Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

10 жовтня 2016 року до Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на гараж в порядку набувальної давності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що вона разом із своєю сім'єю та рідним дідусем [PERSON] вели спільне господарство. Проживали разом за адресою: місто Дніпро, просп. Д. Яворницького (колишній просп. [PERSON])[ADDRESS]. Гр. [PERSON] станом на 1960 р. був співробітником П/Я 192. Згідно рішення П/Я 192 у 1960 р. [PERSON] придбав для себе автотранспортний засіб та побудував для нього гараж на прибудинковій території будинку № 78 (на той момент то був буд. № 86). Виконавчим комітетом Дніпропетровської ради заздалегідь було надано дозвіл на будівництво гаражу за даною адресою. Заперечень від будь яких державних органів, та мешканців будинку, біля якого йшло будівництво гаражу, не було. Однак [PERSON] помер 10.10.1998 року. Таким чином гр. [PERSON] був користувачем та власником вищезазначеного гаражу 37 років. Після смерті [PERSON], починаючи з 1998 року (тобто останні 18 років) позивачка продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватись даним нерухомим майном. Доглядає за гаражем та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, оскільки завжди користувалась і користується на сьогоднішній день. Інших осіб, які претендують на дане нерухоме майно, яке залишилось після смерті [PERSON], крім позивачки немає. Таким чином, позивачка зазначає, що відкрито, добросовісно і безперервно на протязі багатьох років володію гаражем № 3, що розташований на прибудинковій території будинку № 78 на просп. Д.\~Яворницького у м. Дніпро, підтримує його в належному стані, також доглядає територію біля гаражу, сплачує необхідні платежі, тобто є добросовісним набувачем майна. При таких обставинах позивачка вважає, що суд може визнати за нею, [PERSON] право власності на гараж № 3, що розташований на прибудинковій території будинку № 78 на просп. Д. Яворницького у м. Дніпро в порядку набувальної давності. Позивачка в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що проти заочного рішення по даній справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. У відповідності до ч.4\~ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. \~За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення. Враховуючи, що сторони у судове засідання не зявились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка проживала разом з гр. [PERSON] за адресою: місто Дніпро (колишнє м. Дніпропетровськ), просп. Д. Яворницького (колишній просп. [PERSON])[ADDRESS]. Гр. [PERSON] станом на 1960 р. був співробітником П/Я 192. Судом також встановлено, що згідно рішення П/Я 192 у 1960 р. [PERSON] придбав для себе автотранспортний засіб та побудував для нього гараж на прибудинковій території будинку № 78 (на той момент то був буд. № 86). Виконавчим комітетом Дніпропетровської ради заздалегідь було надано дозвіл на будівництво гаражу за даною адресою. Заперечень від будь яких державних органів, та мешканців будинку, біля якого йшло будівництво гаражу, не було. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] помер 10.10.1998 року. Таким чином гр. [PERSON] був користувачем та власником вищезазначеного гаражу 37 років. Із матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON], починаючи з 1998 року (тобто останні 18 років) позивачка продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватись даним нерухомим майном, тобто встановлена обставина у користуванні та володінні майном позивачкою понад 10 років, у тому числі факт існування таких обставин за три роки до набрання ЦК України в ред. 2004 року. Згідно зі\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.\~58 ЦПК України належними є докази, які місять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з аналізу норм ст.344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно з розясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Право власності за давністю володіння, перш за все, може виникнути на придбане для володіння майно, яке відноситься до будь-якої форми власності, крім того, яке вилучено з цивільного обороту. В силу ч.1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать у тому числі об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знеціненні та зміни їх призначення. Також, обов'язковою ознакою нерухомого майна, як об'єкту матеріального світу, в розумінні вимог матеріального закону, є будівництво об'єкту нерухомості у встановленому законом порядку. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК України). Аналіз вимог чинного законодавства, в яких йдеться про недостовірних учасників цивільних правовідносин, дозволяє зробити висновок, що особу слід вважати добросовісною у тому випадку, коли вона діє без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускає легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди. З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що фактичне володіння спірним майном не завдало шкоди правам та охоронюваним законом інтересам третіх осіб, а сам факт володіння таким майном з боку позивачки не спрямований на спричинення шкоди іншим особам. Оскільки вона набула володіння спірним майном після смерті [PERSON], який до цього володів цим майном 37 років, і в подальшому сама володіла спірним майном понад 10 років, суд вважає, що позивачка мала підстави вважати, що користування майном протягом настільки тривалого строку і без будь-яких вимог з боку третіх осіб щодо повернення цього майна та/або його знесення, свідчить про правомірність такого володіння. Безперервність володіння повинна бути протягом визначених законом строків і цей строк диференціюється в залежності від об'єкта, в даному випадку для нерухомого майна є таким, що становить 10 років. Також обов'язковою ознакою, необхідною для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України є факт відкритого володіння, очевидного для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. При цьому перебіг строку набувальної давності починається з моменту володіння. Факт перебування у користуванні та володінні позивачки спірного майна понад 10 років, у тому числі факт існування таких обставин за три роки до набрання\~ЦК України\~в ред. 2004 року. Суд вказує, що за вказаний період часу, спірне майно не було примусово витребувано у позивачки законним володільцем шляхом предявлення віндикаційного позову, а фактичне володіння таким майном з боку позивачки також не було визнано недобросовісним у встановленому законом порядку. З огляду на вказані вимоги чинного законодавства та фактичні обставини справи, зокрема наявності фактичного, без титульного, відкритого та безперервного володіння позивачкою нерухомим майном у вигляді гаражу № 3, що розташований на прибудинковій території будинку № 78 на просп.\~Д.\~Яворницького у м. Дніпро, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог та визнання за [PERSON] право власності за набувальною давністю на гараж № 3, що розташований на прибудинковій території будинку № 78 на просп. [PERSON]. Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явилася, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст.224 ЦК України Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивачки щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачкою судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved