Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

11 березня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, у якому зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 08.06.2008 року. Від спільного шлюбу у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на дочку у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян, щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду, посилаючись на те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини та добровільно допомоги на утримання дочки не надає, чим ставить її у скрутне матеріальне становище. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, зазначила, зокрема, що вона з відповідачем проживає окремо, їх дочка проживає разом з нею. З грудня 2013 року відповідач не надає матеріальної допомоги на дитину, хоча має таку можливість, оскільки працює у ТОВ «Літинська птахофабрика». Окрім того, позивач, з огляду на неявку відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність чи про відкладення розгляду справи не подав. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що оскільки відповідач не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, а позивач не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення, слід провести заочний розгляд справи. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.06.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] (а.с.3). Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, а матір'ю позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с.4). Дочка проживає із матір'ю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконавчим комітетом Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1556 та № 1557 від 13.12.2013 р. (а.с.5,6). Як пояснила у судовому засіданні позивач, відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає з грудня 2013 року. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання доньки [PERSON]. Встановленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтями 180-183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Отже, оскільки право позивача та її неповнолітньої дитини на матеріальне утримання з боку батька порушено, то воно підлягає судовому захисту. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що як пояснила у судовому засіданні позивач, відповідач має нормальний стан здоров'я, є працездатною особою, інших осіб на утриманні не має. Доказів, які б свідчили про те, що за станом здоров'я він не може працювати, відповідач суду не надав, а тому він має усі можливості матеріально утримувати свою дитину, що є його обов'язком відповідно до ст. 180 СК України. При таких обставинах, суд вважає, що розмір аліментів, які слід стягувати з відповідача, повинен бути визначений у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.03.2014 року, тобто, з часу пред'явлення позовної заяви до суду і до досягнення донькою повноліття. Таким чином, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, оскільки позивач просила стягувати аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян, тоді як згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Призначаючи аліменти у зазначеному вище розмірі, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли утримувалася обома батьками. Підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial