Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

11.07.2016 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. 10.10.2016 року, у зв'язку з поданням судді Вінницького районного суду Вінницької області [PERSON] заяви про відставку та в зв'язку з відрахуванням її зі штату Вінницького районного суду Вінницької області, дана цивільна справа автоматизованою системою КП «Д-3» передана судді Вінницького районного суду Вінницької області Саєнко О.Б., якою 11.10.2016 року дану справу було прийнято до провадження. Позивач [PERSON] , після зменшення позову від 16.02.2017 року ( а.с. 82,83) обґрунтовує його тим, що згідно рішення Вінницького районного суду Вінницької обл від 15.01.2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від спільного шлюбу із відповідачем вони мають сина [PERSON], [INFO]. В грудні 2015 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] і до тепер проживає з ним та своїм сином [PERSON] однією сім'єю в щасливому шлюбі. На даний час у неї із чоловіком [PERSON] є матеріальна можливість здійснювати разом із сином [PERSON] тимчасові поїздки за межі України, з метою оздоровлення дитини, його відпочинку, розширення кругозору та знайомства з культурою інших країн. Виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, фізично та морально зміцнить, сприятиме його комунікабельності, вивченню мов та загальному розвитку дитини. Неповнолітній [PERSON] має паспорт громадянина України для виїзду за кордон від 12.06.2015 року та неодноразово виїжджав за межі України, а відповідач надавав свою згоду у формі нотаріально-посвідчених заяв. Однак, після укладення шлюбу з [PERSON] відповідач у справі та батько неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] безпідставно відмовляється надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон в її супроводі. Не надаючи згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України в її супроводі, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, чим зловживає своїми батьківськими правами та здійснює їх всупереч інтересам дитини. Просить суд надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України неповнолітнього громадянина України [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], протягом трьох років з дня набрання рішенням суду законної сили в наступні країни: Польща (Республіка Польща), Угорщина, Іспанія (Королівство Іспанія), Росія (Російська Федерація). В судове засідання позивач та відповідач нез*явилися по невідомим причинам. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у ньому, суду доповнив, що відповідач не надає добровільно дозволу на виїзд дитини на оздоровлення , оскільки вимагає грошей за це. Позивач має в Україні місце постійного проживання, народила ще дитину і не має на меті переїжджати на кордон в Іспанію. Також [PERSON] не спілкується з батьком, відповідач має заборгованість по аліментам , за своїми можливостями не змозі оздоровлювати дитину, а чоловік позивача має таку можливість. Суду пояснив, що дозвіл на виїзд до Польши, Угорщини - потрібен оскільки це транзитні країни до Іспанії, де у сім*ї позивача є друзі, родичі, з метою виїзду на оздоровлення дитини , а дозвіл до РФ ,- оскільки там у Санкт - Петербурзі мешкають родичі позивача і [PERSON] щорічно відвідував їх. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суд показав, що діючи законодавством не передбачено надання дозволу судом на неодноразові поїздки дитини за межі України у різні країни, без зазначення конкретного періоду такої поїздки та конкретну країну і ціль такої поїздки. В даному випадку він вважає, що позивач зі своїм чоловіком , який має вид на проживання та працю в Іспанії, бажають скористатися рішення суду для виїзду на постійне місце мешкання разом із сином сторін [PERSON]. Лише ця обставина є причиною заперечення проти позову. Також зазначив, що відповідач не вимагав у позивача грошей , а мова йшла про те, що добровільно позивач не має можливості сплатити відповідачу грошову компенсацію за 1\\2 частку відповідача у мані що є спільною сумісною власністю подружжя. Вважає , що заборгованість відповідача по аліментному зобов*язанню на утримання дитини, жодного відношення до даного позову не має. Представника третьої особи-Служби у справах дітей Кучер Ю.В. не заперечувала проти заявлених позовних вимог, оскільки син сторін [PERSON] , найшов спільну мову з новим чоловіком позивача та задоволення цього позову буде позитивно впивати на духовний та фізичний розвиток дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що є матерію позивача та бабкою -онука [PERSON], та підтвердила , що відповідач добровільно не надає дозволу на виїзд дитини. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, свідка , дослідивши письмові докази в справі, суд вважає у задоволені позову слід відмовити виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Вінницького районного суду вінницької області від 15.01.2014 року було розірвано (а.с.7). Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище «[PERSON]». Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно від 08.04.2016 року (а.с.8). 19.12.2015 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що 19.12.2015 року складено відповідний актовий запис № 4013, та після реєстрації шлюбу отримала прізвище «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.12.2015 року (а.с.9). Неповнолітній син сторін [PERSON], [INFO], проживає разом з матір`ю [PERSON] та [PERSON], що підтверджується ксерокопією довідки, виданої виконавчим комітетом Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 669 від 18.07.2016 року (а.с.25). Дитина сторін [PERSON] має паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с.11). 13.06.2013 року, 08.07.2014 року, 06.06.2015 року [PERSON] надавав згоду на тимчасові поїздки за кордон сину [PERSON] у супроводі матері до Російської Федерації з 24.06.2013 року по 24.09.2013 року, з липня 2014 року по 09.09.2014 року, та на тимчасову поїзду до Білорусії з 15.07.2015 року по 10.08.2015 року, що підтверджується копіями нотаріально посвідчених заяв (а.с.12, 13, 14). Відповідно до ксерокопії довідки, виданої Побережненським НВК: ЗОШ І-ІІ ст.-ДНЗ 15.07.2016 року № 40, [PERSON], [INFO], дійсно виховувався у дошкільному підрозділі Побережненського НВК: ЗОШ І-ІІ ст.-ДНЗ та успішно закінчив його у червні 2016 року (а.с.23). Ксерокопією довідки, виданої Побережненським НВК: ЗОШ І-ІІ ст.-ДНЗ 15.07.2016 року № 41, підтверджується те, що [PERSON] дійсно з 01.09.2005 року по даний час працює вчителем англійської мови у Побережненському НВК: ЗОШ І-ІІ ст.-ДНЗ (а.с.24). Крім того, позивачем надано копії таких документів: -дозвіл на проживання [PERSON] від 24.07.2015 року, що підтверджує законність перебування чоловіка позивача - [PERSON] в Іспанії; -ідентифікація нерухомого майна, що є предметом договору від 01.03.2016 року, на [PERSON], що підтверджує наявність орендованого майна в Іспанії; -повідомлення про переоформлення тимчасового контракту на роботу [PERSON] та контракт на постійну роботу [PERSON] в Іспанії, що підтверджує фінансову можливість відпочинку та подорожування за межами України; -паспорту для виїзду за кордон матері позивача - [PERSON]; -свідоцтва про народження позивача, який підтверджує, що матір'ю позивача являється [PERSON]; -витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища позивача «Гетьман»; -патенту Федеральної Міграційної Служби Росії від 02.02.2016 року та довідки ТОВ «Зелений дім» від 23.05.2016 року, що підтверджують проживання та місце роботи в Росії [PERSON] ( а.с.42-55). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з такого. Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. За положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Встановленим фактам відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою КМУ від 27.01.1995року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» щодо виїзду дітей за кордон. Відповідач [PERSON], як батько малолітнього [PERSON], [INFO] ,на даний час в добровільному порядку не дає згоду на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» №3857-XІІ та Постановою №57 визначено, що «виїзд», а не «виїзди» за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. В п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України йдеться про конкретну державу прямування (в однині) та конкретний період часу перебування в цій державі, тобто разову поїздку. У правових висновках Верховного Суду України (ухвала ВСС від 5.11.2015 у справі №6-4466св15, ухвала ВСС від 9.07.2015 у справі №6-7961св15,ухвала ВСС від 18.11.2015 у справі №6-20930св15) зазначено, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що дається судом на конкретно визначену поїздку з конкретно визначеним періодом перебування за кордоном ; надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства- ст.ст.141, 153, 157 СК, які визначають рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини, чим фактично позбавив батька дитини можливості брати участь в її вихованні та можливості спілкування з нею. Виходячи з вище приведеного, та меж заявлених позовних вимог , суд вважає , що заявлені позовні вимоги є безпідставними, оскільки суперечать положенням ст.ст.141, 153, 157 СК України та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України , так як дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька суд вважає є разовим, з конкретно визначеною поїздкою та з конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. При таких обставинах у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовив у задоволені позову , тому і вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат на оплату судового збору та на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed