Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

12.10.2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що на початку 2019 року до нього звернувся відповідач по справі з проханням надати їй позику на придбання в кредит квартири [ADDRESS] . 02.03.2019 року він, у присутності свідків, уклав з [PERSON] усний договір позики без відсотків, оформивши його розпискою, та передав останній в борг грошові кошти в розмірі 230000 грн. Згідно вказаної розписки, відповідачка зобов`язалася повернути йому суму позики до 31.03.2020 року. Разом з тим, в обумовлений в розписці термін, [PERSON] коштів не повернули. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за борговою розпискою в розмірі 230000 грн. та судові витрати по справі. До початку судового засідання позивачем було подано до суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити (а.с. 20). Відповідач до початку судового засідання також подала до суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с. 21). Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 02.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці грошові кошти в сумі 230000 грн. Грошові кошти за вказаним договором позики [PERSON] зобов`язалася повернути в строк до 31.03.2020 року. Про укладення між сторонами вказаного договору позики свідчить розписка, складена відповідачем [PERSON] (а.с. 12), факт написання якої відповідачем не заперечується. Як слідує із ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 21.07.2020 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із листом-претензією, із вимого повернути йому суму боргу в розмірі 230000 грн. протягом 10 календарних днів, з моменту отримання даної вимоги (а.с. 13). Вищевказаний лист-претензію від 21.07.2020 року, [PERSON] було отримано того ж дня 21.07.2020 року, про що останньою було зроблено відповідну помітку на ньому. Однак, як встановлено судом, на день розгляду даної справи судом відповідач [PERSON] борг за договором позики від 02.03.2019 року позивачу не повернула. З урахуванням наведеного, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь боргу за договором позики в розмірі 230000 грн. є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України cудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Із наведеного слідує, що із відповідачки на користь позивача також слід стягнути понесені останнім судові витрати по справі зі сплати судового збору в розмірі 2300 грн. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України та вважає, що визнання відповідачем позову не порушує законні права та інтереси третіх осіб. На підставі наведеного та

Outcome: approved