Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

10 червня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просила стягнути з відповідача безпідставно списані аліменти в сумі 79 095 грн 58 коп., посилаючись на те, що списання грошей було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме банк здійснив списання без дозволу користувача карткового рахунку, крім того, вказані кошти є виплатами сум аліментів та відповідно власністю її дітей. 16 жовтня 2019 року представником позивачки було подано уточнену позовну заяву, в якій вона просила відшкодувати їй моральну шкоду у сумі 100 000 грн, заподіяну внаслідок порушення її майнових прав, а також залучити другого відповідача, а саме Очаківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Представник позивачки в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що посилання позивачки стосовно незаконності дій органу державної виконавчої служби є безпідставними, оскільки всі дії щодо стягнення з боржника грошових сум були здійснені відповідно до чинного законодавства. Також представник відповідача вказала, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК»не за цільовим призначенням перерахувало аліментні кошти в рахунок заборгованості позивачки. Представник відповідача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В письмових поясненнях відповідача зазначено, що умовами кредитного договору передбачено можливість договірного списання коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків, що відкриті в ПриватБанку на ім`я позивачки, тим самим списання грошових коштів було здійснено у встановленому між сторонами порядку. Стосовно тверджень позивачки, що спірні кошти є власністю її дітей, представник відповідача вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вказані кошти після зарахування на рахунок отримувача стають його власністю, втрачають свій цільовий статус та набувають статусу вкладу. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. В судовому засіданні встановлено, що 18 червня 2012 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір, що складається з анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку, викладених на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/. Згідно наданої відповідачем роздруківки (а. с. 29-45), з карткового рахунку позивачки проводилося автоматичне списання грошових коштів, починаючи із 19 травня 2018 року по 07 липня 2019 року у сумі 79 095 грн 58 коп., які були стягнені з [PERSON] на користь позивачки на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] , що підтверджено листом за вих.. № 17199 від 26 листопада 2018 року Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області (а. с. 10). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Крім того, частиною 1 статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до положень частини 3 статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частиною 1 статті 1067 ЦК України передбачено, що договір банківського рахункуа укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Крім того, відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Стаття 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком. Згідно із п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору , яким передбачено можливість застосування договірного списання. Матеріали справи не містять доказів про те, що між сторонами укладався договір про надання банківських послуг, за яким позивачці було відкрито картковий рахунок, який би містив реквізити кредитного договору, передбачав реквізити рахунку, з якого має здійснюватися договірне списання коштів. Як стверджується позивачкою, вона не надавала банку розпорядження на списання грошових коштів з її карткового рахунку, на який зараховувались виплати з аліментів, а матеріали справи не містять будь-якого рішення суду про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином судом встановлено, що відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», не маючи розпорядження позивачки, не маючи рішення суду про стягнення коштів та не маючи на це законних підстав, неправомірно автоматично списав кошти з карткового рахунку позивачки для погашення заборгованості за кредитним договором. Доказів наявності інших підстав для автоматичного списання коштів відповідачем суду не надано. Посилання позивачки стосовно того, що спірні кошти є власністю її дитини, знаходять своє відображення в нормах СК України, на що суд звертає увагу. Відповідно до частини 1 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Частиною 2 статті 179 СК України встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що аліменти, одержані на дитину, є її власністю, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Одночасно закон визначає право неповнолітньої дитини брати участь у розпорядженні аліментами на її утримання. Таким чином, грошові кошти, одержані як аліменти на дитину, мають цільове призначення виключно в інтересах дитини, тому на них не може бути звернено стягнення. Вирішуючи спір в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Захист порушеного права у сфері майнових відносин забезпечується як відновленням становища, що існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її майнові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Тому суд, враховуючи принципи виваженості та справедливості, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди - на суму 10 000 грн. Дослідивши всю сукупність наданих сторонами доказів, суд вважає позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Разом з тим не підлягають задоволенню вимоги позивачки до Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), оскільки позивачкою не доведено наявність вини останнього у вчинені незаконних дій та стягненні спірних коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості. Позивачкою сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 1 790 грн 96 коп., що підтверджується відповідним платіжними дорученнями. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а тому з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивачки слід стягнути судові витрати у розмірі 890 грн 96 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial