Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

11 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 16 березня 2016 року помер [PERSON], з яким вона з 2000 року по день смерті проживала разом однією сімєю, без офіційної реєстрації шлюбу. За час спільного проживання ними були придбані самохідне моторне прогулянкове судно «Козирка» та автомобіль марки «Opel Kadett Karavan». Крім того, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0806 га за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Таврійська, 106 в м. Очакові Миколаївської області та гаражу № 131 в гаражному кооперативі «Старт» по вул. Зінченка Олексія, 3-Д в м. Очакові. Посилаючись на викладене, просила встановити факт проживання її однією сімєю з [PERSON] в період з серпня 2000 року по 16 березня 2016 року, визнати обєктами права спільної сумісної власності подружжя розїзний катер «Козирка» та автомобіль марки «Opel Kadett Karavan», виділивши її ? частку вказаного майна, а також визнати за нею право власності на ? частину вказаних вище житлового будинку, земельної ділянки та гаражу та по ? частці розїзного катеру «Козирка» і автомобіля марки «Opel Kadett Karavan» в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер 16 березня 2016 року. У судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представники відповідачки в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] не визнали, зазначивши, що позивачкою не надано доказів на підтвердження факту проживання однією сімєю з померлим [PERSON], стверджували, що стосунки останніх носили тимчасовий характер, а відтак немає підстав вважати, що спірні катер та автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, заперечували проти визнання за позивачкою права власності на ? частки майна померлого [PERSON] в порядку спадкування за законом, оскільки проживання однією сімєю чоловіка та жінки не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу. Третя особа приватний нотаріус Очаківського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] до суду не зявилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Суд вважає, що правовий режим цього спору має визначатись лише за нормами СК України, оскільки цей Кодекс не має зворотної сили у часі і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію, а оскільки КпШС України не передбачав встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі має визначатися лише з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, житла і таємниці листування. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві, з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно з § 150 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «K. c. Funlande», існування чи відсутність «сімейного життя» за суттю є питанням факту, в основі якого лежать існуючи на практиці тісні особисті стосунки. Також Європейський Суд з прав людини в § 44 рішення у справі «Keegan v. Ireland» зауважив, що поняття «сімя» не обмежується виключно відносинами, що засновані на шлюбі, а можуть включати інші de facto «сімейні узи», коли сторони живуть сумісно поза шлюбом. Отже, для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу судом враховується наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року, згідно з яким домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково обєднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обовязків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка, особистих немайнових і майнових прав та обовязків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, або у будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. 16 березня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про смерть серії І-ФП № 235215 від 17.03.2016р. (а. с. 14). В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка [PERSON] та померлий [PERSON] не перебували у будь-якому іншому шлюбі. Зазначена обставина була визнана всіма особами, які беруть участь у справі та не спростовувалася ними, у звязку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Як вбачається з довідки від 07 червня 2016 року, виданої житлово-будівельним кооперативом «Чайка», [PERSON] з 2000 року по 16 березня 2016 року проживав разом із [PERSON] у квартирі [ADDRESS] (після зміни назви [PERSON]) в м. Очакові Миколаївської області (а. с. 42). Даний факт узгоджується з показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] понад десять років проживали однією сімєю, вели сумісне господарство, мали спільний бюджет, разом святкували сімейні свята та урочисті дати. Викладене також обєктивно підтверджується оглянутими в судовому засіданні фотознімками та відеозаписами, зокрема, весілля сина позивачки, якими беззаперечно доведено, що рідні позивачки [PERSON] вважали [PERSON] членом своєї сімї, ставились до нього як до рідної людини (а. с.48-51, 62-64). З копії обвинувального висновку у кримінальній справі за обвинуваченням сина позивачки [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України від 02 серпня 2010 року (а. с. 43-46) також вбачається, що позивачка [PERSON] була співмешканкою [PERSON] та проживала разом із ним. Частиною 3 ст. 10, частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Належних достовірних даних (доказів) того, що стосунки позивачки [PERSON] та померлого [PERSON] мали випадковий, тимчасовий характер, а останній, крім цього, мав багато стосунків з іншими жінками, представниками відповідачки суду не надано. Так, допитані в якості свідків в судовому засіданні [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали суперечливі показання, що не узгоджуються ані з показаннями сторін та інших свідків, ані з письмовими доказами, а тому, на думку суду, уваги не заслуговують. Натомість, докази, представлені іншою стороною, свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, витрачали гроші по взаємній згоді на придбання майна, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет. Судом установлено, що між позивачкою та померлим [PERSON] склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, з 2004 року вони фактично були співмешканцями, і саме в роки спільного проживання (2004 2016) придбавали майно. Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 25), померлий [PERSON] мав у власності автомобіль [NUMBER], який було зареєстровано за ним 12 серпня 2004 року. Також як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, 03 березня 2015 року [PERSON] придбав у ТОВ «ТОП СЕРВІС ЮГ» в особі директора [PERSON] самохідне моторне прогулянкове судно «Козирка» модель «1411», 1982 року побудови (а. с. 15-16). Посилання представників відповідачки в заперечення позову на те, що вказані автомобіль та прогулянкове судно були придбані за власні кошти [PERSON], судом не можуть бути взяті до уваги, з огляду на таке. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи те, що представниками відповідачки не надано достовірних доказів того, що вказані вище речі були придбані особисто [PERSON] до 2004 року або того, що вони є подарованими, суд вважає необхідним визнати це майно спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Враховуючи всі обставини справи, суд дійшов висновку, що вартість спільного майна складає 56 223 грн і частка кожного в спільному майні становить 28 111 грн 50 коп.. Будь-яких інших доказів щодо вартості спірного майна, які спростовували б суму, вказану позивачкою, представниками відповідачки надано не було і про наявність таких даних не зазначено. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають частковому задоволенню в частині встановлення факту проживання однією сімєю та визнання автомобілю і катеру обєктами спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, не підлягає задоволенню вимога позивачки [PERSON] в частині визнання за нею право власності на ? частину спадкового майна, що залишилосяпісля померлого [PERSON], адже за наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, ця вимога судовому розгляду не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки відповідачка звільнена від сплати судового збору, суд відносить судові витрати на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: partial