Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

12.03.2020 року представник позивача звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно, який в послідуючому уточнила. Вимоги звернення до суду мотивувала тим, що позивач [PERSON] купив у відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] їх частки виробничого будинку (зерносховища), що розташований за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача вказує, що оформити договори купівлі-продажу часток виробничого будинку позивач не може, так як відповідачі відмовляються від їх нотаріального посвідчення. В даний час позивачу потрібний правовстановлюючий документ на виробничий будинок, що змусило його звернутися до суду з вказаним позовом. Земельна ділянка, на якій розташований вищезгаданий об`єкт нерухомості, належить колективному сільськогосподарському підприємству «Маяк» на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № 0026, зареєстрованого за № 1 від 25.12.1995 року. Фактично [PERSON] використовує земельну ділянку площею 0,1258 га, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості - виробничого будинку (зерносховища), розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивачем [PERSON] у 2013 році було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за вищезазначеною адресою. [PERSON] не має можливості затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки за Малокобелячківською сільською радою право комунальної власності на вищевказану земельну ділянку не зареєстровано. Посилаючись на вимоги ст. 377 ЦК України, згідно якої до особи, яка набуло право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), та ст. 120 ЗК України, згідно якої особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості, представник позивача просила суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19.03.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27.04.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача - територіальної громади в особі Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, надав заяву № 02-30/143 від 01.06.2020 року про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги визнають в повному обсязі. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З технічного паспорта на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, виданого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 20.05.2020 року, вбачається, що по [ADDRESS] знаходяться: приміщення № 1 - склад площею 22,9 кв.м, приміщення № 5 - склад площею 85,3 кв.м, приміщення № 6 - склад площею 85,8 кв.м, приміщення № 7 - склад площею 85,3 кв.м, приміщення № 8 - склад площею 85,8 кв.м виробничого будинку (зерносховища) літ. «А-1». 14 березня 2009 року протоколом № 9 загальних зборів співвласників майнових паїв колишнього КСП «Маяк» та протоколом зборів першої групи співвласників майна на засіданні комісії по врегулюванню майнових відносин групі співвласників, колишніх членів КСП «Маяк», в якості частини майнового паю було виділено основні фонди, серед яких міститься 4 склади виробничого приміщення (зерносховища), що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-13). Відповідно до акту прийому-передачі вищевказане нерухоме майно передано групі співвласників майна (а.с. 14-16). Колишнім членам КСП «Маяк» у встановленому порядку були видані свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнові сертифікати). Оскільки співвласники не бажали володіти вищевказаним майном, нести витрати на його утримання та ремонту, прийняли рішення передати 4 склади виробничого приміщення (зерносховища) позивачу [PERSON] . На підтвердження намірів про розпорядження майном співвласники уклали договори купівлі-продажу майнових сертифікатів від 19.01.2011 року, об`єктом яких були сертифікати та майно, яке рахується за даними сертифікатами. Дані договори купівлі-продажу майнових паїв кожний із співвласників підписав власноручно, але нотаріального посвідчення та державної реєстрації договорів не відбулося (а.с. 17-26). На підставі листа Мінагрополітики № 37-25-3-11/3923 від 05.05.2001 року «Щодо порядку видачі, обліку та погашення Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат)», при переході права власності на майновий пай на підставі цивільно-правових угод відповідний орган місцевого самоврядування (який видав і зареєстрував майновий сертифікат) видає новому власнику нове Свідоцтво. При цьому, нове Свідоцтво реєструється у книзі обліку свідоцтв, а попереднє - анулюється. Тобто, орган місцевого самоврядування за заявою покупця майнових паїв зобов`язаний видати на його ім`я нове Свідоцтво на сумарну номінальну вартість викуплених майнових паїв, що і зробила Малокобелячківська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області, видавши на ім`я [PERSON] свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ПО XVII № 169925 від 18 лютого 2011 року (а.с. 27). Наказом Міністерства аграрної політики України від 09.04.2001 року за № 97 затверджено Рекомендації щодо використання майна, яке перебуває у спільній частковій власності, п. 9 яких визначено, що кожен із співвласників має право продати свою частку майна, яка знаходиться у спільній частковій власності, згідно з договором купівлі-продажу майнового паю, засвідченого Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновим сертифікатом). Згідно ст. 220 ЦК України, договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми, є нікчемним. Однак, в ч. 2 вищевказаної статті зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Згідно ст. 657 ЦК України договори купівлі-продажу нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, але враховуючи, що дані договори вже повністю виконані, є підстави вважати їх такими, що відбулися. Згідно довідки Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області 2/3 частини зерносховища з током (4 склади) бригади № 2 розташовані на земельній ділянці площею 0,1258 га та знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53). Земельна ділянка, на якій розташований вищезгаданий об`єкт нерухомості, належить колективному сільськогосподарському підприємству «Маяк» на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № 0026, зареєстрованого за № 1 від 25.12.1995 року (а.с. 29, 30). Фактично [PERSON] використовує земельну ділянку площею 0,1258 га, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості - 2/3 частини зерносховища з током (4 склади), що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачем [PERSON] у 2013 році було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за вищезазначеною адресою (а.с. 58-61). Згідно плану перенесення меж земельної ділянки землекористувачем земельної ділянки зазначений [PERSON] , опис меж підписано суміжними землекористувачами. На згаданому плані також чітко зазначено, що земельна ділянка площею 0,1258 га передбачена для обслуговування 4 складів нежитлового приміщення (зерносховище) (а.с. 32). [PERSON] не має можливості затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки за Малокобелячківською сільською радою право комунальної власності на вищевказану земельну ділянку не зареєстровано, про що свідчить лист Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 62). Згідно ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст. 373 Цивільного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Вищезгадана норма не містить поняття про те, що в Україні існує колективна власність на землю. Однак державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 0026, зареєстрований за № 1 від 25.12.1995 року, не скасовано. Згідно п.п. «г» п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 року у державній власності залишаються усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок комунальної власності. Вказана норма Закону свідчить також про те, що державний акт на право колективної власності на землю є формальним та не породжує правових наслідків. Таким чином, перебування земельної ділянки у колективній власності та відсутність правового механізму повернення земельної ділянки до державної форми власності, порушує права та охоронювані законом інтереси позивача. У зв`язку з тим, що державний акт на право колективної власності не скасовано, [PERSON] не має можливості реалізувати своє право на власність. Згідно ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до постанови ВСУ по справі № 6-253цс16 щодо прав на земельну ділянку при відчуженні об`єкта нерухомості від 13.04.2016 року, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 0026, зареєстрований за №1 від 25.12.1995 року, виданий КСП «Маяк» на землю загальною площею 2868,4 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 29, 30). Згідно ст. 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: - сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); - несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: - громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Тож, згідно вищезазначеної норми законодавства, [PERSON] має право отримати у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім цього, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться, у тому числі, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що по даній справі між сторонами при укладанні договорів купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах, суд вважає, що є підстави задовольнити даний позов.

Outcome: approved