Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

10 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2019 року з відповідача [PERSON] на її користь стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що вона разом із дитиною проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана під час шлюбу на ім`я відповідача. Вказує на те, що відповідач пішов із сім`ї у листопаді 2018 року, у спірній квартирі не проживає. [INFO] [PERSON] вказану спірну квартиру подарував їхній доньці малолітній [PERSON] .. Відповідач добровільно виселився з квартири, не проживає у ній понад рік, однак добровільно не бажає знятися з реєстрації. Реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає належному утриманню дитини, оскільки комунальні послуги обраховуються з врахуванням реєстрації відповідача. З огляду на викладене просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зняти його з реєстраційного обліку в квартирі. 28 січня 2020 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву, де не змінюючи підстави звернення до суду, уточнила, що вона діє як законний представник в інтересах малолітньої [PERSON] .. Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідач у судове засідання не з`явився, як не з`явився і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року провадження у справі відкрито загальне провадження, призначено підготовчий розгляд справи. Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою суду від 12 травня 2020 року вирішено розглядати справу у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до копії паспорту [PERSON] зареєстрованим місцем проживання останньої є адреса: [ADDRESS] (а.с. 5, 5 з.б.). Відповідно до копії паспорту [PERSON] зареєстрованим місцем проживання останнього є адреса: [ADDRESS] (а.с. 6- 7). Відповідно до заочного рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний(а. с. 9, 9 з.б.). Згідно з рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2019 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 10-12). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 14). Відповідно до договору дарування квартири зареєстрованого в реєстрі за № 6393, 19 листопада 2019 року [PERSON] подарував своїй доньці [PERSON] , [INFO] , квартиру [ADDRESS] . В п. 7 вказаного Договору вказано, що [PERSON] є законним представником [PERSON] та вказаний правочин вчинено в інтересах дитини(а. с. 16-17). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1918674314141, було зареєстровано договір дарування квартири, власником вказаної квартири зазначено [PERSON] (а.с.18-19, 36) Відповідно до акту складеного комітетом мікрорайону «Центр - 2» м. Слов`янськ від 24 січня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з 2018 року проживає у м. Слов`янську за невідомою адресою (а. с. 29). За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. В п. 39 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року зазначається, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. В судовому засіданні достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] .. Право власності оформлено на відповідача, який до 19 листопада 2019 року був власником спірного житла. Після оформлення договору дарування відповідачем, вказана квартира стала належить дочці [PERSON] .. За таких обставин, слід дійти висновку, що до 19 листопада 2019 року, положення ст. 405 ЦК України, за якою члена сім`ї власника може бути визнано таким, що втратив право користування житлом, на [PERSON] , не розповсюджувалися, оскільки на той момент відповідач перебував у статусі власника житла. Разом з тим, подарувавши квартиру дочці, відповідач хоч і набув статусу колишнього власника житла, однак водночас не перестав бути членом сім`ї своєї дочки, незважаючи на те, що із дружиною [PERSON] він розвівся. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, згідно із якими, малолітня [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а відповідач, як батько дитини, - є членом її сім`ї, та відповідних вказаним обставинам положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, які визначають, що право на користування житлом втрачається членом сім`ї за умови, якщо така особа відсутня за місцем проживання без поважних причин понад один рік, суд приходить до висновку, що оскільки з 19 листопада 2019 року(моменту, коли відповідач перестав бути власником спірного житла) до моменту звернення позивачки до суду із вказаним позовом (10 грудня 2019 року) пройшло менше місяця, термін збереження права користування відповідачем житлом квартири [ADDRESS] не сплинув. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, встановлені у судовому засіданні обставини та правовідносини сторін, а також відповідні ним норми чинного законодавства, суд доходить висновку що позов не підлягає задоволенню, у зв`язку із відсутністю на час розгляду справи правових підстав визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням. У зв`язку з цим, судові витрати також відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed