Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

12.05.2014р. за вх. № 2346/14-Вх на адресу суду надійшов позов [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» та ФОП [PERSON], треті особи - [PERSON] та [PERSON], де посилаючись зокрема на вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 15-16, 203, 215, 230 ЦК України, заявницею поставлене питання про визнання недійсними: кредитного договору № 401575097 від 14.01.2014р., укладеного між нею і ПАТ «Альфа-Банк», та договору індивідуального номеру замовлення б/н від 14.01.2014р., укладеного між нею та ФОП [PERSON] В обґрунтування цієї вимоги у поданому позові [PERSON] зазначено, що 14.01.2014р. на запропоновану їй вигідну пропозицію щодо виготовлення та встановлення у її квартирі 4 металопластикових вікон, вартістю 13 410грн., у розстрочку на 12 місяців, нею цього ж дня був підписаний кредитний договір № 401575097 та договір індивідуального номеру замовлення б/н, крім того сплачений завдаток у розмірі 50грн. При цьому, при оформленні вказаних договорів, вона звертала увагу на те, що вона є безробітною, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства. Пізніше, ознайомившись детально зі змістом договорів з'ясувала, що за користування кредитними коштами, вона повинна сплатити не обумовлену раніше суму у розмірі 13 410грн., а іншу у розмірі 17 166,03грн. У зв'язку з цим, наступного дня вона звернулась до ФОП [PERSON] з вимогою щодо розірвання договору, отримавши відмову, направила заяви на ім'я останньої та ПАТ «Альфа-Банк», де просила вважати укладені договори недійсними, які також були залишені без задоволення. Вважає данні відмови необґрунтованими, оскільки перед укладенням кредитного договору її в письмовому вигляді не ознайомлено із умовами надання кредиту; крім того, у порушенні умов договору індивідуального номеру замовлення їй до теперішнього часу не встановлені металопластикові вікна; також зі сторони банку мала місце омана, оскільки її запевняли у безпроцентному користуванні кредиту, не було враховано, що окрім пенсії на дитину-інваліда та аліментів вона інших доходів не має /а.с. 1-5/. До початку попереднього судового засідання у справі, а саме 30.05.2014р. за вх. № 2652/14-Вх до суду надійшов зустрічний позов ФОП [PERSON] до [PERSON], де заявник посилаючись на вимоги ст.ст. 549, 626, 628-629, 631 ЦК України просив стягнути з останньої на її користь суму неустойки у розмірі 1408,05грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4000грн. В обґрунтування цієї вимоги зазначено, що 14.01.2014р. між нею, як ФОП та [PERSON] було укладено Угоду про завдаток на купівлю металопластикових вікон, за яким сплачено останньою 50грн. Цього ж дня, між ними був укладений Договір на організацію робіт з виготовлення та передачі у власність ПВХ конструкцій за індивідуальним номером замовлення 9982910, перед підписанням якого було складено замовлення із узгодженням розміру, кольору, профілю металу, конфігурації та комплектації замовлених ПВХ конструкцій. 22.01.2014р. відповідачка звернулась із заявою про розірвання укладеного договору, у задоволенні якої було відмовлено з посиланням на те, що ця вимога не ґрунтується на вимогах закону та умов договору. 13.02.2014р. замовлений та виготовлений вироб був доставлений [PERSON], однак не прийнятий останньою. Листом від 17.03.2014р. її повторно було попереджено про необхідність прийняття виробу, але відповідачка знову, без обґрунтування причин, відмовилась це зробити. Відповідно до п.4.3 укладеного Договору, у випадку невиконання Замовником своїх зобов'язань, замовник повинен виплатити неустойку у розмірі 0,1% від вартості діючого договору за кожен день прострочення на огляд виконавця. На сьогоднішній день сума боргу [PERSON] за невиконання умов Договору складає: 13 410грн. (вартість діючого договору)/100х0,1 (відсоток від вартості діючого договору) = 13,41грн. (сума боргу за один день). Оскільки, з 14.02.2014р. та на теперішній час минуло 105 днів, то сума неустойки (пені) за весь період складає 13,41грн.х105дн.= 1 408,05грн. /а.с. 51-53/. Предмет та підстава, як основного, так і зустрічного позову, а також розмір позовних вимог не змінювались. Позивачка за основним позовом - [PERSON] у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, давши пояснення, аналогічні тим, що зазначені нею у поданому позові. У задоволенні зустрічного позову, заявнику просила відмовити, посилаючись на те, що їй Виробником замовлений нею вироб не був доставлений, та вона від його прийняття не відмовлялась. Представник позивача за основним позовом - [PERSON], яка діє на підставі Договору про надання правової допомоги № 24 від 10.06.2014р., Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2732 від 12.12.2007р. та Ордеру серії ДН № 000,42285 від 10.06.2014р., у судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя. Третя особа за основним позовом - [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію [PERSON], як за основним, так і за зустрічним позовом. Просила перший задовольнити, а у задоволенні другого заявнику відмовити. Представники відповідача ФОП [PERSON] за основним позовом [PERSON], яка діє на підставі Довіреності за серією НАА № 230622, посвідченої 21.05.2014р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] і зареєстрованої в реєстрі за № 467 /а.с. 54/ та [PERSON], яка діє на підставі Договору про надання правової допомоги від 21.05.2014р. та Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2294 від 20.10.2006р. /а.с. 55, 57/, у судовому засіданні підтримали зустрічні позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав зазначених у поданому позові. Щодо основного позову, то просили його відхилити, у зв'язку з відсутністю підстав для його задоволення. Відповідачі за основним позовом - ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ФОП [PERSON], а також третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази. Неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача та думку його представника, позицію представників відповідача, третіх осіб, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні основаного позову заявнику необхідно відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 14 січня 2014 року - [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали Угоду про завдаток на купівлю виробів, за якою сторони підтвердили серйозність своїх намірів на виготовлення металоплатикових вікон, на виконання чого [PERSON] видала, а ФОП [PERSON] отримала завдаток у розмірі 50грн. /а.с. 15/. Цього ж дня, [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали Договір індивідуального номеру замовлення б/н, за яким остання взяла на себе обов'язок виготовити та передати позивачці у власність ПВХ конструкції, загальною площею 9,732кв.м., а та, в свою чергу, зобов'язалась оплатити ФОП [PERSON] вартість виробів у сумі 13 410грн. /а.с. 16-17/. Перед підписанням цього Договору, між сторонами було погоджено розмір, колір, профіль матеріалу, а також конфігурація та комплектація ПВХ конструкцій, про що складено зокрема Лист замовлення, який підписано окрім замірника, ще і клієнтом [PERSON], що в залі судового засідання підтвердила як остання так і свідки [PERSON] та [PERSON] У цей же день, [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» уклали Кредитний договір № 401575097, за умовами якого банк надав позивачці кредит у розмірі 13 410грн., шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON], а [PERSON] зобов'язалася повернути ПАТ «Альфа-Банк» кредит місячними платежами в строк до 15 січня 2016 року, сплатити банку відповідні проценти та комісії /а.с. 18-19/. ПАТ «Альфа-Банк» виконав свої зобов'язання за Кредитним договором, а саме перерахував на поточний рахунок ФОП [PERSON] кошти у розмірі 12 069грн. /а.с. 24-25, 27/. Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними в справі письмовими доказами. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до статті 2 якого, банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, за яким відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити процент. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Отже, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України, та межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, що обумовлюють розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Та запровадження наведених принципів має на меті фактичну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, оскільки договір представляє спільну волю його сторін на досягнення правового результату. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Відповідно до пункту «д» частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У цьому ж Законі чітко прописана процедура укладання договору, в якій йдеться й про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Постанова Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року містить аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту тощо. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частиною 1 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. У той же час, положення частин 4-11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. За змістом Кредитного договору № 401575097 від 14 січня 2014 року /а.с. 18-19/, [PERSON] погодилась, що цей договір складається з двох розділів, Розділ 1 «Базові умови кредитування» та Розділ № 2 «Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього Договору, за яким ПАТ «Альфа-Банк» надав їй кредит на придбання товару. При цьому, позивачка дала згоду на безготівкове перерахування банком кредитних коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON] і зобов'язалась виконувати свої обов'язки за кредитним договором. Досліджені у справі докази, а також пояснення свідка [PERSON] вказують на те, що кредитний договір укладений [PERSON] без дефекту волі та був спрямований на виникнення цивільних прав та обов'язків сторін. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. За змістом статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Згідно статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень даних у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Посилаючись на дані норми матеріального закону (ст. 230 ЦК) у поданій позовній заяві, [PERSON] просить визнати Кредитний договір № 401575097 від 14.01.2014р. недійсним, оскільки при його укладенні, мав місце обман, так банк завірив її про безвідсотковий кредит у розмірі, який її задовольнив та який не зміниться, однак із обумовленої суми у 13 410 грн, вона повинна сплатити банку вже іншу у розмірі 17 166,03грн. Крім того, перед укладенням цього договору, її у письмовому вигляді не було повідомлено про кредитні умови та не було враховано ті обставини, що вона ніде не працює, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом з дитинства, окрім пенсії на цю дитину та аліментів, інших доходів не має. Позивачка в залі судового засідання підтвердила, що це єдині підстави для задоволення її позову в цій частині. З кредитного договору встановлено, що ПАТ «Альфа-Банк» надає [PERSON] кредит, а остання приймає його на наступних умовах: сума та валюта кредиту 13 410 грн. (п.п. 2.1 п.2); процентна ставка за користування кредитом - 0,1% річних, тип процентної ставки - фіксована (п.п. 2.2 п.1), дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісійної винагороди за надання (інформації) виписок за рахунок становить 15.01.2016р. (п.п. 2.3 п.1). Сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх супутніх послуг, а також повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим Договором визначені в Додатку № 1 до цього Договору, який є його невід'ємною частиною. Платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим Договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього Договору (п.п. 2.7 п.2). Комісійна винагорода банку: а) за надання кредиту становить 10%, яка сплачується позичальником одноразово при наданні кредиту; б) за надання (інформації) виписок за рахунок становить: за період з 1-го місяця користування кредитом по 10-й місяць користування кредитом - 0% від суми кредиту; за період з 11-го місяця користування кредитом по 24 місяць користування кредитом - 2% від суми кредиту (п.п. 2.8 п.2). Підписанням цього Договору, позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, а також з Загальними умовами споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ «альфа-Банк», які йому роз'яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний (п. 5) - а.с. 18. Згідно Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком № 1 до кредитного договору та його невід'ємною частиною, загальну сума платежу за розрахунковий рахунок становить 17 166,03грн., яка складається із погашення основної суми кредиту у розмірі 13 410грн., процентів за користування кредитом у розмірі 1,23грн., платежів за надання (інформації) виписок за рахунком у розмірі 3 754,80грн. Підпис позичальника на цьому договорі свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування /а.с. 19/. Позивачка [PERSON] в залі судового засідання підтвердила, що вона особисто підписувала Кредитний договір № 401575097 від 14.01.2014р. та Графік платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком № 1 до цього договору та його невід'ємною частиною, які містять детальний розрахунок сукупної вартості кредиту та щомісячну суму платежу за розрахунковий період. Наявними доказами достовірно підтверджено те, що позичальниця була належним чином повідомлена та володіла всією інформацією щодо умов договору та висловила свою згоду на його укладення на умовах визначених та відображених у ньому, за змістом якого підтвердила що вона до укладення Кредитного договору ознайомлена з усіма умовами кредитування відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та отримала екземпляр договору. Отже встановлені обставини справи в сукупності дають підстави для висновку про те, що наявність в договорі чітко та вичерпно визначених умов щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, розміру процентів, порядку їх сплати свідчать про дотримання Банком вимог чинного законодавства про захист прав споживачів. [PERSON] у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що кредитний договір був укладений нею внаслідок обману саме з боку відповідача. Позов про розірвання кредитного договору позивачкою не заявлявся. Твердження позивача про те, що банком не було враховано її майновий або/та сімейний стан, а також ту обставину, що укладення кредитного договору суперечило інтересам інших співвласників квартири та її неповнолітніх дітей, не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на нормах законодавства, оскільки зокрема сума щомісячного платежу за кредитним договором /а.с. 19/, не перевищувала місячного доходу позичальника /а.с. 32-34/, яка до того не є єдиною особою, яка зобов'язана утримувати дітей. Частинами 1 і 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). З положень статті 526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Як вже було встановлено судом вище, 14 січня 2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений Договір індивідуального номеру замовлення б/н, предметом якого є виготовлення та передача позивачу у власність ПВХ конструкції, загальною площею 9,732кв.м. та вартість виробів у сумі 13 410 грн. Згідно умов цього договору, після сплати замовником вартості виробів, виконавець зобов'язується передати у власність замовнику виготовлені вироби протягом 31 робочих днів /а.с. 16-17/. У додатку № 1 до цього договору зазначено, що [PERSON] під час укладення договору належним чином повідомлена, що ПВХ конструкції виготовляються з використанням скла, розкроєного під визначений мною, покупцем (замовником), індивідуальний розмір. Згідно Додатку № 3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 172 затверджений перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню). Відповідно до даного переліку скло, нарізне або розкроєне під розмір визначений покупцем (замовником) не підлягає поверненню. ПВХ конструкції, що виготовлені під розділ, визначений покупцем, враховуючи зміст ч.1 ст.184 ЦК України є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, незмінною. Враховуючи вищевикладене, розірвання договору не допускається. У випадку придбання ПВХ конструкцій у кредит, договір кредиту не підлягає розірванню, допускається дострокове повне погашення кредиту відповідно до глави 71 ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність». Підписуючи цей документ, я підтверджую, що мені у повній мірі надана інформація про товар, умови оплати та доставки. Я підтверджую, що мені у повному обсязі надана інформація про умови кредитування, про відсоткову ставку, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний. Мною уважно прочитано та добровільно підписано, без будь якого примусу, з повним розумінням його змісту /а.с. 17/. Позивачка [PERSON] в залі судового засідання підтвердила, що вона особисто підписувала Договір індивідуального номеру замовлення б/н від 14.01.2014р. та Додаток № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною, а відтак остання при його підписанні висловила своє волевиявлення на його укладення на викладених в ньому умовах. Крім того, при укладенні договору було досягнуто домовленість з усіх істотних його умов (ціни, строку виконання та предмету), договір укладений у письмовій формі. Отже, даним договором підтверджується, що на момент його укладення сторонами були дотримані вимоги закону щодо змісту правочину, а саме: сторони за договором мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір укладено у формі, встановленій законом, і такий був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положенням ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Outcome: partial