Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

11.07.2016 року позивачем подано до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова відповдіний позов. В обґрунтування позову зазначено, що 15.09.2014 року Корнєєвою Н.С. - державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в Харківській області було посвідчено право власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Право відносно набуття права власності на вищезазначену квартиру у позивача виникло в порядку застосування ст.7 ЗУ «Про іпотеку», на підставі Договору іпотеки від 27.08.2010 року № 897, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. Проте, як зазначає [PERSON], незважаючи на неодноразові вимоги відповідачі відмовляються добровільно звільнити квартиру та знятись з реєстраційного обліку, та до цього часу продовжують проживати в ній, користуючись майном, яке їм не належить. Посилаючись на те, що [PERSON], втративши право власності на квартиру, втратила разом з цим і право користування даним майном, проте всупереч волі позивача продовжує користуватись його майном, [PERSON] просить усунути перешкоди у праві користування та розпорядження його майном, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON], які проживають в [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив його задовольнити та виселити відповідача з неповнолітнім сином з квартири, оскільки його довіритель, як власник квартира не має можливості користуватись, розпоряджатись своїм майно. Просив взяти до уваги сталу практику судових інстанції, а також правові висновки Верховного Суду України. Відповідач [PERSON], що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON], проти позову заперечувала. Посилалась на те, що вона дійсно укладала з позивачем договір позики грошей, проте не змогла виконати покладені на неї за договором зобов'язання, було винесено судове рішення про стягнення з неї заборгованості, але сплатити всю суму за договором вона не має можливості. Також зазначала, що договір іпотеки вона укладала, але всі питання пов'язані із його оформленням на той момент робили представники позивача, вважала, що при укладанні договору іпотеки були порушені права її неповнолітнього сина. Повідомила суд, що звернулась із позовом про визнання договору іпотеки недійсним. Зазначила, що вона є одинокою матір'ю, в минулому році в неї помер батько, який сам мешкав в гуртожитку, тому на даний час вона немає іншого житла, в яке змогла б переселитися з дитиною. Також в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що позивач не звертався до неї з вимогою добровільного виселення з квартири, про те, що її квартира вже зареєстрована за позивачем дізналась лише із позову, який отримала від суду. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської звертала увагу, що в даному випадку вони діють в інтересах дитини та просили при вирішенні справи по суті не порушувати права неповнолітнього. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 27.08.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. було посвідчено Договір іпотеки за № 897 між [PERSON], який діяв від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON], за яким шляхом передачі в іпотеку двокімнатної квартири [ADDRESS] забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у [PERSON], на підставі договору позики грошей, які вона зобов'язалася повернути до 27.02.2011 року (а.с.7-12). Із змісту цього ж договору вбачається, що право власності на відповідний об'єкт нерухомості у [PERSON] виникло на підставі договору дарування від 22.06.2005 року (п.1.3. Договору), тобто, квартиру [ADDRESS] було придбано [PERSON] не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. У зв'язку з тим, що відповідач не виконала вищевказані зобов'язання, 15.09.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області було посвідчено право власності [PERSON] на двокімнатну квартиру, загальна площа якої 43,5 кв.м, житлова площа - 28,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27190390 від 23.09.2014 року (а.с.6). З відповіді наданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» на запит суду від 20.12.2016 року вбачається, що в спірній квартирі були зареєстровано дві особи: [PERSON], [INFO], знята з реєстрації 02.11.2016 р. та [PERSON], [INFO], знятий з реєстрації 02.11.2016 року (а.с.86). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] заперечувала факт отримання письмової вимоги про добровільне виселення, не надав такого доказу й позивач. Відповідач стверджувала, що про зміну власника квартири вона дізналась лише із ухвали суду про відкриття провадження та з копії позовної заяви. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду. В ході розгляду справи відповідач суду пояснила, що вона не має іншого житла, у позовній заяві відповідного постійного житла не зазначалось. Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Викладене узгоджується із правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові від 07.10.2015 року у справі № 6-1468цс15. Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. З огляду на те, що у справі, яка переглядається, квартиру, що була предметом договору іпотеки, придбано відповідачем не за рахунок отриманого кредиту, повідомлення про добровільне виселення відповідачу не надсилалось, відсутнє постійне жиле приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, а тому відсутні підстави для виселення відповідача, так як позивачем не зазначено іншого жилого приміщення, в яке суд міг би виселити відповідачів.

Outcome: dismissed