Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

1. 17 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ПП «Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів «ТЕХНОПРОГРЕС» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що від листопада 1998 року по січень 2020 року він працював у відповідача (в останнє на посаді начальника відділу постачання). При звільненні з позивачем не було проведено остаточного розрахунку. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом (з урахуванням уточнень) про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 28\~281,95 грн., компенсації за затримку розрахунку при звільненні станом на день ухвалення судом рішення, а також відшкодування судових витрат (а.с.а.с. 1 5, 75, 76, 104 106). 2. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснивши, що заборгованість після відкриття провадження у справі була частково погашена, проте дотепер значна частина заборгованості не сплачена. 3. Представник відповідач до суду не з`явився, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с.а.с. 84, 85). У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). 4. 16 липня 2020 року у засіданні судом було постановлено ухвалу про розгляд справи у заочному порядку. \~ \~ \~ \~ 5. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. 6. Судом було встановлено, що позивач від 06.11.1998 по 08.01.2020 працював у відповідача на посаді начальника відділу постачання (а.с. 10). 7. При звільненні відповідач не сплатив позивачеві заборгованість по заробітній платі, сума якої станом на 27.04.2020 становить 28\~654,29 грн. (з урахуванням часткового погашення) (а.с.а.с. 52 58, 92 99). 8. Відповідно до частин першої, третьої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 9. Згідно з частинами першою, другою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. 10. За правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 11. Частиною першою статті 115 КЗпП визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. 12. Судом встановлено, що під час звільнення позивач не отримав усі належні йому кошти, що є безумовною підставою для задоволення позову в частині стягнення заборгованості. При цьому, зважаючи на принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), позов підлягає задоволенню в сумі 28\~281,35 грн. тобто у межах, визначених позивачем. 13. За змістом статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 14. Відтак, зважаючи на те, що під час звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, суд доходить висновку про те, що за час затримки розрахунку за період від 08.01.2020 по 16.07.2020 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі 17\~031,67 грн. 15. Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок). 16. Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. 17. Згідно з абзацом першим пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. 18. Середньоденна заробітна плата позивача згідно з довідкою відповідача від 05.05.2020 №05/05/20-02 становить 122,53 грн. (а.с. 91). 19. Кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні за період від 08.01.2020 по 16.07.2020, становить 139. 20. Відтак сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає: 139 х 122,53 = 17\~031,67 грн. (з утриманням з цієї суми обов`язкових платежів і зборів). 21. Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правничу допомогу, то суд при цьому виходить з такого. 22. За правилами, встановленими частиною 1 статті 133 ЦПК, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 23. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 24. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 25. Суд вважає належними та достатніми докази, надані позивачем на підтвердження понесення ним витрат на правничу допомогу, а саме: копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордеру, договору про надання правничої допомоги, розрахунки щодо наданих послуг, розписки про одержання коштів, акти приймання послуг щодо надання правничої допомоги (а.с.а.с. 46, 47, 77, 78 82, 107 109). 26. Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача компенсацію витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 9\~900,00 грн. 27. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню компенсація його витрат зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. (а.с. 74). 28. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн. за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі. 29.

Outcome: approved