Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

11 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія води», відповідно до заявлених позовних вимог просив суд: «Поновити себе, [PERSON], на роботі відповідача - ТОВ «Компанія «Енергія води» на посаді начальника відділу збуту. Стягнути з відповідача - ТОВ «Компанія «Енергія води» на свою користь весь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 20 березня 2015 року і до 10 вересня 2015 року в розмірі 142 499,93 грн. Стягнути з відповідача - ТОВ «Компанія «Енергія води» на свою користь, завдану позивачу останнім своїми незаконними діями моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 20000,00 грн.». На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2015 року, позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія води», третя особа ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в частині позовних вимог про поновлення [PERSON] на роботі відповідача - ТОВ «Компанія «Енергія води» на посаді начальника відділу збуту, - залишено без розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, пояснив, що з 16 жовтня 2014 року позивач працював на посаді начальника відділу збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія води». На початку березня 2015 року позивач виявив грубі порушення норм трудового законодавства на підприємстві, про що особисто повідомив керівництво підприємства, та вимагав в майбутньому дотримуватись норм чинного законодавства. 20 березня 2015 року позивача в усній формі було повідомлено про його звільнення, однак з наказом про звільнення із займаної посади позивач не був ознайомлений, розрахунок при звільненні не проведено, що спонукало позивача звернутись до суду з позовом про поновлення на роботі, однак під час розгляду справи з'ясувалось, що за наказом по підприємству від 07 травня 2015 року №123-К наказ про звільнення позивача датований 20 березня 2015 року скасовано, тому позивач залишив вимоги про поновлення його на роботі без розгляду, однак вважає, що відповідачем має бути виплачено середній заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2015 року до 10 вересня 2015 року в розмірі 142 499,93 грн., що є предметом позову. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача, які призвели до порушення трудових прав, пов'язані з несвоєчасним повідомленням про поновлення позивача на роботі та безпідставним припиненням виплати заробітної плати, позивачу завдано моральну шкоду, яку оцінює в 20000,00 грн.. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні. Представник відповідача Андрікевич С.С. в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.28-31), додатково пояснив, що на підставі наказу генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія води» Стародуб А.К. за №117-К від 20 березня 2015 року, позивача було звільнено із займаної посади начальника відділу збуту з 20 березня 2015 року. Однак, після його звільнення на підприємстві проведено службове розслідування, за результатами проведення розслідування встановлено відсутність заяви позивача на звільнення, що слугувало підставою для винесення наказу №123-К від 07 травня 2015 року про скасування наказу ТОВ «Компанія «Енергія Води» №117 від 20 березня 2015 року та поновлення позивача на посаді начальника відділу збуту з 20 березня 2015 року. Оскільки під час розгляду даної справи позивач залишив без розгляду вимоги про поновлення на роботі, а стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними та залежить від встановлення обставин для поновлення працівника на роботі, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача в цій частині, а враховуючи необґрунтованість вимог позивача про стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні, відсутні підстави для відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, яка визначена позивачем в розмірі 20000,00 грн., тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа - ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки уповноваженого представника суд не повідомила, процесуальним право подати письмові пояснення (заперечення) по суті предмету спору не скористалась. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 16 жовтня 2014 року [PERSON] працював на посаді начальника відділу збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія води». На підставі наказу генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія води» Стародуб А.К. за №117-К від 20 березня 2015 року, [PERSON] звільнено із займаної посади начальника відділу збуту з 20 березня 2015 року. (а.с.43) За наказом генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія води» Стародуб А.К. за №123-К від 07 травня 2015 року, скасовано наказ ТОВ «Компанія «Енергія Води» №117 від 20 березня 2015 року про звільнення [PERSON], поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу збуту з 20 березня 2015 року. Підстава: Акт службового розслідування від 07.05.2015 року. (а.с.44) Починаючи з 07 травня 2015 року по 26 жовтня 2015 року працівниками ТОВ «Компанія «Енергія Води» складено Акти про відсутність на роботі (як на своєму робочому місці, так і у ТОВ «Компанія «Енергія Води») протягом робочого дня [PERSON], які приєднано в копії до матеріалів справи. (а.с.74-100, 102-105, 118-121) Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно положень ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичною особою. А відповідно до ст.4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, питання звільнення працівника з роботи вирішується в досудовому порядку уповноваженим на те органом, тобто адміністрацією чи власником підприємства, які працевлаштували працівника. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, що розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Така правова позиція висловлена у Висновках Верховного Суду України, викладена у рішеннях прийнятих за результати розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, безпосередньо у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі №6-15цс13. Враховуючи викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з ТОВ «Компанія «Енергія води» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 142 499,93 грн. є безпідставними та таким, що не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання про поновлення позивача на роботі, в той же час відповідачем поновлено позивача на роботі з моменту його звільнення, тобто з 20 березня 2015 року, законність виданих наказів про звільнення та поновлення на роботі позивачем в межах даного спору не оспорюється, в свою чергу позивач не реалізував своє процесуальне правом подати заяву про зміну підстав та предмету спору в порядку, як це передбачено ч.2 ст.31 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 2371 Кодексу законів про працю України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Це правило кореспондується зі змістом ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя. Виходячи з предмету спору, позивачем окремо заявлені вимоги про відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, яка визначена в розмірі 20000,00 грн., однак в межах даного спору позивачем не доведено факт порушення його трудових прав з боку відповідача, як роботодавця, що є визначальним для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди з урахуванням положень ст. 2371 КЗпП України, інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не наведено, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія води», третя особа ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed