Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

11 грудня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №12 в буд. 14, м-н «Діброва» у місті Новодністровськ, Чернівецької області.. 29 грудня 2015 року [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, зокрема, змінила підставу позову зі ст.. 71, 72 ЖК України на ч. 2 ст. 405 ЦК України, та не заперечувала проти винесення заочного рішення. 29.12.2015 року ухвалою Новодністровського міського суду Чернівецької області, постановленою в судовому засідання без виходу суду в нарадчу кімнату, судом за власною ініціативою на піставі ст.. 35 ЦПК України було залучено в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача двох інших співвласників квартири [PERSON] та [PERSON] (а.с. 33). Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є співвласником квартири, розташованої за адресою: м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], яка перебуває у її приватній власності. У вказаній квартирі також зареєстровані відповідач її онук - [PERSON], [INFO], та інші співвласники - син [PERSON] та дочка [PERSON]. Також позивач вказує, що відповідач, який зареєстрований за адресою: м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], з кінця жовтня 2014 року фактично за вищевказаною адресою не проживає. Натомість його фактичне місце проживання є - [ADDRESS], де останній проживає з дружиною. Реєстрація відповідача у даній квартирі створює [PERSON] незручності в оформленні необхідних документів для отримання субсидій на житлово-комунальні послуги. Крім того, через реєстрацію [PERSON] у зазначеній квартирі проводяться додаткові нарахування за комунальні послуги, які позивач вимушена сплачувати за нього. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Треті особи без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] та [PERSON], які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, жодних заперечень з приводу предявленого позову до суду не надсилали, в судове засідання не зявились. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, жодних заперечень чи документів на адресу суду не направляв, однак був належним чином повідомлений по місцю свого фактичного проживання про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується телефонограмою (а.с. 41) та поштовим конвертом з відміткою про неможливість вручення поштової кореспонденції - «За закінченням терміну зберігання». Враховуючи вищевикладене, судом ухвалено розглянути справу без участі відповідача та третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача, у звязку з чим у відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, її доводи та міркування, покази свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, двохкімнатна квартира, що розташованої за адресою: м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], та в якій зареєстровані позивач та відповідач, належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 24-28). [PERSON] в подальшому, після реєстрації шлюбу, змінила своє прізвище на «Гроссову». Позивач, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача та відповідач зареєстровані за адресою - м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сімї № 5855 від 17.12.2015 року виданою КП «Новодністровський житловик» (а.с. 21) та відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Чернівецькій області (а.с. 42). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які являються сусідами позивача, показали, що [PERSON] більше року за адресою - м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], не проживає, місце його проживання їм не відомо. Як вбачається з актів обстеження на предмет проживання (а.с.7-12), [PERSON] з червня до листопада 2015 року включно за адресою - м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], не проживав, що підтверджується підписами на вищевказаних актах депутата Новодністровської міської ради, юриста КП «Новодністровський житловик» та мешканців сусідніх квартир. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права членів сімї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням органом реєстрації - відділенням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON], який являється членом сімї позивача, без поважних причин, понад один рік не проживає у квартирі за адресою: м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності, а тому, суд дійщов висновку, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтовані та підлягають до задоволення. На підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 72, 150, 156 ЖК Української РСР, та

Outcome: approved