Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

12.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яким просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 12.12.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Болградського району Одеської області, актовий запис № 128, мотивуючи тим, що протягом останніх трьох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, вони втратили один до одного почуття любові та взаємоповаги, на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] [INFO] , тому він змушений звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання надав заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує, на розірвання шлюбу згодна, строк для примирення просить не надавати. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно вивчивши обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 12.12.1998 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Болградського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис № 128, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 12.12.1998 року (а.с.3). В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 14.05.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 178 від 13.10.2006 року (а.с.5). Сторони разом не проживають, сумісного господарства не ведуть, зберегти шлюб не бажають. Згідно статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засідання встановлено, що сторони однією сім`єю проживати не бажають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Суд доходить висновку, що примирення між сторонами, збереження шлюбу та подальше спільне проживання сторін неможливе, а тому шлюб між сторонами підлягає розірванню.

Outcome: approved