Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

10 березня 2016 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №Р20.211.71379 відповідно до укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 80\~556 грн. зі сплатою 7,9% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Відповідач умови кредитного договору належно не виконував і станом на 20 січня 2016 року має заборгованість в сумі 106589,7 грн. Позивач просить суд, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 106589,7 грн. 16 серпня 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що при укладенні 17 вересня 2014 року кредитного договору №Р20.211.71379 працівники банку навмисно ввели його в оману не надавши йому необхідної, доступної та достовірної інформації про умови кредитування та непогодження неналежним чином усіх істотних умов. При цьому відповідач зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» прямо вказано, що підставою для визнання договору недійсним є така практика, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надано інформації для здійснення свідомого вибору. Крім цього, при відсутності розрахунку сукупності вартості кредиту є істотною умовою, ще погоджена сторонами. Законодавством України, через рішення Конституційного суду України, прямо вказує банкам погодити належним чином всі істотні умови кредитного договору бо цим самим держава контролює умови та зміст правочину, а матеріали позову не містять доказів того, що розрахунок сукупної вартості кредиту із детальним розписом витрат були погоджені належним чином сторонами, як того вимагає законодавство України. Окрім цього, непогодженими залишаються ціна (сукупна вартість кредиту) (ст. 632 ЦК України) та інші умови, що вказує на те, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для його чинності, (ст. 203 ЦК України). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 02 вересня 2016 року вимоги за позовами обєднані в одне провадження. Представник позивача-відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Суду надав заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення проти зустрічного позову, обґрунтовані тим, що відповідач у зустрічній позовній заяві зазначає, що ПАТ «Ідея Банк» навмисно ввів його в оману не надавши йому необхідної, доступної та достовірної інформації про умови кредитування та непогодження неналежним чином усіх істотних умов та не надавши розрахунку сукупної вартості кредиту. Проте представник позивача, вважає, що це не відповідає дійсності. Адже вся інформація , передбачена ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» була доведена позичальнику перед укладенням договору, про що [PERSON] особисто підписався у довідці-повідомленні від 17 вересня 2014 року. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, вважають їх необґрунтованими. Вимоги зустрічного позову підтримали з викладених у ньому підстав, просили в задоволенні первісного позову відмовити, вимоги зустрічного позову задовольнити. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що первісний позов підставний та підлягає задоволенню, зустрічний позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 17 вересня 2014 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 80556 грн. гривень, що підтверджується копією кредитного договору № №Р20.211.71379 від 17 вересня 2014 року (а.с.13-15), копією змін до статуту (а.с.8). Факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 80\~556 грн. підтверджується меморіальним-ордером про видачу кредиту і відповідачем [PERSON] в судовому засіданні не заперечувався. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості (а.с.18) станом на 20 січня 2016 року загальна сума заборгованості по кредитному договору відповідачки становить 106589,7 грн. в тому числі: 56469,71 грн. - основний борг; 19754,8 грн. - прострочений борг; 28616,1 грн. - прострочені проценти; 49,36 грн. - строкові проценти; 1699,73 грн. - нарахована плата за обслуговування кредиту. Згідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» підлягають задоволенню з [PERSON] слід стягнути в користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 106589,7 грн. Що стосується зустрічних позовним вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, суд вважає ці вимоги такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне. З умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні на поточні потреби. Таким чином, оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Зазначене вище відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Згідно з ч.2, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У договорі про надання споживчого кредиту також зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. На обґрунтування своїх вимог про визнання кредитного договору недійсним [PERSON] посилається, зокрема, на те, що працівники банку навмисно ввели його в оману не надавши йому необхідної, доступної та достовірної інформації про умови кредитування та непогодження неналежним чином усіх істотних умов. Як вбачається з п. 5.1 параграфу 5 кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що Банк повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений, а також ознайомився з тарифами банку і згоден з ними. Додаткова така інформація була надані [PERSON] 17 вересня 2014 року в окремому документі довідці-повідомленні, яка підписана відповідачем. [PERSON] укладаючи договір з ПАТ «Ідея Банк», ознайомився з умовами, на яких банк здійснює кредитування, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту; сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, банком було надано [PERSON] у належній формі всю інформацію про умови кредитування та інформацію, передбачену правилами надання банками України інформації споживачу. Суд вважає, що відповідач [PERSON] розумів природу вчинюваних ним правочинів, був ознайомлений із правами та обов'язками позичальника, про що свідчать його особистий підпис на кредитному договорі. Відповідачем та його представником не подано, а судом у процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які б спростовували той факт, що волевиявлення позичальника при укладенні кредитного договору було вільним та відповідало його внутрішній волі, оскільки банк жодним чином не змушував його укладати цей правочин, натомість він проявив таку ініціативу, звернувшись в одне з відділень позивача для отримання кредитних коштів. Отже, на момент укладення оспорюваного договору відповідач [PERSON] був вільним у виборі банку-контрагента, з яким він має намір вступити у договірні правовідносини. Банк, у свою чергу, не навязував своїх умов позичальнику, оскільки при бажанні він міг їх відкоригувати. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Як слідує з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Дана вимога Закону позивачем ПАТ «Іде6я Банк» не порушена, текст детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту надрукований одним шрифтом зі шрифтом основного текст у договору, без злиття кольору шрифту з кольором фону. Інших обмежень щодо способу друкування тексту кредитного договору (визначення розміру шрифту, міжстрочного інтервалу) діючим законодавством не встановлено. Зі зміст ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» також слідує, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Процентами за кредитним договором є плата позичальника за кредитним договором (ст. 903 ЦК України) або ціна кредитного договору (ч. 1ст. 632 ЦК України). Склад, розмір, база нарахування, порядок внесення плати за кредитом (процентів), її окремих частин та інші можливі умови про ціну кредитного договору встановлюються за домовленістю сторін (ч. 1 ст.632, ч. 2 ст.6 ЦК України). Згідно з п.п. 1,3, 1.4 кредитного договору: до складу плати за кредитом входять процентна винагорода у розмірі 7,9 % річних за користування кредитом від залишкової суми кредиту та щомісячна комісійна плата за обслуговування кредиту розмірі 1,35 % від початкової суми кредиту Плата за обслуговування кредиту, плата за річною процентною ставкою є видами плати/процентів за зазначеним кредитним договором. Отже, плата за обслуговування кредиту є лише одним з видів процентів (плати за кредитом) згідно із кредитним договором, що є предметом розгляду. Усі види процентів (плати за кредитом) та їх розміри закріплені у кредитному договорі (п. 1.4), тобто ця інформація була позичальнику доведена і позичальник погодилася на ці умови, підписавши кредитний договір. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). За змістом ст. ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, а тому суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість указаних позовних вимог, адже відповідачем та його представником не доведено факту несправедливості умов кредитного договору. Разом із тим, відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак Закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що сторони, зокрема ПАТ «Ідея Банк», як учасники оспорюваного правочину, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Договір вчинено у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, сторони досягли між собою згоди про всі умови надання кредиту, що підтверджується підписами відповідача, представника банку та скріплено печаткою банку. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору. На підставі ст.ст. 3, 15, 16, 203, 236, 509, 525, 526, 612, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved