванні квартирою та у вільному доступі до спірної квартири, що унеможливлює їх проживання у спірному жилому приміщенні. Також суди першої та апеляційної інстанцій з врахуванням перевірених у суді доказів у справі підтвердили наведені вище поважні причини, з яких вони з 2006 року не проживають у спірній квартирі [ADDRESS], в тому числі з врахуванням того, що вони не мають іншого житла і ніколи не втрачали інтересу до цієї квартири. За таких обставин відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні квартирою №26, по вулиці М.Грушевського, 13 у місті Дрогобич, в якій вони тимчасово відсутні з поважних причин, та в якій мають права на проживання і користування цією квартирою. Такі неправомірні дії відповідачів порушують їх житлові права, а тому просять позов задоволити. 08.02.2017 року з дотримання пятнадцяти денного терміну відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, оскільки вважає, що справа потребує ретельного вивчення, допиту свідків. У відзиві відповідач [PERSON] просила у позові відмовити. Вказала, що станом на червень 1994 року до складу сім'ї наймачів у вказаній квартирі входили: її сестра - [PERSON]Є, її донька [PERSON] (Позивачі по справі), вона - [PERSON] та її доньки [PERSON], [PERSON], що підтверджується копіями будинкової книги. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що під час спільного проживання не змогли знайти спільну мову з нею через сварки на побутовому рівні. В позовній заяві позивачі вказують, що ніби то вона створювала конфліктні ситуації, виганяла їх з квартири. Так, як стверджують позивачі, у зв'язку із цим чоловік позивача - [PERSON] змушений був весною 2006 року піти проживати у квартиру до своїх батьків. Що стало причиною такого рішення їй не відомо. Доказів того, що вона виганяла з квартири позивачами не наведено. Не було ні одного звернення у правоохоронні органи, чи підтверджено іншим способом, що ставить під сумнів викладене у позовній заяві, та наводить на думку, що причиною могли стати їх особисті сімейні проблеми. Також позивачі вказують, що перешкоди здійснювались ще у 2006 році. Тобто з того моменту, вони вважають що їх право було порушено. Зі сторони позивачів з 2006 року (впродовж 12 років) не було вчинено жодної дії, щоб захистити своє право, отже така ситуація позивачів влаштовувала та жодним чином не впливала на їх життя. Згідно до діючого законодавства, а саме ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В позовній заяві чітко наведено, що позивачі влітку 2006 року не змогли потрапити до квартири, оскільки замок у дверях був замінений, ключів не мали. Отже, з цього моменту позивачі вказують на порушення свого права. З викладеного можна стверджувати, що строки позовної давності пройшли згідно до ст.261 ЦК України, в якій вказано, що: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачі у своїх вимогах не заявляють про поновлення строків давності, як це вимагає законодавство. Тому з цих підстав звернення позивачів із вказаними позовними вимогами не вбачається можливим з огляду на встановлені строки позовної давності. Також позивачі вказують, що основною перешкодою їхнього користування вказаною квартирою стала заміна замків у вхідних дверях. Але позивачі не звертались до правоохоронних органів з приводу перешкоджання у користуванні квартирою шляхом заміни замків. Підтверджень та доказів, що саме це їм стало перешкодою у користуванні житловим приміщенням, позивачами не наведено. Нею дійсно було здійснено заміну вхідних дверей, що також потребує заміну замків. В квартиру вони приходили не для того, щоб там залишитися жити, а лише для того щоб забрати свої речі. Вона їх пустила, перешкод у цьому їм не чинила. Доказів, які підтверджували б протилежне, позивачами не наведено. Речей, котрі б належали позивачам, в квартирі не залишилось. З того часу вони з позивачами не спілкуються, усної домовленості щодо розподілу у майбутньому даної квартири шляхом її спільної приватизації між ними не було. Підтверджень того, що така розмова існувала позивачами не вказано. Також доводить до відома, що позивачі свідомо самоусунулись від сплати необхідних платежів та пов'язаних з утриманням житла витрат. Зі сторони позивачів не було здійснено ні одного платежу на утримання квартири, вона в свою чергу, у вказаній квартирі робила необхідний ремонт, здійснювала оплату комунальних послуг, що підтверджується копіями квитанцій. Також позивачі у своїй позовній заяві посилаються на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.07.2015 року у справі № 442/3920/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №26 в будинку №13 по вул. М. Грушевського в м. Дрогобичі, яке оскаржувалось Позивачами та згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 30.06.2017 року в справі №442/3920/15-ц залишено без задоволення позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] і [PERSON], та посилаються на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13.11.2017 року (на яку подано касаційну скаргу), а саме на те, що відсутність Позивачів у спірній квартирі була зумовлена поважними причинами через неприязні стосунки з [PERSON], які перешкоджали їм проживати у спірній квартирі. Предметом доказування позовних вимог Позивачів є факт перешкоджання у користуванні житловим приміщенням, а не причини відсутності позивачів у спірній квартирі. 12.02.2018 року надійшла відповідь на відзив, зокрема, позивачі вказують, що не погоджуються на розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Заявлені відповідачем свідки були допитані при розгляді справи №442/3920/15-ц, рішення в якій залишено в силі апеляційним судом. Таким рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] чинить позивачам перешкоди в користуванні приміщенням. Позивачі просять розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження. 08.02.2018 року судом відмовлено у розгляді справи за правилами загального позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов слід задоволити. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 13.11.2017 року Апеляційним судом Львівської області у справі №442/3920/15 рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року про відмову у задоволені позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 26 в будинку № 13 на вул. Грушевського в м. Дрогобичі Львівської області залишено без змін. Такими рішеннями встановлено, що на підставі спільного рішення виконкому Дрогобицької міської ради депутатів трудящих і рішення адміністрації Долотного заводу від 03.02.1972 року за №60, батькові позивачки і відповідачки, [PERSON], сім»я якого складалася з 4 чоловік, видано ордер №87 від 04.02.1972 року на право зайняття двохкімнатної квартири [ADDRESS] (у подальшому вулиця [PERSON]) у м.Дрогобичі, Львівської області, загальною площею 30,87 м.кв, яким підтверджується право на вселення і проживання у цій квартирі [PERSON] (наймач) та членів його сім»ї: [PERSON] (дружини), [PERSON] та [PERSON] (дочок). У звязку із смертю 01.05.1994 року [PERSON], відповідно до п. 1.35 рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №149 від 23.06.1994 року «Про зміну договору найму житлового приміщення та бронювання житлової площі», [PERSON] замість попередніх наймачів визнано наймачем житлових приміщень квартири №26 в житловому будинку №13 по вулиці М.Грушевського у м. Дрогобичі зі складом склад сім»ї п»ять чоловік, а саме, [PERSON], її дочки [PERSON] і [PERSON], а також [PERSON] і її дочка [PERSON], з правом заключення (переоформлення) договору найму житлового приміщення і відкриття особового рахунку в будинковій управі №2. Довідкою про склад сім'ї № 1651 від 19.05.2015р. підтверджується, що у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також встановлено, що не проживання [PERSON], [PERSON] у квартирі №26 в житловому будинку №13 по вулиці М.Грушевського у м. Дрогобич, їх проживання в іншому місці, є вимушеним, через неприязні відносини, які склалися між ними та [PERSON], яка, помінявши замки від вхідних дверей, продовжує чинити перешкоди відповідачам, які не мають ключів від квартири, у користуванні квартирою та у вільному доступі до спірної квартири, що унеможливлює проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні. Дані обставини не змінилися з часу ухвалення рішення, протилежного відповідачами не доведено. Навпаки, відповідачка [PERSON] підтвердила факт заміни замків до вхідних дверей спірної квартири. Покликання відповідачки [PERSON] на факт не звернення позивачів до правоохоронних органів за захистом своїх інтересів не може бути підставою для відмовити в позові та не відповідає формі захисту цивільних прав та інтересів. Що стосується заяви відповідачки [PERSON] про те, що позивачами пропущено строк звернення до суду з даним позовом, то така є безпідставною, оскільки відповідно до розяснення, які містяться в п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р., про те, що за змістом ст. 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпоряджання своїм майном, що не повязані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України\~визначені житлові права громадян, зокрема, частиною 4, 5 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Враховуючи, що відповідачі відмовляються надати позивачам ключі від вхідних дверей належної їй частини квартири, суд приходить до висновку, що відповідачі перешкоджають позивачам у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, оскільки володілець житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі інших осіб. З огляду на викладене, суд, вважає встановленим факт здійснення позивачам перешкод у користуванні спірною квартирою, тому їх права як власника підлягають захисту шляхом усунення таких перешкод та передачі їм ключів до вхідних дверей цієї квартири. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України з урахуванням задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивачів суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією.

Outcome: approved