Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

12.02.2016 року представник позивачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання поруки припиненою, в якому він зазначив про те, що згідно ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Він повідомив про те, що позивачка проживає за адресою: 40000, [ADDRESS], що відноситься до Копаківського району м. Суми. Між АКІБ УкрСиббанк (нова назва публічне акціонерне товариство УкрСиббанк , що є правонаступником АКІБ УкрСиббанк ) та [PERSON] (позичальником) 11.09.2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11392509000. З метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] по кредитному договору між АКІБ УкрСиббанк та [PERSON] 11.09.2008 року було укладено договір поруки № 228090. Відповідно до умов договору поруки кредитор (відповідач) не вправі без згоди поручителя (позивача) змінювати умови договору кредиту з позичальником, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя. П. 1.2.9. передбачає, що відсоткова ставка встановлюється у розмірі 8,7 % річних. З довідки-розрахунку за договором кредиту вбачається, що відповідач в одноособовому порядку збільшив відсоткову ставку з 8,7 % річних до 17,4 % річних. Таким чином, збільшення відсоткової ставки було здійснено в односторонньому порядку, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя в частині збільшення розміру нарахованих процентів за користування кредитними коштами. В п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин від 27.09.2012 року зазначено про те, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на. захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (ст. ст. 3, 12 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобовязання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена) . Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких колісна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом. В правовій позиції Верховного Суду України в справі № 6-73цс12 зазначено про те, що за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком. Ураховуючи викладене, висновок суду касаційної інстанції про те, що ч. 1 ст. 559 ЦК України не передбачає припинення поруки внаслідок збільшення розміру відповідальності поручителя, є помилковим. Необхідно звернути увагу на те, що порука також припинилася, оскільки банком вимога до поручителя не була заявлена у межах шести місяців від дня настання строку погашення чергового платежу за кредитним договором, строк сплати яких встановлено у додатку до кредитного договору (графік погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому) . Так, в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року, прийнятій з вказаних мотивів неоднакового застосування законодавства зазначено, що вказана наступна правова позиція у справі № 6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України) ; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України) ; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги) , якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України) . Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову) , кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення предявлення вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України можна дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання, у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем. Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Черговий платіж за основним зобовязанням в повному обсязі був здійснений 30.09.2014 року, а після нього по тілу кредиту виникла прострочена заборгованість, при цьому письмова вимога направлена 01.07.2015 року та позов про стягнення заборгованості поданий 06.08.2015 року, тобто після спливу шестимісячного строку. Таким чином, оскільки право на припинення зобовязання за договором поруки не визнано ПАТ УкрСиббанк , тому права поручителя підлягають захисту шляхом визнанню поруки такою, що припинена в судовому порядку. На підставі вищевикладеного та у відповідності до вимог ст. ст. 526, 559 ЦК України, ст. ст. 10, 27, 31, 60 ЦПК України, він просив суд визнати такою, що припинена поруку [PERSON] за договором поруки від 11.09.2008 року № 228090 (а. с. 2 5) . 19.04.2016 року представник відповідача за довіреністю [PERSON] надав до канцелярії Ковпаківського районного суд м. Суми заперечення проти позову, в якому він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа № 592/1457/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ УкрСиббанк про визнання договору поруки припиненим. Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України особи, що приймають участь у справі мають право, зокрема, надавати письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Outcome: dismissed