Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

11 вересня 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом в якому зазначає, що з 05 жовтня 2012 року перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У подружжя 13 червня 2013 року народився син [PERSON], який на даний час знаходиться на її утриманні. Відповідач, з яким проживають окремо, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, офіційно не працює. Належним чином самостійно утримувати сина не має можливості, оскільки не працює у звязку з доглядом за ними. Просить стягнути із відповідача в свою користь аліменти на утримання сина в розмірі 500 грн. до досягнення ним повноліття, а також стягнути з нього аліменти на її утримання у розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення сином трирічного віку. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги змінили і просять стягувати з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/2 частини від доходів та на утримання позивача в розмірі 1/3 доходів. Відповідач подав до суду заперечення проти позову в якому зазначив, що позов визнає частково враховуючи таке. Позивач, прохаючи стягнути з нього аліменти на утримання сина, не врахувала обставини, передбачені ст. 182 СК України, а саме те, що він є безробітним та отримує пенсію, якої не вистачає йому самому на здійснення особистого утримання. Крім цього, він є інвалідом 2 групи з дитинства довічно, на його утримані знаходиться мати [PERSON], яка є непрацездатною за віком, пенсіонеркою, за станом здоровя потребує постійного лікування на що витрачається значна сума коштів, тому він є єдиним годувальником своєї сімї. У звязку з цим стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 500 грн., як просить позивач, поставить його та його сімю у край складне матеріальне становище. Також зазначив, що твердження позивача про те, що з часу народження він не відвідував дитину не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивач із сином, коли той народився, проживали разом з ним в будинку №12 по вул. Шевченка в м. Хорохорин Луцького району до середини липня 2015 року, коли [PERSON] без будь-яких пояснень забрала свої речі, сина та пішла з дому. Бачитись із сином вона йому забороняє, сама не бажає з ним спілкуватись, а тому надати матеріальну допомогу на утримання сина він не має можливості. В судовому засіданні відповідач підтримав свої заперечення та пояснив, що згідний сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі, який визначить суд, а щодо стягнення аліментів на утримання позивача просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьком [PERSON], [INFO], є відповідач, що стверджено його свідоцтвом про народження (а.с. 4), а перебуває він на утримані позивача, про що відповідач не заперечує. Згідно ст. 182 ч. 2 СК України розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» № 80-VІI від 28.12.2014 року передбачено, що для дітей віком до 6 років з 1 вересня 2015 року прожитковий мінімум становить 1167 грн., що 30 % становитиме 350 грн. 10 коп. Враховуючи стан здоровя та матеріальне становище дитини, відповідача, який інших, крім сина [PERSON], дітей не має, є інвалідом ІІ групи по зору з дитинства і довічно, отримує пенсію в розмірі 1049 грн., суд у відповідності до вимог ст. 183 ч. 1 СК України, визначає аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття, оскільки [PERSON] не довела суду, що [PERSON] спроможний сплачувати аліменти в розмірі, якому вона просить. При цьому суд враховує, що він утримує матір, яка є непрацездатна і веде підсобне господарство, з якого доходу не має. Відповідно до ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ст. 84 цього ж Кодексу дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Як установлено в судовому засіданні та вбачається із свідоцтва про шлюб (а.с. 3), сторони 05 жовтня 2012 року уклали шлюб. Подружжя має дитину, яка на даний час є малолітньою, проживає із позивачем, яка здійснює догляд за нею за що, з її слів, щомісячно отримує допомогу від держави в розмірі 130 гривень. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що позивач потребує матеріальної допомоги, оскільки рівень її доходів не забезпечує їй прожиткового мінімуму. Суд вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки отримує пенсію. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач зобовязаний утримувати свою дружину. Згідно ст. 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Якщо платник аліментів виїжджає на постійне місце проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти можуть бути сплачені наперед за час, визначений домовленістю подружжя, а у разі спору за рішенням суду. Оскільки позивач змінила позовні вимоги про стягнення аліментів на її утримання в частині від доходу відповідача в розмірі 1/3, суд виходячи із розміру пенсії та враховуючи, що за станом здоровя відповідач працювати не може, оскільки є інвалідом ІІ групи, отримує пенсію. Встановлюючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на її утримання, суд враховує матеріальний стан платника, спроможність надавати допомогу, визначає їх в розмірі 1/10 від його доходу щомісячно, починаючи з 11 вересня 2015 року та до досягнення сином [PERSON] трирічного віку. В даному випадку загальний розмір стягуваних із відповідача аліментів не буде перевищувати половини отримуваної ним пенсії. Покликання відповідача на те, що він не зможе відвідувати сина із-за віддаленості його місця проживання від позивача не заслуговує на увагу. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає до негайного виконання і суд не стягує із відповідача в користь держави судового збору, оскільки він від сплати такого звільнений як інвалід ІІ групи на підставі ст. 5 ч. 1 п. 9 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial