Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

11 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі позивач, АТ «Укрсиббанк», банк) звернулося в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON]Г.) про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між банком та відповідачем були укладені: 1) договір про надання споживчого кредиту №11133604000 від 27 березня 2007 року у розмірі 90\~000,00 доларів США, з додатковими угодами №1 від 03 лютого 2009 року, №2 від 03 лютого 2009 року; 2) договір про надання споживчого кредиту №11280366000 від 27 грудня 2007 року у розмірі 35 000,00 доларів США, з додатковими угодами №1 від 03 лютого 2009 року, №2 від 03 лютого 2009 року; В забезпечення виконання зобовязань за вищенаведеними кредитними договорами, між сторонами був укладений договір іпотеки від 27 грудня 2007 року, відповідно до якого в іпотеку передано нерухоме майно нежитлове підвальне приміщення (літер А-4) загальною площею 189,3 кв.м. (33 приміщень з 11 по 11), яке знаходиться по проспекту Волі у будинку №66 в м. Луцьку. За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки становить 955\~965,00 грн. В звязку з невиконання відповідачем умов кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту та процентів виникла заборгованість. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2010 року з відповідача стягнуто 897\~181,94 грн заборгованості, яка існувала станом на 21 вересня 2009 року. Однак на сьогодні заборгованість несплачена, а рішення суду не виконано. 23 травня 2016 року банк направив відповідачу вимоги в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» про необхідність усунення порушення зобовязань за кредитними договорами та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Станом на 01 липня 2016 року заборгованість [PERSON] становить: 1) за кредитним договором №1113360400 від 27 березня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 148\~463,23 доларів США та по пені, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року, у розмірі 1\~071\~757,89 грн, 2) за кредитним договором №11280366000 від 27 грудня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 71\~873,97 доларів США та по пені, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року, у розмірі 463\~875,67 грн. Посилаючись на вищевикладене та положення статей 525, 526, 530, 589, 590 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статей 33, 41 Закону України «Про іпотеку» позивач просить суд (а.с.3-4): 1) звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове підвальне приміщення (літер А-4) загальною площею 189,3 кв.м. (33 приміщень з 11 по 11), яке знаходиться по проспекту Волі у будинку №66 в м. Луцьку, та належить [PERSON] з метою погашення заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (р/р 29090000000113 в АТ «Укрсиббанк», МФО 351005, код 09807750, м. Харків, пр. Московський, 60), що виникла внаслідок невиконання [PERSON] зобовязань: - за кредитним договором №1113360400 від 27 березня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 148\~463,23 доларів США та по пені у розмірі 1\~071\~757,89 грн, а саме: 70\~712,01 долар США заборгованість за кредитом, 77\~751,22 долар США заборгованість за процентами, 265\~002,60 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року, 806\~755,29 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року. - за кредитним договором №11280366000 від 27 грудня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 71\~873,97 доларів США та по пені у розмірі 463\~875,67 грн, а саме: 32\~082,78 доларів США заборгованість за кредитом, 39\~791,19 доларів США заборгованість за процентами, 47\~916,58 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року, 415\~959,09 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року. 2) Встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав пропуску позивачем строків позовної давності, які просила суд застосувати подавши відповідну письмову заяву та додаток до неї. Також у письмових запереченнях від 03 жовтня 2016 року відповідач просить суд відмовити у задоволення позову з тих підстав, що нарахування процентів та пені після судового рішення про стягнення заборгованості у 2010 році є неправомірним. Крім того, вважає, що банк недобросовісно виконує кредитні та іпотечні договори, оскільки мав право звернути стягнення на предмет іпотеки ще у 2010 році, однак цього не зробив. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Також вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним стягненням заборгованості. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства «Укрсиббанк») та [PERSON] були укладені наступні договори: 1) договір про надання споживчого кредиту №11133604000 від 27 березня 2007 року у розмірі 90\~000,00 доларів США, з додатковими угодами №1 від 03 лютого 2009 року, №2 від 03 лютого 2009 року (а.с.18-32); 2) договір про надання споживчого кредиту №11280366000 від 27 грудня 2007 року у розмірі 35 000,00 доларів США, з додатковими угодами №1 від 03 лютого 2009 року, №2 від 03 лютого 2009 року (а.с.33-45). Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №11133604000 від 27 березня 2007 року, того ж дня між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якої відповідач передав в іпотеку банку нежитлове підвальне приміщення /літер А-4/ загальною площею 189,3 кв.м. (№№ приміщень з 1 по 11), яке розташоване по пр. Волі у будинку №66 у м. Луцьку. Сторони домовилися, що ринкова вартість іпотеки становить 573\~579 грн (а.с.46-52). Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №11280366000 від 27 грудня 2007 року, 27 грудня 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якої відповідач передав в іпотеку банку нежитлове підвальне приміщення /літер А-4/ загальною площею 189,3 кв.м. (№№ приміщень з 1 по 11), яке розташоване по пр. Волі у будинку №66 у м. Луцьку. Сторони домовилися, що ринкова вартість іпотеки становить 955\~965,00 грн (а.с.53-58). Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2010 року у справі №2-3310/2010р. стягнуто з [PERSON] в користь банку заборгованість за кредитними договорами № 11133604000 від 27.03.2007 року та № 11280366000 від 27.12.2007 року в розмірі 897 181 грн. 94 коп. Як слідує з мотивувальної частини цього судового рішення, вказана заборгованість виникла станом на 21 вересня 2009 року (а.с.59-60). Як слідує з наданих позивачем розрахунків (а.с.69-99), станом на 01 липня 2016 року заборгованість відповідача за кредитними договорами є наступною: 1) за кредитним договором №1113360400 від 27 березня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 148\~463,23 доларів США та по пені у розмірі 1\~071\~757,89 грн, а саме: 70\~712,01 долар США заборгованість за кредитом, 77\~751,22 долар США заборгованість за процентами, 265\~002,60 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року, 806\~755,29 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року. 2) за кредитним договором №11280366000 від 27 грудня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 71\~873,97 доларів США та по пені у розмірі 463\~875,67 грн, а саме: 32\~082,78 доларів США заборгованість за кредитом, 39\~791,19 доларів США заборгованість за процентами, 47\~916,58 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року, 415\~959,09 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, яка нарахована за період з 02 липня 2015 року по 01 липня 2016 року. Як встановлено судом, 23 травня 2016 року банк предявив вимоги до відповідача в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» в яких вимагав усунути порушення вимог кредитних договорів протягом 30 днів з моменту отримання вимоги (а.с.64-67). Обидві вимоги були отримані позивачем 29 травня 2016 року поштою, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.68). Як слідує з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до банку про розірвання кредитних договорів та припинення договорів іпотеки, однак ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2017 року у справі №161/14030/16-ц позовну заяву було залишено без розгляду у звязку з двома неявками позивача. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) передбачено, що У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У частині першій статті 12 Закону визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини першої статті 35 Закону, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Як вже зазначав суд, 23 травня 2016 року банк предявив вимоги до відповідача в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» в яких вимагав усунути порушення вимог кредитних договорів протягом 30 днів з моменту отримання вимоги (а.с.64-67). Обидві вимоги були отримані позивачем 29 травня 2016 року поштою, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.68). Будь-яких доказів виконання своїх зобовязань за кредитним договором відповідач суду не надав. Таким чином з 29 червня 2016 року у банку зявилось право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідач істотно порушує вимоги кредитного договору, не сплачує заборгованості, а сума заборгованості за кредитними договорами значно перевищила вартість предмету іпотеки. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача, що банк не вправі нараховувати проценти та пеню після стягнення заборгованості за судовим рішенням, з наступних підстав. Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України). Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 26 травня 2016 року у справі № 6-157цс16, яка в силу статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення. Таким чином, у розглядуваному випадку банк правомірно та обґрунтовано нараховував відповідачу проценти та пеню після ухвалення заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2010 року у справі №2-3310/2010р. Також суд не приймає до уваги доводи відповідача, що звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним стягненням заборгованості, оскільки Забезпечувальне зобовязання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 09 вересня 2014 року №3-71гс14, яка в силу статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення. При прийняття судового рішення суд також враховує правову позицію Верховного суду України яка викладена у постанові від 23 грудня 2015 року №6-1205цс15 та полягає в тому, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Також суд враховує правову позицію Верховного суду України, яка викладена у постанові Верховного суду України від 13 вересня 2017 року №6-1446цс17 та полягає в тому, що аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Хоч у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов'язань. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, враховуючи істотне порушення [PERSON] вимог кредитних договорів, забезпечених іпотекою, дотримання банком вимог стосовно направлення відповідачу вимоги в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку», суд дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими. Однак, враховуючи наявність заяви представника відповідача суд застосовує позовну давність та відмовляє у задоволенні позову враховуючи наступне. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У справі, яка розглядається, судом встановлено, що сторони кредитних правовідносин змінили строк виконання основного зобов'язання, оскільки у пункті 11.1 кредитного договору від 27 березня 2007 року №11133604000 сторони передбачили, що вважається терміном повернення кредиту, таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. При цьому у випадку неотримання повідомлення - на 41 календарний день з дати його відправлення (а.с.26). Аналогічні за змістом положення містяться у пункті 6.2 кредитного договору від 27 березня 2007 року №11280366000 (а.с.36). У розглядуваному випадку, 24 липня 2009 року банк склав та надіслав на адресу [PERSON] вимоги про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за обома кредитними договорами. Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про достовірну дату отримання відповідачем цих вимог, термін повернення кредиту настав на 41 календарний день з дня їх складення, тобто 03 вересня 2009 року. 14 грудня 2009 року банк звернуся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а заочним рішенням суду від 20 квітня 2010 року у справі №2-3310/2010 з відповідача стягнута заборгованість за кредитними договорами у розмірі 897\~181,94 грн. (а.с.59-60, обліково-статистична картка на цивільну справу №2-3310/2010). Отже, змінивши строк виконання основного зобов'язання, банк був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли банк дізнався про порушення свого права, тобто з 03 вересня 2009 року - дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Аналогічний підхід відображений у постанові Верховного суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №585/1512/15-ц та і постанові Верховного суду від 14.02.2018 року у справі № 303/1037/16-ц. Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено, а в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, з 03 вересня 2009 року, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у 11 липня 2016 року, тобто зі спливом позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у звязку з пропуском позовної давності. У звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed