Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

11.09.2019 заступник прокурора Київської області в інтересах позивачів звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства, у тому числі [PERSON] - земельну ділянку площею 1,99 га. У подальшому, управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Мельничуку Володимиру Володимировичу видано державний акт на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ 802270, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на земельну ділянку площею 1,99 га з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041. В подальшому право власності на земельну ділянку площею 1,99 га з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041 набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2013 № 2279. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. від 24.04.2013 за індексним номером 1931486, зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,99 га з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041. Земельна ділянка надана у приватну власність розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 мала лісогосподарське призначення та вкрита лісом. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі, так за рахунок земель лісогосподарського призначення районна державна адміністрація передала [PERSON] земельну ділянку на території Красненської сільської ради, площею 1,99 га. Вищевказане Розпорядження Обухівської районної державної адміністрації прийнято всупереч ст. ст. 20, 55, 56, 57, 84, 116, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» підлягає визнанню судом недійсним. Оскільки зазначене розпорядження суперечить вимогам закону, тому отримана у приватну власність земельна ділянка підлягає поверненню належному власнику. В зв`язку з чим прокурор звернувся з вказаним позовом до суду та просить визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 ««Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 1,99 га; витребувати на користь держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство» (код ЄДРПОУ 00991373) з незаконного володіння: [PERSON] земельну ділянку площею 1,99 га. з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041, які знаходяться на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області. 17.03.2020 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду заяву про застосування позовної давності, в якій вказав, що у прокурора позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права та оскарження розпорядження Обухівської районної державної адміністрації сплинула ще 19.01.2012 року. Крім того, зазначив, що про порушення права користування як прокурор, так і ДП «Київське лісове господарство» могли дізнатись ще з 2013 року з відкритих джерел, що вільні для доступу усім без винятку, оскільки загальновідомим фактом є та обставина, що Публічна кадастрова карта була сформована, наповнена та відкрита для доступу ще з 2013 року. Тобто володіючи відомостями про місце розташування спірних земельних ділянок і прокурор і ДП «Київське лісове господарство» могли дізнатись з 2013 року про порушення права користування. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства будучи належним чином повідомленим в судове засідання свого представника не направили, подали до суду клопотання в якому позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили розглядати справу за відсутності їх представника. Державне підприємство «Київське лісове господарство» будучи належним чином повідомленим в судове засідання свого представника не направили, заяв чи клопотань до суду не надали. Представник відповідача Обухівської районної державної адміністраціїКиївської області в судове засідання не з`явився, подали до суду клопотання в якому просив розглядати справу за відсутності представника. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та його відсутності, просив застосувати строки позовної давності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час і місце судового розгляду, шляхом направлення поштової кореспонденції та через оголошення на офіційному сайті суду, заяв чи клопотань до суду не надав. Суд, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши докази, подані сторонами, повно і всебічно оцінивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства, у тому числі [PERSON] - земельну ділянку площею 1,99 га. У подальшому, управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Мельничуку Володимиру Володимировичу видано державний акт на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ 802270, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на земельну ділянку площею 1,99 га з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041. Як вбачається з Інформаційної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 179627994 від 03.09.2019, на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2013 № 2279, [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 1,99 га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: Київська область, Обухівський район, Красненська сільська рада, з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041. В силу положень ст. ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст. 56 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Окрім того, відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до інформації ДП «Київське лісове господарство» від 29.07.2019 №02-02/597 погоджень на вилучення та зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером: 3223185100:04:003:0041, яка частково розташована на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Обухівського лісництва у виділ 5 кварталу 81 підприємство не надавало. Також, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується проектами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «Київліс» державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року та ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства 2015 року (Обухівське лісництво) та планами лісонасаджень Обухівського лісництва ДЛГО «Київліс» та ДП «Київське лісове господарство» лісовпорядкування 2003, 2014 років. Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 02.02.2018 № 42, земельна ділянка, з кадастровим номерами 3223185100:04:003:0041, яка надана у власність громадянину [PERSON] розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років, відноситься до лісів Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і накладається на виділ 5 кварталу 81 вказаного лісництва. Отже, право постійного користування Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» лісами 81 кварталу підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003, 2014 років відповідно до п.5 «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України, згідно з якими спірні лісові ділянки відносилися до земель лісогосподарського призначення. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 01.03.2018 у справі № 911/2049/16, та Верховного Суду України від 16.12.2015 № 367/4187/14-ц, 24.12.2014 у справі № 6-212цс14. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 Земельного кодексу України). Вказане переконливо свідчить про те, що Обухівською районною державною адміністрацією всупереч вищезазначених вимог законодавства, передано у приватну власність землі лісового фонду, що вказує про перевищення адміністрацією передбачених законом повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 31 Лісового кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб, земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними. Разом з тим, розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 передано у власність громадянину для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 1,99 га, яка частково накладається на землі лісогосподарського призначення, а саме на виділ 5 кварталу 81 (за матеріалами лісовпорядкування 2003,2014 років) Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство». Рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. ст. 142, 149 Земельного кодексу не приймались. Вказане свідчить про те, що Обухівська районна державна адміністрація фактично вилучила та змінила цільове призначення земель лісового фонду у вигляді земельної ділянки, яка перевищує 1 га, що свідчить про перевищення районною державною адміністрацією передбачених законом повноважень. Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації передано у власність земельну ділянку лісового фонду без згоди землекористувача, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України. Згідно зі ст. ст. 18, 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим. Однак, оскаржуваним розпорядженням порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим відповідно до вимог Земельного кодексу України органом та за відсутності згоди органу лісового господарства. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 Земельного кодексу України). Відповідно до ч. 4 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Однак, відповідно до інформації Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 30.01.2018 № 04-48/253, погодження на зміну цільового призначення спірних земельних ділянок Управлінням не надавалось. Враховуюче викладене, земельна ділянка з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041 набута [PERSON] у приватну власність в порушення порядку зміни її цільового призначення, визначеному відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України та ст. 57 Лісового кодексу України без погодження відповідними органами лісового господарства. Порушення порядку зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Оспорюваним розпорядженням порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибула земельна ділянка лісового фонду. Встановивши, що земельна ділянка надана у приватну власність розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 мала лісогосподарське призначення та вкрита лісом. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі, так за рахунок земель лісогосподарського призначення районна державна адміністрація передала [PERSON] земельну ділянку на території Красненської сільської ради, площею 1,99 га., суд приходить до висновку про незаконність розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 ««Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 1,99 га. Позовні вимоги загалом ґрунтуються на законі, обставини, покладені в основу позову знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду, дослідженими судом доказами підтверджується незаконність вибуття спірної земельної ділянки із власності держави, тому позовні вимоги по їх суті доведені належними і допустимими доказами. Однак, під час судового розгляду справи представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Суд дійшов висновку про необхідність застосування строку позовної давності, з наступних підстав. Відповідно до положення ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалась або могла довідатись про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. На такі позови поширюються загальні положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності. Крім того, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої мною заявляється, є самостійною підставою для відмови у позові. Для правильного застосування частини 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення їїправ, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові по суті з підстав його необґрунтованості. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла в про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасникам У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушено, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушено, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17). В постанові Верховного суду України від 01.07.2015 сказано, що: прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. Водночас, відповідно до п. 2.2. Наказу Генерального прокурора України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів» № 3гн від 19.09.2006 вважати першочерговим обов`язком своєчасне виявлення та опротестування незаконних нормативно-правових актів, оскільки їх дія одночасно поширюється на широке коло осіб. Визнати за доцільне здійснювати такі перевірки не рідше одного разу на квартал незалежно від надходження інформації про порушення закону. Також, згідно п. 6. Наказу Генерального прокурора України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» № 3гн від 12.04.2010 організовувати та здійснювати наглядову діяльність з урахуванням стану законності, поширеності правопорушень та соціально-економічних проблем регіону. Перевірки проводити за заявами та іншими повідомленнями, в тому числі у засобах масової інформації, про порушення законів, матеріалами контролюючих або правоохоронних органів, а також з власної ініціативи за наявності даних про порушення закону, зокрема за результатами вивчення статистичних та оперативних даних, аналітичних досліджень, кримінальних, цивільних, господарських, адміністративних справ. Аналогічно в п. 3 Наказу Генерального прокурора України «Про організацію правозахисної діяльності органів прокуратури України» № 3гн від 07.11.2012 року перевірки проводити за зверненнями та повідомленнями про порушення законів, у тому числі поширені у засобах масової інформації, що вказують на неналежне виконання своїх обов`язків посадовими особами контролюючих та правоохоронних органів, за матеріалами цих органів, а також за власної ініціативи. Тобто, у період з 2009 року та по 31.12.2014 (дата скасування всіх наглядових наказів в органах прокуратури), прокурори могли звернутись до органів державної влади за перевіркою оспорюваного розпорядження, а також щодо виявлення порушення лісовою законодавства та права користування ДП «Київське лісове господарство». Крім того, на момент виникнення порушень прав держави було врегульовано та функціонував механізм виявлення таких порушень через уповноважені державою органи, які після офіційної реєстрації державного акта про право власності на землю мали можливість виявити порушення визначеного законом порядку виділення земельної ділянки, ініціювати відповідні процедури перевірки і звернення до суду, у тому числі за допомогою прокуратури, у межах передбаченого статтею 257 ЦК України строку позовної давності. Той факт, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області було визначено в якості уповноваженого територіального державного органу вже після реєстрації державного акта на спірну земельну ділянку, не впливає на початок перебігу трирічного строку позовної давності, оскільки на той день існував інший уповноважений державний орган, у тому числі прокуратура України, які мали реальну можливість вчасно дізнатися про порушення державних прав та інтересів. Варто також зауважити, що прокурором не надано доказів, які б підтверджували, що про порушення інтересів ДП «Київське лісове господарство» їм стало відомо від якихось джерел. Водночас, володіючи відомостями про місце розташування спірних земельних ділянок (а користувач земельною ділянкою зобов`язаний знати, де його земельна ділянка розташована) наявність кадастрового номера, що дає можливість визначити та ідентифікувати місце розташування земельної ділянки, і прокурор, і ДП «Київське лісове господарство» могли дізнатись з 2013 року про порушення права користування. Крім того, суд звертає увагу, що позовні вимоги заступника прокурора Київської області обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органів державної влади і саме держава відповідальна за прийняті її органами за незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Так, уперше факт відчуження земельних ділянок органами державної влади мав місце у 2009 році, в цьому ж році був отриманий державний акт на земельну ділянку, тому саме від цієї дати почався перебіг строку позовної давності. У подальшому земельна ділянка відчужувалась , про що були внесений відповідний запис в Державний реєстр речових прав, а до суду з цим позовом заступник прокурора звернувся у 2019 році, тобто із пропущенням установленого законом трирічного строку позовної давності. При цьому реєстрація права власності на спірну земельну ділянку та видача державного акту на право власності на земельну ділянку відбувалось за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті оскаржуваного розпорядження. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому на відміну від інших учасників цивільних правовідносин держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Разом з тим, ні прокуратура, ні державне підприємство жодних дій для встановлення обставин вибуття земельних ділянок із державної власності в межах строку позовної давності не вчинили. Таким чином, у прокурора позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права та оскарження розпорядження Обухівської районної державної адміністрації сплинула ще 19.01.2012. У ДП «Київське лісове господарство» та Київського обласного та по м Києву управління лісового та мисливського господарства строк позовної даності на звернення до суду сплинув у 2016 році. Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи і не може бути переоцінене. Прокурором не обґрунтовано поважність причин її пропущення. Враховуючи, що прокурором при зверненні до суду із позовною заявою пропущено строк позовної давності, а представник відповідача по справі просив застосувати цей строк, зважаючи на те, що за усталеною практикою ЄСПЛ строки позовної давності слугують: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від незаявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від суддів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними, суд вважає, що в позові слід відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed