Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

11 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль», у якому просить визнати незаконним наказ № 01-к від 04.01.2021 про припинення трудового договору, виданий АТ «Криворізька теплоцентраль» та зобов`язати відповідача його скасувати, поновити на роботі на посаді заступника голови правління зі збуту з 05 січня 2021 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.01.2021 до дати ухвалення судом рішення по справі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з 18.07.2017 працював на підприємстві відповідача на різних керівних посадах по 04.01.2021. В період з 06.08.2020 по 14.01.2021 неодноразово був непрацездатним внаслідок захворювань та перебував у відпустках з тимчасової втрати працездатності у такі періоди: з 06.08.2020 по 25.08.2020, до роботи повинен був стати 26.08.2020; з 26.08.2020 по 14.09.2020, з 15.09.2020 по 08.10.2020, до роботи - 09.10.2020, але оскільки на підприємстві встановлений 4-х денний режим робочого часу, дата 09.10.2020 припадала на п`ятницю, яка є неробочим днем, то позивач не приступив до роботи; з 12.10.2020 по 10.11.2020; з 11.11.2020 по 10.12.2020; з 11.12.2020 по 31.12.2020, до роботи повинен був стати 01.01.2021. Вийшовши на роботу 04.01.2021 позивач приступив до роботи. Приблизно о 10.00 годині начальник відділу кадрів та працівник служби безпеки наполегливо пропонували йому звільнитися за власним бажанням, погрожуючи звільненням за будь-яких обставин. Внаслідок психологічного тиску позивачу стало погано і він був змушений звернутися до лікаря, де йому було встановлено діагноз гіпертонічна хвороба, що викликало непрацездатність позивача з 04.01.2021 по 13.01.2021, до роботи він повинен був стати 14.01.2021. Прибувши в цей день на підприємство позивач був ознайомлений з гнаказаом № 01-к від 04.01.2021 про припинення трудового договору, згідно з яким його було звільнено у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більше як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач не погоджується з правомірністю його звільнення, оскільки перший період непрацездатності тривав 2 місяці 2 дні (з 06.08.2020 по 08.10.2020), а другий період 2 місяці 2 тижні 5 днів (з 12.10.2020 по 31.12.2020), отже з 09.10.2020 позивач був працездатний, і вважає, що період його непрацездатності був перерваний. У подальшому другий період непрацездатності закінчився 31.12.2020 та позивач приступив до роботи 04.01.2020, тобто в той день, коли відповідачем був виданий оскаржуваний наказ про звільнення. На думку позивача, хоча він і перебував неодноразово на лікуванні, але жодний з цих періодів не дорівнював чотирьом місяцям, а тому у відповідача не було законних підстав для звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Ухвалою судді від 15 лютого 2021 року позов залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви. 19 лютого 2021 року від позивача на виконання ухвали від 15.02.2021 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 22 лютого 2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; відмовлено позивачу у клопотанні про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін; розгляд справи призначений на 18 березня 2021 року; сторонам роз`яснені порядок та встановлені строки на подачу відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень. 16 березня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивача було звільнено у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців внаслідок тимчасової непрацездатності згідно з п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач внаслідок своєї непрацездатності не з`являвся на роботу з 06 серпня 2020 року по 14 січня 2021 року. Жодного робочого дня позивач не виконував своїх трудових обов`язків внаслідок непрацездатності. Посилання позивача на те, що вихід на один день 09 жовтня 2020 року не може вважатися виходом на роботу внаслідок того, що даний день був неробочим на підприємстві і даний факт позивачу був достеменно відомий, оскільки він був ознайомлений з наказом по підприємству про встановлення неповного робочого тижня для всіх категорій працівників, яким був встановлений 4-х денний робочий тиждень до початку опалювального сезону. Крім того, у відзиві представник відповідача заперечив проти твердження позивача про психологічний тиск на останнього, зазначивши, що пропозиція звільнення за ініціативи працівника, замість звільнення з ініціативи роботодавця. Є нормальною та розумною практикою, яка відрізняється від психологічного тиску, якого не було у будь-якому прояві. 18 березня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження; за клопотанням позивача про надання часу для подачі відповіді на відзив судовий розгляд справи відкладений до 08 квітня 2021 року. 22 березня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач підтримав позовні вимоги з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві, а також зазначив, що його непрацездатність переривалася у періоди з 09.10.200 по 12.10.2020 та з 01.01.2021 по 04.01.2021. Відповідно до ч.ч. 5, 8 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. З письмових доказів судом встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача з 18.07.2017 на посаді заступника генерального директора зі збуту теплової енергії; з 12.09.2017 переведений на посаду директора зі збуту; з 03.06.2019 назву посади «Директор зі збуту» змінено на «Заступник голови правління зі збуту» (а.с. 43-47). У період з 06.08.2020 по 25.08.2020 [PERSON] перебував на лікарняному, причина непрацездатності - загальне захворювання, що підтверджується копію листка непрацездатності серія АДЦ № 394897 із зазначенням «стати до роботи» 26.08.2020 (а.с. 51). У період з 26.08.2020 по 08.10.2020 [PERSON] перебував на лікарняному, причина непрацездатності - загальне захворювання, що підтверджується копіями листків непрацездатності серія АДЮ № 075255 за період з 26.08.2020 по 14.09.2020 з зазначенням «Продовжує хворіти»; серія АДЮ № 677115 за період з 15.09.2020 по 08.10.2020 з зазначенням «стати до роботи» 09.10.2020 (а.с. 52-53). У період з 12.10.2020 по 31.12.2020 [PERSON] перебував на лікарняному, причина непрацездатності - невиробнича травма, що підтверджується копіями листків непрацездатності серія АДЮ № 261940 за період з 12.10.2020 по 10.11.2020 з зазначенням «Продовжує хворіти»; серія АДЮ № 259855 за період з 11.11.2020 по 10.12.2020 з зазначенням «Продовжує хворіти»; серія АДЮ № 284568 за період з 11.12.2020 по 31.12.2020 з зазначенням «Стати до роботи» 01.01.2021 (а.с. 54-55). У період з 04.01.2021 по 14.01.2021 [PERSON] перебував на лікарняному, причина непрацездатності - загальне захворювання, що підтверджується копією листка непрацездатності серія АДЮ № 326397 з зазначенням «Стати до роботи» 14.01.2021 (а.с. 56). Наказом керівника АТ «Криворізька теплоцентраль» № 01-к від 04.01.2021 [PERSON] , заступник голови правління зі збуту, звільнений у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава звільнення листки непрацездатності: АДЦ № 394897 (а.с. 42). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі урегульовані нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України, Законом України «Про відпустки», Положенням про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року №189. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Отже, застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції, як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, та відсутність хоча б однієї із них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. Досліджуючи питання щодо безперервності (непереривності) тимчасової непрацездатності [PERSON] як підстави його звільнення суд враховує наступне. Згідно з пунктом 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року №189, здатність до трудової діяльності (працездатність) - сукупність фізичних, розумових та емоційних можливостей, яка дає змогу працівникові виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості. Непрацездатність (утрата працездатності) - це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я. Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. Випадок тимчасової непрацездатності - тимчасова непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров`я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - «стати до роботи». У разі, якщо особа стала непрацездатною з приводу того самого захворювання, травми до виходу на роботу або відпрацювала неповний робочий день, випадок тимчасової непрацездатності не переривається. При виникненні іншого захворювання, травми, відпустки в зв`язку з вагітністю випадок тимчасової непрацездатності вважається новим. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] у періоди: з 06.08.2020 по 25.08.2020 перебував на лікарняному з діагнозом: вертеброгенна люмбалгія, больовий синдром (загальне захворювання), відновлення працездатності - 26.06.2020 (листок непрацездатності серія АДЦ №394897); з 26.08.2020 по 08.10.2020 перебував на лікарняному з діагнозом: після ін`єкційний абсцес правої сідниці (загальне захворювання), відновлення працездатності - 09.10.2020 (листки непрацездатності серія АДЮ № 075255, серія АДЮ № 677115); з 12.10.2020 по 31.12.2020 перебував на лікарняному з діагнозом: з/внутрісуглобове пошкодження правого колінного суглобу (невиробнича травма), відновлення працездатності - 01.01.2021 (листки непрацездатності серія АДЮ № 261940, серія [NUMBER] , серія АДЮ № 284568). Таким чином, у [PERSON] було три випадки тимчасової непрацездатності у період з 06.08.2020 по 25.08.2020, з 26.08.2020 по 08.10.2020, з 12.10.2020 по 31.12.2020. При цьому період непрацездатності переривався між другим та третім випадками непрацездатності, а саме з 09.10.2020 по 11.10.2020 і не був охоплений жодним з листків непрацездатності. Отже, суд дійшов висновку про те, що факт безперервної тимчасової непрацездатності позивача [PERSON] не знайшов свого підтвердження. Що стосується другої складової диспозиції норми, на підставі якої було звільнено позивача, а саме нез`явлення працівника на роботув установлений цією нормою проміжок часу, суд виходить з наступного. Як вбачається з копії наказу по АТ «Криворізька теплоцентраль» №23 від 30.01.2020, на підприємстві з дати закінчення опалювального сезону 2019-2020 рр., але не раніше 2 квітня 2020 р., до початку опалювального сезону 2020-2021 рр. встановлений неповний робочий тиждень для всіх категорій працівників підприємства, за їх згодою - 4-х денний робочий тиждень - тривалістю 33 години: понеділок - четвер (а.с. 76-77). Відповідно до наказу АТ «Криворізька теплоцентраль» № 224 від 28.10.2020, виданого на виконання рішення виконкому Криворізької міської ради № 466 від 16.09.2020, опалювальний сезон 2020-2021 розпочатий 29 жовтня 2020 року (а.с. 78-80). Отже, нез`явлення [PERSON] на роботу у п`ятницю 09 жовтня 2020 року обумовлений специфічним режимом роботи підприємства, а не тимчасовою непрацездатністю позивача. Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено відсутність одночасного існування двох складових, необхідних для застосування п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України як підставу для звільнення [PERSON] , оскільки його тимчасова непрацездатність не була безперервною, а не з`явлення на роботу [PERSON] обумовлено не тимчасовою його непрацездатністю, а встановленим на підприємстві роботодавцем режимом роботи неповного робочого тижня. Доводи відповідача на обґрунтування своїх заперечень проти позову про те, що позивачу було достеменно відомо про встановлення неповного робочого тижня на підприємстві, суд відхиляє, оскільки видача листків непрацездатності здійснюється на підставі Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 р. № 455, згідно з нормами якої строки, на які видаються листки непрацездатності залежать від того, з чим саме пов`язана непрацездатність (лікування, профілактика чи догляд за іншою особою), а також від виду захворювання, його тяжкості та ускладнень, і вираховується у календарних днях, а не робочих. Встановлені фактичні обставини справи та зазначені докази у їх сукупності, призводять до висновку про незаконність звільнення [PERSON] 04 січня 2021 року за пунктом п`ятим частини першої статті 40 КЗпП України. За таких обставин наказ Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» № 01-к від 04.01.2021 «Про припинення трудового договору (контракту)», яким [PERSON] було звільнено з посади заступника голови правління зі збуту не відповідає вимогам трудового законодавства, що є підставою для визнання цього наказу незаконним і поновлення позивача на роботі. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами від 12.12.2020) (далі - Порядок). Відповідно до абзаців 3,4 пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу Згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац перший пункту 8 Порядку). Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Суд приймає до уваги, що позивач звільнений 04 січня 2021 року згідно з наказом відповідача за цією ж датою, перед звільненням протягом останніх двох календарних місяців він не працював, а тому для обчислення середньомісячної заробітної плати позивача необхідно виходити із встановленої у трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Згідно копії листа від 02.03.2021 № 1295/06 від АТ «Криворізька теплоцентраль» на ім`я [PERSON] , середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 955,26 грн. (а.с. 89). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 січня 2021 року до 08 квітня 2021 року становить 64002,42 грн. (955,26 грн. х 67 робочих днів) без вирахування податків та обов`язкових платежів. При здійсненні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з кількості робочих днів за п`ятиденним робочим тижнем, оскільки як вбачається з копії наказу про встановлення неповного робочого тижня на підприємстві він обмежений початком опалювального сезону - 29.10.2020, а також з копії табелів обліку часу за жовтень 2020 року - січень 2021 року - встановлений п`ятиденний робочий тиждень (а.с. 99-101). При вирішенні справи суд звертає увагу на те, що позивачем помилково у позовній заяві зазначені позовні вимоги в частині дати, з якої він просить поновити його на роботі та відраховує середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки поновлення на попередній роботі відбувається з дати звільнення працівника, яке рішенням визнано незаконним, і відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу відраховується з дня звільнення. На думку суду, таке вирішення спору буде відповідати засадам цивільного судочинства, зокрема верховенству права, і буде таким, що прийнято у межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а також відповідати принципам, закріпленим у Європейській конвенції з прав людини. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. - за позовну вимогу про поновлення на роботі, 908,00 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку, у загальному розмірі 1816 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial