Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

10.08.2017 року громадянка [PERSON] [PERSON] [PERSON] звернулася з вказаним позовом до громадянина України [PERSON] та просить суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на її користь суму авансу у розмірі 77571,21 гривень, стягнути з відповідача на її користь судовий збір у сумі 776 гривень та витрати на правову допомогу адвоката у сумі 4000 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 1984 року по 2012 рік, який розірвано. У період шлюбу за спільні кошти вони придбали (побудували) житловий будинок за адресою ПМР Республіка Молдова, м.Первомайськ, вул..Енергетиків,22. Іншого спільного майна у подружжя не було. Після розірвання шлюбу вона з дітьми залишилася проживати у даному будинку та між нею і відповідачем було досягнуто згоди про викуп у нього його частки в спільному майні подружжя, що належить відповідачу, а саме: 1/2 частини вищевказаного домоволодіння. 23.11.2012 року вони узгодили всі питання щодо продажу їй, належної відповідачу частини вказаного домоволодіння, а саме: її вартості, яка за їх згодою становила 5\~000 доларів США, строки та порядок оплати. У рахунок даної суми позивач 23.11.2012 року виплатила відповідачу аванс у сумі 3000 доларів США, що підтверджується розпискою. Хоча в розписці було зазначено, що відповідач отримує кошти за розподіл майна, всі розуміли, що то був аванс за майбутні дії про продаж їй його ? частини даного домоволодіння. Тобто, згідно зазначеної розписки, відповідач за домовленістю та обоюдній згоді, у рахунок його частини у спільному майні приймає суму грошей частками, а саме: 23.11.2012 року 3000 доларів США, при свідках [PERSON] та [PERSON] та очікує сплати залишку в розмірі 2000 доларів США, до 01.09.2013 року. Позивач виконала всі умови домовленості та передала відповідачу 3000 доларів США та на протязі 2013 року пропонувала відповідачу віддати йому залишок суми в 2000 доларів США, як сплату за ? частину його домоволодіння, але відповідач відмовився, заявивши, що передумав продавати їй його частку у домоволодінні за 5000 доларів США, а продасть вказану частку їй за 10 тисяч доларів США. В подальшому він відмовився виконувати умови договору або повернути аванс у сумі 3000 доларів США. В 2015 році вона подала позов до Слободзійського суду ПМР р.[PERSON] (по місцю знаходження майна) про розподіл спільного майна між нею та відповідачем, сподіваючись на те, що відповідач у суді відмовиться від своєї ? частини майна та вона виплатить йому за дану частку майна 2000 доларів США у рахунок залишку сплати. Але у судовому засіданні відповідач наполягав на поділі майна по ? частці, але не заперечував, що вона у якості авансу, згідно розписці, передала йому 3000 доларів США у рахунок сплати за його частку у домоволодінні, які він повинен передати їй. Згідно рішення Слободзійського районного суду ПМР р.[PERSON] від 16.06.2015 року будинок №22 по вулиці Енергетиків м.Первомайськ ПМР р.[PERSON] був визнаний сумісною власністю подружжя, тобто її та відповідача, по ? частці за кожним. Відповідач став власником ? частки вказаного будинку не повернувши їй аванс у сумі 3000 доларів США за дану частку. Вона декілька разів зверталася до відповідача з проханням повернути аванс, але він їй відмовив. У кінці 2015 року вона подала позов до відповідача про витребування даної суми безпідставного збагачення до Слободзійського районного суду ПМР р.[PERSON], але їй було відмовлено у звязку з тим, що відповідач мешкає в м.Роздільна, Одеської області, Україна. Таким чином, позивач вважає, що відповідач володіє грошовими коштами, що належать позивачці без достатніх правових підстав. У червні 2017 року вона написала йому лист з проханням повернути гроші, однак він їй не відповів, тому вона вимушена звернутися з позовом до суду за місцем реєстрації відповідача для захисту свого порушеного права. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити у поновному обсязі. Повідомила суд, що грошові кошти у сумі 3000 доларів США вона позичила у знайомих, щоб віддати відповідачу за половину будинку, а згодом борг віддавала сама. Ці грошові кошти не були спільним майном подружжя і взагалі ніякого майна, крім спірного будинку, у них з відповідачем не було. Вона заперечує той факт, що грошові кошти вона виплатила у рахунок поділу майна, яке зазначив відповідач у своїх запереченнях. Вказала, що це майно дійсно залишилось у гаражі біля будинку та відповідач має змогу його безперешкодно забрати. Вважає, що строк позовної давності для звернення до суду вона не пропустила, оскільки лише у грудні 2015 року після засідання суду вона зрозуміла, що відповідач не поверне їй коштів. Думку та позицію позивача підтримав її представник адвокат [PERSON]. Відповідач [PERSON] позов не визнав, надав письмові заперечення на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. Суду пояснив, що він дійсно отримав 23.11.2012 року від позивача 3000 доларів США в рахунок поділу спільного сумісного майна, до складу якого входив і спірний будинок, після чого виїхав на постійне проживання до України. Він мав намір придбати земельну ділянку у Біляївському районі Одеської області та побудувати там власний будинок, але у нього не вистачило коштів та купівля-продаж земельної ділянки не відбувся. Позивач згодом подала до суду позов про поділ вказаного будинку та за рішенням суду [PERSON] будинок розподілено по ? частці за кожним. До поділу вказане майно було зареєстроване виключно на нього, оскільки він отримав земельну ділянку для будівництва житлового будинку у м.Первомайськ, [PERSON]. Після розірвання шлюбу він залишив все майно, список якого надав суду, у будинку. Ним користується позивач, а тому він вважає, що сума 3000 доларів США отримана ним у якості ? вартості спільного рухомого майна і не стосується поділу будинку. Після рішення суду у 2015 році він зареєстрував свою частку будинку і компетентних органах [PERSON] та має намір користуватися цією часткою для власних потреб. Також зазначив, що у розписці наданій суду позивачем немає жодного нагадування про отриманий ним аванс у рахунок продажу будинку, а зазначено, що він отримав кошти у рахунок поділу спільного майна. Вважає позов надуманим та просить відмовити у його задоволенні. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши всі докази про справі у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Згідно ст.410 ЦПК України іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Стаття 414 ЦПК визначає підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом, яка визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною [PERSON] України. 13 грудня 1993 року в м. Києві підписано Договір між Україною та [PERSON] [PERSON] про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (далі Договір), який ратифіковано Верховною [PERSON] України згідно Закону України від 10 листопада 1994 року №238/94-ВР. Згідно частини 1 ст.1 Договору громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території іншої Договірної сторони у відношенні своїх особистих та майнових прав таким же правовим захистом, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Стаття 25 Договору (особисті і майнові стосунки подружжя) зазначає, що особисті і майнові стосунки подружжя визначаються законодавством тієї Договірної сторони, громадянами якої є подружжя на час подання клопотання. Якщо один із подружжя має місце проживання на території однієї Договірної Сторони, а другий на території іншої Договірної Сторони, то діє законодавство тієї Договірної Сторони, суд якої порушив справу. У даному випадку компетентними є суди обох Договірних Сторін. Майнові стосунки подружжя щодо нерухомого майна визначаються законодавством та підлягають компетенції судів тієї Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Стаття 33 Договору встановлює, що зобовязання, які виникають із договірних відносин визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба, що учасники договірних відносин підпорядковують ці відносини вибраному ними законодавству. У справах даної категорії компетентним є суд тієї Договірної Сторони на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача. Компетенція, про яку йде мова, може бути змінена за згодою учасників договірних відносин. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у шлюбі з 1984 року, який розірвано 04 вересня 2012 року на підставі спільної заяви подружжя від 02.08.2012 року №18 (а.с.8). За відповідачем на день розірвання шлюбу на праві власності був зареєстрований житловий будинок з господарчими спорудами за №22 по вулиці Енергетиків в с.Первомайськ, Р [PERSON] (а.с.47). 23 листопада 2012 року була складена розписка наступного змісту: «[PERSON] по взаємній згоді після розірвання шлюбу з [PERSON] по взаємній згоді про поділ майна повинна виплатити суму в розмірі пять тисяч умовних одиниць [PERSON]. В даний момент вона передає йому суму в три тисячі доларів США, за нею залишається борг в дві тисячі доларів США, які вона зобовязується виплатити в найближчий час, а саме: до 01 вересня 2013 року». (а.с.7). Аналізуючи зміст вказаної розписки суд приходить до висновку, що вона не породжує жодного зобовязання для відповідача [PERSON] та не свідчить про намір укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, що йому належав. У червні 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя суд, за місцезнаходженням нерухомого майна у [PERSON] [PERSON], ухвалив рішення яким визнав домоволодіння №22 по вулиці Енергетиків в селищі Первомайськ Слободзейського району спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнав за кожним з них право власності на вказане домоволодіння по ? частині за кожним (а.с.10-12). В частині позовних вимог [PERSON] про поділ домоволодіння, виділ будинку №22 по вулиці Енергетиків в с.Первомайськ у її власність і сплаті [PERSON] компенсації його частки в грошовому вираженні в сумі 220000 рублів відмовлено за необґрунтованістю позовних вимог. Вказане рішення суду не оскаржено та виконане на території [PERSON] [PERSON]. На кожного із співвласників зареєстроване у Реєстрі право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння (а.с.69). Відповідач не визнав, що мав намір продати вказаний житловий будинок позивачу за 5000 доларів США, але визнав, що отримав 23.11.2012 року від позивача 3000 доларів США по угоді про поділ майна, яке знаходилося у будинку (речі домашнього вжитку, техніка та інше), а також у гаражі: станки, запчастини, автомобілі та інше майно, список якого додається до заперечень (а.с.55-56). Позивач не надала доказів, які б спростували наявності у домоволодінні вказаного відповідачем майна, а її доводи про те, що відповідач вивіз вказане майно в Україну також не підтверджені відповідними доказами про переміщення вказаних речей через Державний кордон України. Свідки допитані судом за клопотанням позивача, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили суду факт отримання відповідачем 3 тисяч доларів США у рахунок поділу майна подружжя, зазначивши, що крім спірного будинку у подружжя іншого майна не було, а тому свідки вважають, що відповідач отримав ці кошти у якості авансу за майбутню продажу будинку позивачу. Чому у розписці від 23.11.2012 року, долученої до справи, немає жодного посилання на продаж будинку та на умови такої угоди, свідки пояснити суду не змогли та не підтвердили обставин, викладених у позові. Свідки допитані судом за клопотанням відповідача, а саме: [PERSON], [PERSON], підтвердили суду доводи відповідача про те, що після розлучення з позивачем відповідач виїхав на постійне місце проживання в Україну, а все майно, нажите за час шлюбу, залишив колишній дружині, позивачу по справі, за що отримав компенсацію в 3 тисячі доларів США. При поділі майна за рішенням суду він отримав у власність ? частину будинку та свідки жодного разу не чули від нього про те, що він має намір продати свою частку будинку позивачу. Відповідач надав суду докази на підтвердження свого майнового стану, наявності кредитних зобовязань, спростувавши доводи позивача про те, що він тривалий час хворів та жив за її рахунок, а також висновок експерта про дійсну вартість будинку, яка значно більша тієї суми, що отримана ним від позивача в рахунок поділу майна (а.с.77-102). Відповідно до ст.570 ЦК завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних договором платежів, підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобовязання. Правила ст.571 ЦК про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Позивач не надала жодного достовірного доказу про те, що вона та відповідач домовилися укласти договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону. Розписка від 23.11.2012 року згідно якої вона добровільно передала відповідачу 3 тисячі доларів США в рахунок поділу майна, судом не приймається до уваги, як підтвердження наміру укласти договір купівлі-продажу будинку між сторонами, а гроші отримані відповідачем по даній розписці не є авансом і не повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися. Отже на користь позивача не підлягає стягненню з відповідача 77571,21 гривень, оскільки вказана сума не є авансом. Згідно ст.256 ЦК України (поняття позовної давності) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Відповідач [PERSON], до винесення рішення, заявив суду про застосування позовної давності, що не суперечить вимогам ч.3 ст.267 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч.4 ст.267 ЦК України. Позов [PERSON] не доведений доказами, дослідженими судом, не оснований на законі та не підлягає задоволенню повністю. За таких обставин, суд не застосовує позовну давність, як окрему підставу для відмови у позові. Згідно ст.88 ЦПК України у разі відмови у позові на користь позивача не підлягають стягненню понесені нею судові витрати по справі.

Outcome: dismissed