Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

11 серпня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, витребування з незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні власністю. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 15 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси шлюб був розірваний. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано квартиру [ADDRESS]. 05 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. Жодного договору щодо розподілу набутого майна між подружжям не укладалося. [PERSON] не надавав згоду на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. За таких обставин позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, витребувати у [PERSON] належну позивачу 1/2 частину квартири, зобов'язати [PERSON] не перешкоджати у користуванні 1/2 частиною квартири, що належить позивачу. У судове засідання позивач та його представники до суду не прибули, проте надаючи пояснення у судових засіданнях, представник позивача підтримав позовні вимоги на підставах, викладених у позові, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач 1 [PERSON] до суду не прибула, проте представником відповідача 1 надано до суду заяву, в якій просив справу розглядати за відсутності відповідача 1, заперечував проти позовних вимог та просив позов відхилити. Відповідач 2 та представники відповідача 2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що квартира, що була придбана відповідачем 2 на підставі договору купівлі-продажу, належала відповідачу 1 на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 26.02.2000 року, спірна квартира була придбана відповідачем 1 задовго до укладення шлюбу з позивачем, просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 17 вересня 2009 року, що набрало законної сили 28 вересня 2009 року, шлюб, зареєстрований 15 квітня 2005 року у місті Лас Вегас, штат Невада, Сполучені Штати Америки, між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 3-4). 05 грудня 2006 року між року між [PERSON], продавцем, та [PERSON], покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 5-14, 47-49). Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Івано-Франківським міським управлінням житлово-комунального господарства 26.06.2000 року, зареєстрованого 26.06.2000 року в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 204 за реєстровим № [NUMBER] (а.с. 50). З заяви від 05 грудня 2006 року вбачається, що на момент набуття права власності на квартиру [ADDRESS] відповідач 1 [PERSON] в зареєстрованих шлюбних та фактичних шлюбних стосунках не перебувала (а.с. 51). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 05.12.2000 року зроблено запис за № 291 (а.с. 52). Відповідно до заяви, складеною 17.05.2007 року [PERSON], останній був і є розлучений (з 05.12.2000 року), в іншому шлюбі не перебував і не перебуває, ні з ким не проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу (тобто не перебуває у фактичних шлюбних стосунках) (а.с. 53). Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторінта свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається зі змісту ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У відповідності з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Івано-Франківським міським управлінням житлово-комунального господарства 26.06.2000 року, зареєстрованого 26.06.2000 року в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 204 за реєстровим № [NUMBER], тобто дана квартира була набута до шлюбу з позивачем, на момент набуття права власності на спірну квартиру [PERSON] в зареєстрованих шлюбних та фактичних шлюбних стосунках не перебувала. Також на час набуття права власності на квартиру [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], що був розірваний 05.12.2000 року. Крім того, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем шлюбний контракт не укладений, будь-якої домовленості щодо поділу майна немає. Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] до шлюбу з [PERSON], тому є особистою приватною власністю [PERSON] і не підлягає поділу між позивачем та відповідачем 1. Оскільки не підлягають задоволенню вимоги про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнання за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, тому не підлягають задоволенню і похідні від них вимоги про витребування у [PERSON] 1/2 частини квартири та зобов'язання [PERSON] не перешкоджати у користуванні 1/2 частиною квартири. Виходячи із безпідставності позовних вимог, суд вважає, що строк позовної давності, який просили застосувати представники відповідача 2 до позовних вимог не може бути застосований, оскільки відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підставі, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем та представником позивача не доведені ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, витребування з незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні власністю не підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 57, 60, 61, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed