Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

11.09.2019року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її доньки [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на території Радсадівської сільської ради зареєстрована, але тривалий час не проживає відповідачка [PERSON] , [INFO] , яка має неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . Миколаївським районним відділенням поліції Очаківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області встановити місце знаходження [PERSON] не представилося можливим, так як на території Миколаївського району Миколаївської області вона не мешкає тривалий період часу. На підставі довідки про розшук та відсутність відомостей про місцезнаходження відповідачки, [PERSON] , [INFO] , у 2017 році надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та позивачку призначено її опікуном. За час опікунства над дитиною рідна мати дівчинки не з`являється за місцем проживання доньки, її життям не цікавиться, участі в її вихованні та утриманні не приймає, не готує дівчинку до самостійного життя, не відвідує батьківські збори, шкільні свята, консультації для батьків, відкриті уроки, позакласні, позашкільні заходи. Позивач у судове засідання не з`явилася при цьому подала заяву в якій змінила свої позовні вимоги,просила задовольнити їх частково лише в частині позбавлення батьківських прав, розгляд справи провести за її відсутності, проти заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце судового засідання була повідомлена вчасно,у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин; відзив не подавала. Представник третьої особи служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації виконувач функції органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився при цьому подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності,стосовно позовних вимог проти задоволення не заперечує. Відповідно до положень ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідач [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серія [NUMBER] . Відповідно до листа Очаківського відділу поліції Миколаївське районне відділення поліції від 04.07.2019 року № 4923/69-2019 вжитими заходами встановити місце мешкання [PERSON] не представилося можливим так як на території Миколаївського району Миколаївської області остання не мешкає тривалий період часу. Згідно листа Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 490/02-13-22-19 від 15.05.2019 року за адресою [ADDRESS] починаючи з 2004 року проживає неповнолітня [PERSON] з [PERSON] , присутності та участі у вихованні та утриманні дитини третіх осіб та батьків не виявлено. Як вбачаться з листа адміністрації Радсадівського ЗЗСО від 27.08.2019 року за №42 за період навчання мати [PERSON] - відповідачка по справі [PERSON] не цікавилась навчанням та вихованням дитини, не відвідувала батьківські збори, участі у навчанні дитини не приймала. Згідно характеристики Радсадівської ЗЗСО, [PERSON] має задовільний рівень навченості, її вихованням займається опікун [PERSON] , яка приділяє багато уваги навчанню і вихованню дитини. Відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації № 62-р від 16.03.2017 року, [PERSON] надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та призначено [PERSON] її опікуном. У своєму висновку служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконуюч функції органу опіки та піклування вважає доцільним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до її доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, відповідачка протягом тривалого часу не приділяла належної уваги розвитку своєї доньки, ухилялась від виконання своїх обов`язків по їх вихованню: не піклувалась про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувались з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не створювала умов для отримання дитиною належної освіти. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом з боку відповідачки на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не намагається облаштувати належні умови для повноцінного розвитку, забезпечити дитину необхідним, не виявляє турботу, навіть цікавість щодо своєї доньки, тому позов у частині позбавлення відповідачки батьківських прав підлягає задоволенню. За приписами частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, з відповідачки підлягає стягненню сума судового збору на користь позивачки у розмірі 768,40грн.

Outcome: approved