Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

12.03.2014 року позивач звернувся до Слов'янського міськрайонного суду з уточненим в ході судового розгляду справи позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на 1/6 частину спадкового майна у порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що його батьки [PERSON] та [PERSON] побудували будинок з надвірними будівлями, який розташований у [ADDRESS]. За вищезазначеною адресою після завершення будівництва були зареєстровані батьки позивача, він сам та його сестра - відповідачка по справі. Батько позивача помер 10 січня 1981 року, після його смерті відкрилась спадщина на ? частину спадкового майна в тому числі на 1/6 частку домоволодіння розташованого у [ADDRESS]. Спадщину після смерті батька прийняла його мати, сестра та він оскільки на момент смерті спадкодавця проживали всі разом однією сім'єю. Тому зазначає, що йому належить 1/6 частка вищевказаного спадкового майна. У 2001 році позивач побудував гараж на території домоволодіння, зробив паркан, перебудував комунікації в будинку. [INFO] померла його мати. Він до нотаріальної контори в передбачений законом 6 місячний строк з заявою про прийняття спадщини не звертався, оскільки відповідачка його запевнила, що спадковий будинок належить їм в рівних долях. На теперішній час позивач довідався, що на момент смерті батька, будинок не було введено у експлуатацію і після його смерті мати зареєструвала право власності на будинок на своє ім'я, тим самим порушивши його право на спадкове майно. 24.02.1998 року коли позивач проходив службу в армії, мати позивача оформила договір дарування будинку розташованого у [ADDRESS] на відповідачку. Також вона подарувала відповідачці земельну ділянку площею 0, 0802 га на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок. Позивачу не було раніше відомо про ці факти, оскільки і мати і відповідачка від нього їх приховували, а довідався про них позивач лише нещодавно коли йому стало відомо, що сестра збирається продавати спірний будинок. Просив суд встановити факт що на момент смерті батька він проживав разом з ним однією сім'єю і прийняв спадщину вступивши у володіння спадковим майном. Просив визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] від 24.02.1998 року, номер у реєстрі 1429 та визнати частково недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0, 0802 га розташованої за адресою [ADDRESS] від 24.02.1998 року, номер у реєстрі 1431. Визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частку домоволодіння та земельної ділянки площею 0, 0802 га за адресою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надавши право представляти свої інтереси своєму представнику [PERSON] Представник позивача [PERSON] який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити навів доводи, аналогічні викладеним у позові. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог через те, що ним було пропущено строк позовної давності оскільки дізнався про порушення своїх прав позивач у 1981 році а звернувся до суду лише на теперішній час. Пояснила, що її мати розпорядилась своїм майном і подарувала спірний будинок і земельну ділянку їй. Таким чином пояснила, що будинок [ADDRESS] і земельна ділянка належать їй на праві власності. Представник відповідача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, просив суд відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки ні що не перешкоджало йому звернутися раніше до суду, крім того вважає що позивачу було відомо раніше про те що власницею майна з 1998 року є відповідачка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила що в період з 2004 року по 2007 рік коли вона проживала на квартирі, то Петров проживав разом з сестрою та матір'ю в будинку [ADDRESS] та робив там ремонт. На момент смерті батька у 1981 року позивач [PERSON] відповідач [PERSON] та їх мати [PERSON] проживали разом з ним. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача та свідка, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані сторонами докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинного з 01 січня 2004 року, зазначено про те, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» , відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( далі - ЦК УРСР). Враховуючи те, що відкриття спадщини на спірне майно відбулося до 2004 року, суд вважає за необхідне застосовувати при вирішенні заявлених позовних вимог положення ЦК УРСР. Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Матеріалами справи встановлено що будинок [ADDRESS] було збудовано до 1992 року, а, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючи документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючи документи. За умови наявності акту відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним. З матеріалів справи вбачається, що 26.10.1981 року актом приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння встановлено, що на земельній ділянці площею 860 кв.м. побудовано житловий будинок за рішенням виконкому Слов'янської міської Ради від 18.11.1964 року, який складається з 4 кімнат; за висновками вищевказаного акту домоволодіння яке розташоване у [ADDRESS] прийнято до експлуатації. Аналізуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що будинок розташований за адресою [ADDRESS] побудований на земельній ділянці виділеній під забудову та з дозволу виконкому Слов'янської міської Ради від 18.11.1964 року. У суду немає підстав вважати спірне домоволодіння не завершеним, та що померлий [PERSON] не набув права власності на зведений ним будинок, оскільки за наведених обставин виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цих об'єктів. Таким чином доводи представника відповідача про те, що на момент смерті [PERSON] будинок не було введено в експлуатацію і він не був завершенний будівництвом, через що неможливо визнати за позивачем право власності на домоволодіння в цілому суд не приймає до уваги та вважає їх неспроможніми, оскільки вони спростовуються вищезазначеними нормами законодавства, яке діяло на час виникнгення спірних правовідносин. Вирішуючи питання про встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем на момент смерті останнього суд встановив наступне. На момент смерті батька позивачу не виповнилося повних 14 років, тобто він був неповнолітнім. Відповідно до положень Кодексу про шлюб та сім'ю України місцем проживання неповнолітніх дітей - є місце проживання їх батьків. Підтвердила факт спільного проживання позивача разом із своїм батьком матір'ю та сестрою однією сім'єю, в судовому засіданні і свідок [PERSON] Аналізуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст.. 79 Кодексу про шлюб та сім'ю України у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР. Вирішуючи питання про визнання права власності за позивачем на спірне домоволодіння та земельну ділянку суд прийшов до наступного. Відповідно до положень Цивільного кодексу Української РСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого, та для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв /фактично вступив в управління або володіння спадковим майном/ та прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини /статті 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР/. Відповідно до норм статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо: 1) він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном; 2) подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути здійснені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані. Як передбачено статтею 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спірний будинок та земельна ділянка на якій він зведений є спільною сумісною власністю подружжя, частки кожного з них є рівними, згідно зі ст.ст. 22, 28 КпШС Української РСР. Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до роз»яснень, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24 червня 1983 року, зі змінами та доповненнями, «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», обов»язкова частка у спадщині визначається з урахуванням усіх спадкоємців за законом тієї черги, котра за відсутності заповіту закликалася б до спадкування, а також утриманців спадкодавців, які мають право на спадщину. При цьому береться до уваги вартість усього спадкового майна, незалежно від того, чи проживав хто - небудь із спадкоємців разом із спадкодавцем. Відповідно до положень ст.535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Таким чином враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що позивачу безспірно, відповідно до норм законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин належить 1/6 частка домоволодіння та земельної ділянки які розташовані у [ADDRESS]. У суду немає підстав сумніватися в фактичному вступі в управління спадковим майном позивачем, оскільки на момент відкриття спадщини він проживав разом із спадкодавцем однією родиною. Вирішуючи питання про визнання частково недійсними договорів дарування спірного домоволодіння та земельної ділянки, суд встановив наступне. З наведених норм закону та обставин справи встановлено, що позивач на момент смерті спадкодавця (батька) мешкав в спірному будинку, який розташований на спірній земельній ділянці тобто вступив в володіння цим майном, тому він вважається таким, що прийняв спадщину а саме 1/6 частину спірного майна, відповідно до положень ст.. 535 ЦК УРСР, а тому позовні вимоги в частині визнання частково недійсними договорів дарування від 24.02.1998 року згідно яких мати позивача подарувала відповідачці будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, яка розташована за тією ж адресою - підлягають задоволенню. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Однак відповідач та представник відповідача в супереч положень ст.. 60 ЦПК України, в обґрунтування та доведення обставин викладених у запереченні не надали суду належних письмових та обґрунтованих доказів, що позивачем було пропущено строк позовної давності та що про порушення своїх прав він довідався ще 1998 році, а рішення суду не може ґрунтуватися на домислах та припущеннях. В той же час сумніватися в поясненнях позивача, згідно яких він довідався про порушення своїх прав лише в цьому році у суду немає підстав, оскільки на протязі всього часу з моменту відкриття спадщини після смерті батька, позивач був впевнений та не сумнівався, що йому безспірно належить 1/6 частка спадкового майна, тому що таке право закріплювалось за ним нормами законодавства чинного на момент відкриття спадщини. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved