Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

11.02.2019 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В позовній заяві зазначив, що [INFO] сталася смерть його матері, яка була співвласником квартири за адресоюм. [ADDRESS] , загальною площею 84,68 кв.м., в тому числі житловою площею 49,91 кв.м. Іншими учасниками права спільної сумісної власності на вказане житло є сторони в справі. Позивач вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно на момент відкриття спадщини проживав та був зареєстрований у вказаному житлі разом із матір`ю. Звернення позивача до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері увінчалось винесенням постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючого документа на частку, на отримання якої в порядку спадкування претендує позивач. На підставі визнати за ним права власності на 1/5 частину квартири, яка належала померлій [PERSON] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по вказаній цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. З аналогічними заявами, які містять повне визнання позову, звернулися відповідачі. За наявних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 233 ЦПК України знаходить за можливе розглядати справу у відсутність її учасників. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , а також іншим членам сім`ї, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить квартира загальною площею 84,68 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19 липня 1993 року, що видане згідно з розпорядженням (наказом) органу приватизації від 19 липня 1993 року за № 16107 та зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 15-707. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 14 листопада 2006 року (серія [NUMBER] ). [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори з метою отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] Нотаріальна контора, розглянувши заяву, встановила, що видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] неможливо з наступних підстав: «Згідно п.п. 4.14, 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] ), яка належить [PERSON] , померлій [INFO] , необхідно надати в нотаріальну контору правовстановлюючий документ на спадкове майно, а саме: на спадкову квартиру (Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, Свідоцтво про право на спадщину або інший документ, якій підтверджує право власності спадкодавця).В зв`язку з тим, що вищезазначена квартира не зареєстрована у відповідних органах реєстрації нерухомого майна, тому видати свідоцтво про право на спадщину за законом не мас можливості.» З 1980 року по день смерті [PERSON] , позивач постійно проживав разом зі своєю матір`ю, що підтверджується довідкою № 908 від 14.03.2016 року, виданою КП «ЖКС «Чономорський». За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до наведеного положення цивільного законодавства позивач в справі є спадкоємцем першої черги за законом померлої Право на спадкування здійснюється шляхом прийняття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Згідно із ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, який починається з часу відкриття спадщини, а статтею 1273 ЦК України передбачено право спадкодавця відмовитися від спадщини, подавши протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, відповідну заяву. Фізична особа, яка в силу ст. 12 ЦК України є вільною у здійсненні своїх прав, вправі прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Позивач здійснив право на прийняття спадщини, оскільки постійно проживав зі спадкодавцем та був зареєстрованим в житлі, право на частку якого в порядку спадкування бажає отримати. Склад спадщини утворюють всі права та обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності визначена після смерті спадкодавця, що і зумовило відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відмова нотаріуса не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини, а його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних, що дає суду всі підстави для ухвалення рішення на користь позивача. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки відсутність у спадкодавця правовстановлюючих документів на спадкове майно унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, беручи до уваги досліджені у судовому засіданні докази, визнання позову відповідачами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved