Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

11.04.2018 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: 1-й провулок Дружби, 5-А, м. Новоград-Волинський. У вказаному будинку свого часу зареєструвалась колишня дружина його сина [PERSON], яка проживала з ними до липня 2017 року. 13.09.2017 року шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. 10.08.2017 року [PERSON] подала до суду позов про вселення. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 07.11.2017 року позовні вимого [PERSON] було задоволено. Однак, відповідач не проживає у будинку позивача та не всиляється зі рішенням суду Не є членом сімї позивача. Витрат на утримання будинку не несе, спільне господарство не веде. Будучи зареєстрованою у вказаному будинку вона чинить перешкоди у володінні, розпорядженні та користуванні майно. Позивач не в змозі оформити субсидію. Тому вона звернулася з даним позовом до суду і просить визнати відповідача такою, що втратила право користування її житловим будинком. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилалися на те, що позивач [PERSON] чинить перешкоди у виконанні рішення суду про вселення. Суд, заслухавши позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] є власником будинку за адресою: 1-й провулок Дружби, 5-А, м. Новоград-Волинський, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.8). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду № 285/2658/17 від 13.09.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 10). Із пояснень сторін випливає, що будинок розділено (без реєстрації) на дві окремі частини. В одній із частин проживало подружжя [PERSON], в іншій позивач [PERSON] Отже, в силу положень частини другої статті 64, частини четвертої статті 156 ЖК УРСР відповідачка фактично не була членом сімї власника спірного житлового будинку, оскільки ніколи не проживала разом з нею як сімя, не вела з нею спільного господарства. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-якої угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.\~ За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У справі, встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, її син перебував у шлюбі з відповідачем, у звязку із чим остання була вселена до належного позивачці спірного житлового будинку, яка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним. [PERSON] спільно з власником спірного житлового будинку однією сімєю не проживала, проживали у різних, виділених, частинах, спільним побутом не були повязана; з липня 2017 року з сином позивачки не проживає і вибула із зазначеного житлового будинку, проживає за іншою адресою. Доказів на те, що вживала заходів для виконання рішення суду про вселення від 07.11.2017 року не надала. Ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Суд вважає, що реєстрація відповідача в належному позивачу будинку за своїм змістом відповідно до статей 401, 402 ЦК України, є особистим сервітутом, підставою для встановлення якого була усна домовленість між сторонами. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Ч. 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16. Суд відкидає, як недоведене, пояснення відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] про те, що відповідач зверталася до відділу ДВС з метою виконання рішення суду про вселення, оскільки жодного доказу на це не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У свою чергу, ч. 1 ст. 81 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, п. 5 та 6 цієї статті вказує, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] вселилася до будинку, який належить позивачу [PERSON], у звязку з перебування у шлюбі з сином останньої, при цьому у подальшому вказаний шлюб було розірвано, відповідач залишила будинок позивача і на даний час в ньому не проживає, спільним побутом з позивачкою та членами її родини вона не повязана, заходів з виконання рішення суду про вселення від 07.11.2017 року не вживає, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідача користуватися чужим майном (спірним житловим будинком) на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. За таких обставин відповідача необхідно визнати такою, що втратила право на користуватися житловим будинком, розташованим за адресою: 1-й\~провулок Дружби,\~5-а,\~м.\~Новоград-Волинський,\~Житомирської області,\~ відповідно позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути понесені нею судові витрати на сплату судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved