Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

10.12.2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментам та зменшення розміру аліментів. Ухвалою суду від 15.01.2016 року позовна заява за заявою [PERSON] залишена без розгляду. 30.01.2014 р. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в остаточній редакції якого просила встановити факт ухилення [PERSON] від сплати аліментів на утримання неповнолітніх синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р. на користь [PERSON], стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по сплаті аліментів на утримання синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р. в розмірі 69 775,62 грн., стягнути з [PERSON] на її користь за прострочення сплати аліментів за період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р. на утримання синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] неустойку у розмірі 1 179 943,16 грн., стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на лікування синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1500,00 грн. щомісячно до повноліття дітей та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 17 лютого 1995 р. між нею та [PERSON] укладено шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Внаслідок важких пологів один з хлопчиків - [PERSON], отримав тяжкі травми та залишився інвалідом дитинства з діагнозом ДЦП, синдром спастичного тетрапарезу з перевагою ніг, грубою затримкою темпів психомоторного та фізичного розвитку, судомним синдром. Інший хлопчик - [PERSON], має хронічні неврологічні захворювання. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося через постійні сварки, відсутність поваги та любові до неї з боку чоловіка, який вів себе грубо, агресивно, неодноразово бив її та дізнавшись, що вона вагітна - вигнав з дому. Вона вимушена була мешкати окремо, бо, незважаючи на її стан, відповідач продовжував знущатися над нею. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.10.1996 р. [PERSON] зобовязано сплачувати аліменти на її користь на утримання синів [PERSON] та [PERSON], які народилися 11.08.1996р.н. в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 24.10.1996 р. до їх повноліття. На виконання вищезазначеного рішення суду видано виконавчий лист № 6А-510 від 24.10.1996р. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.02.1997 р. шлюб між ними розірвано. Зазначає, що відповідачу вперше стало відомо про його обовязок сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей на підставі рішення суду ще в жовтні 1996р. На протязі перших двох років після розлучення, а саме в 1997-1998 роках, [PERSON] сплачував аліменти добровільно, але нерегулярно та час від часу - по 50-60 грн. Виконавче провадження на той час було відкрито в ВДВС Червонозаводського p-ну м. Харкова. Таким чином, відповідач в період 1997-1998р.р. також знав, розумів і усвідомлював свій обов,язок сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей та частково виконував його. Але з 1999 р. він припинив сплату аліментів, про що зазначено в довідці № 1306/5 від 13.09.1999р., виданої начальником ВДВС Червонозаводського району м. Харкова. 31.01.2000р. вона подала скаргу на адресу Управління юстиції Харківської області про відсутність виплат по аліментам на утримання дітей в 1999р. Відповідно до листа начальника ВДВС Жовтневого p-ну м. Харкова від 21.03.2000 р. її повідомлено, що з 06 вересня 1999р. по 17 березня 2000 р. відповідач працював на ТВО «Харківкомунпромвод», мав заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.09.1999р. в розмірі 911,40 грн. До вказаного підприємства виконавчий лист надійшов 20.01.2000р., примусово з заробітної плати стягнуто лише 114,02 грн. В звязку зі звільненням відповідача з даного підприємства у березні 2000р., 21.03.2000р. виконавчий лист повернувся до ВДВС Червонозаводського p-ну м. Харкова. Відповідно до довідки від 25.12.2000р., виданої начальником ВДВС Червонозаводського району м. Харкова позивач ніде не працює та ухиляється від сплати аліментів. [PERSON] в період 1999-2000рр. також знав, розумів та усвідомлював свій обовязок сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, але ухилявся від його виконання. В 2001 р. на протязі декількох місяців добровільно надавав допомогу дітям,обіцяв робити це регулярно, але перестав. Їй стало відомо, що він працює в салоні «Кудесниця» (територіально це Московський р-н м. Харкова), про що вона повідомила відповідний ВДВС Московського району м. Харкова. Але аліментів на утримання дітей з березня 2001р. так і не отримала. Лише після 2-х скарг до Московського ВДВС від 06.12.2001р. і 19.12.2001р. та скарги до Головного управління юстиції Харківської області, листом № T-1I 04/12327 від 29.11.2002р. за підписом в.о. начальника управління юстиції їй повідомлено, що виконавчий лист надійшов до ВДВС Московського p-ну м. Харкова 14.03.2001р. з ВДВС Червонозаводського p-ну м. Харкова та наступного дня його направлено до салону «Кудесниця» для виконання. Заборгованість по аліментам станом на 15.03.2001р. складала 254,70 грн. і нібито мені перераховано кошти у розмірі 616,60 грн. Також проведено перевірку та встановлено, що відповідач звільнився з цього місця роботи. Факт того, що виконавчий лист знаходився у ВДВС Московського району м. Харкова у 2001 році свідчить довідка з виконавчої служби від 03 грудня 2001р. за підписом начальника ВДВС, де зазначається, що державним виконавцем у виконавчому провадження була [PERSON] та позивач нібито отримала від відповідача аліменти в розмірі 93,00 грн. До кінця 2002 р. виконавчий лист до ВДВС Московського р-ну м. Харкова не повертався. Крім того, впродовж 3-х років (з 2001р. по 2003р.) в Червонозаводському р/с м. Харкова розглядалась цивільна справа за її позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав. Відповідач в ході розгляду справи запевняв та обіцяв, що має бажання приймати участь в утриманні дітей і буде регулярно здійснювати необхідну допомогу, в тому числі і матеріальну. Але від того часу, жодної копійки аліментів на утримання дітей отримано не було. Вона неодноразово зверталась до Управління юстиції Харківської області з відповідними заявами про бездіяльність державних виконавців та прийняття необхідних заходів до відповідача, який ухиляється від сплати аліментів на своїх дітей. Але відповідач продовжував ухилятися від сплати аліментів, а звернення залишались безрезультатними. На протязі 12 років вона не полишала надію та намагалася дізнатися місце роботи відповідача, його місце проживання, оскільки інформацію про своє місце роботи, місце проживання, він не повідомляв ні державному виконавцеві, ні їй. Але ані часу, ані сил, ані фізичної можливості та матеріального стану, здійснювати постійні детективні пошуки, умовляти посадовців виконувати свої обовязки належним чином, звертатися за правовою допомогою для ефективного захисту прав дітей в суді, не було, оскільки діти потребували і потребують особливого, спеціалізованого лікування та піклування. Звернувшись в черговий раз восени 2013р. до ВДВС Московського р-ну м. Харкова, вона дізналась, що виконавче провадження по виконавчому листу № 6А-510 від 24.10.1996р. взагалі не можуть знайти і більш за все він втрачений. В звязку з чим, вона звернулась до Московського р/с м. Харкова з заявою про видачу дублікату виконавчого листа № 6А-510 від 24.10.1996р. та відповідно до ухвали Московського районного суду м. Харкова від 18.09.2013р. отримала зазначений вище дублікат виконавчого листа. Після чого, звернулась з відповідною заявою про повторне відкриття виконавчого провадження за примусовим стягненням з [PERSON] аліментів на дітей до ВДВС Дзержинського району м. Харкова. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.11.2013 р. ВП № 40523588 виконавче провадження відкрито та відповідачу надано строк для добровільного виконання. Крім того, відкрито кримінальне провадження № 12013220470005120, внесене до ЄРДР 14.09.2013р., у відношенні [PERSON] за ч. 1 ст. 164 КК України відповідно до витягу з зазначеного кримінального провадження. Таким чином, відсутні жодні докази, які б могли вказувати про її несвоєчасне предявлення виконавчого листа до виконання. Натомість є в наявності докази, які доводять факт умисного ухилення відповідача від сплати аліментів на дітей впродовж більш як 15-ти років. Оскільки, через розшук відповідача - [PERSON], аліменти з 2003 року та по теперішній час не сплачувались, відповідач умисно ухилявся від виконання обовязку щодо утримання дітей, то з нього підлягають стягненню аліменти за період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р., підлягає стягненню сума заборгованості по аліментах з розрахунку середньомісячної заробітної плати у розмірі 60117,29 грн. Більш того, відповідно до витягу з ЄДРЮОтаФОП від 21.01.2014 р. [PERSON] зареєстрований фізичною особою-підприємцем 17.10.2002 р., який здійснює такі види діяльності, як надання послуг перукарнями та салонами краси, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Крім того, з 07.02.2005 р. взятий на облік платника податків в Індустріальній МДПІ м. Харкова та з 16.02.2006 р. взятий на облік, як платник єдиного внеску в Управлінні ПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова. Зазначає, що відповідач - є фізично здоровою, працездатною особою, займається підприємницькою діяльністю, має стабільний прибуток, оскільки є власником Студій перманентного макіяжу в м. Харкові, його прибутки на рік складають більше мільйонна гривень, які він приховує від державних виконавців та прирікає власних дітей на виживання, яке межує з боротьбою кожного дня за право жити бодай ще один день чи тиждень, за право полегшити фізичні страждання та подарувати дітям маленьку радість на надію на краще. Державному виконавцеві ВДВС Дзержинського району вдалося дізнатися, що відповідач мешкає у власному 4-х поверховому будинку за адресою м. Харків, пр-т Тракторобудівників, 34 та володіє земельною ділянкою за цим домоволодінням, є власником не одного автотранспортного засобу. Все вищезазначене дає право в повній мірі стверджувати, що відповідач знаючи про наявність у нього двох неповнолітніх дітей, одного - інваліда дитинства, іншого - потребуючого додаткового лікування та догляду, наявності рішення суду про стягнення з нього аліментів, розумів та усвідомлював наслідки несплати та ухилення від сплати аліментів, але умисно намагається ввести суд в оману аби не виконувати свій батьківський обовязок та не піклуватися про своїх дітей. Приховуючи дійсний розмір свого заробітку, місце роботи та місце проживання, мав за мету ухилитися від сплати аліментів на утримання своїх дітей, які й так позбавлені можливості нормального життя в звязку з тяжкими захворюваннями. Більш того, відповідач, будучи заможною людиною приховував місце свого знаходження, що призвело до розшукування його на протязі 10-ти років та необхідності звертатися до прокуратури м. Харкова та Харківського міського голови [PERSON] задля цього. Їхній син - [PERSON], отримавши тяжкі травми під час пологів, залишився інвалідом з дитинства з діагнозом ДЦП, синдром спастичного тетрапарезу з перевагою ніг, грубою затримкою темпів психомоторного та фізичного розвитку, судомним синдром. В перші чотири роки його життя вона докладала максимальних зусиль для можливості синові не бути живою лялькою. Задля цього зверталась до інституту проблем медичної реабілітації Реабілітаційного центру «Еліта», який знаходиться в м. Львові та спеціалізується саме на проблемах діток з ДЦП. Та змогла організувати [PERSON] 2 курси інтенсивної реабілітації, які проходили з 14.09.1998 р. по 25.09.1998р. та з 17.05.1999р. по 28.05.1999р. Завдяки цим курсам лікування дитина по закінченню першого курсу змогла не лише повзати по-пластунські, а й почати сидіти по-турецькі, тримати спинку при стоянні та при ході з підтримкою, самостійно пробувати тягнути ложку до рота та вимовляти більше нових звуків. Після 2-го курсу хлопчик почав стояти і ходити з опорою на повну стопу та збільшився обєм активних рухів, зменшився перехрест ніг, було відмічено позитивну динаміку з багатьох медичних показників. Для подальшої динаміки необхідно було систематично продовжувати курси реабілітації. Але нажаль її матеріальний стан в 2000 році погіршився вкрай - на жодній роботі не потрібен працівник, який постійно перебуває на лікарняному по догляду за дитиною. Єдиним годувальником в сімї залишилась її мама - [PERSON] з якою вона та хлопчики жили після її з відповідачем розлучення. Вона всіма силами намагалась виконувати належний догляд за Віталіком та дотримуватися рекомендацій лікарів з Центру. Але нестача коштів на елементарні потреби та харчування, зневіра в будь-яку допомогу батька дітей та поневіряння в необхідності доводити держаним службовцям, що аліменти - це надія, маленька, крихітна, але надія на кращу долю дітям, змусили віддавати [PERSON] до Обласного спеціалізованого будинку дитини «Зелений гай», де він перебував з 04.08.2000р. до 19.04.2001р. та пізніше до Богодухівського дитячого будинку-інтернату, де він перебуває з 14.08.2001р. до виповнення повноліття. Інший син - [PERSON], має хронічні неврологічні захворювання та також потребує постійного нагляду невропатолога та курсів лікування. Вона працює час від часу на різних роботах, на даний час безробітна, жодних доходів не отримує. Відповідач має достатній дохід для того, щоб брати участь у додаткових витратах на лікування хлопчиків, які складають по 1 500 грн. в місяць. У судовому засіданні позивач вимоги підтримала та просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні вищевикладеним. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, суду пояснили, що розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача визначено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р, відповідно до якого розмір аліментів складає 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Ані нормативними актами, ані зазначеним рішенням Московського районного суду м. Харкова не було встановлено строки сплати аліментів. З урахуванням зазначеного у позивача не може бути заборгованості з аліментів в розумінні статті 196 Сімейного кодексу України, адже граничний термін сплати аліментів жодним чином не встановлено. Резолютивна частина рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. містить наступне формулювання - стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON]. З урахуванням зазначеного, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. не було передбачено зобовязання відповідача сплачувати аліменти, що в свою чергу свідчить про відсутність у позивача передбаченого рішенням суду зобовязання сплачувати аліменти, як необхідної обставини для застосування статті 196 Сімейного кодексу України. Внаслідок відсутності у [PERSON] відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. зобовязання із безпосередньої сплати аліментів та, враховуючи відсутність граничних строків сплати аліментів, не може йти і мова про наявність будь яких винних дій відповідача. Окрім цього, [PERSON] не надано жодних доказів перебування [PERSON] у розшуку, або існування будь-яких інших обставин, які б унеможливлювали виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. органами державної виконавчої служби, з огляду на її посилання про наявність винних дій відповідача є необґрунтованими. Протягом зазначеного періоду часу (з січня 2003р. по лютий 2013р.) відповідач здійснював поштові перекази аліментів, що підтверджується копіями квитанцій. При цьому, вказані перекази позивачем не отримувалися. Зазначені обставини виключають вину [PERSON] як необхідну, передбачену законодавством, передумову застосування статті 196 Сімейного кодексу України та стягнення з нього пені. Зазначає, що, як вбачається в уточненій позовній заяві від 06.08.2014р., в обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів за період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р. позивач посилається на положення частини 2 статті 191 Сімейного кодексу України, відповідно до якої аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати, у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, при цьому, в такому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Незважаючи на диспозицію зазначеної норми [PERSON] не надала жодних доказів ухилення [PERSON] від сплати аліментів та заявила позовні вимоги про стягнення аліментів за період, який дорівнює 11 рокам, що перевищує передбачений положеннями частини 2 статті 191 Сімейного кодексу України трирічний строк, аліменти за який можуть бути стягненні судом. З урахуванням зазначеного, не надані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, а також заявлено позовні вимоги, які не можуть бути задоволенні з огляду на встановлене частиною 2 статті 191 Сімейного кодексу України обмеження строку стягнення аліментів. Окрім наведеного звертає увагу на те, що виходячи з назви та змісту статті 191 Сімейного кодексу України зазначеною нормою регулюється присудження аліментів. Враховуючи наведене та приймаючи до уваги той факт, що розмір аліментів визначено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р., відсутні будь-які підстави для застосування статті 191 Сімейного кодексу України по відношенню до спірних правовідносин між сторонами. Стягнення аліментів за минулий час у випадках вирішення судом питання щодо розміру таких аліментів відбувається на підставі відповідного виконавчого листа. Враховуючи факт існування виконавчого листа, виданого для примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. про стягнення з відповідача аліментів, питання щодо розміру таких аліментів повинно вирішуватися з огляду на зазначений виконавчий лист, а не з винесенням нового судового рішення. Окрім цього, задоволення заявлених позовних вимог призведе до стягнення аліментів у подвійній сумі. Адже задоволення передбачених вимог щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 60 117,29 грн. не призведе до будь-яких правових наслідків у відкритому виконавчому провадженні щодо виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. Таким чином, органами державної виконавчої служби будуть стягнуті кошти як на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р., так і на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова. За виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Враховуючи зазначене для застосування положень зазначеної статті необхідна одночасна наявність наведених обставин: наявність виконавчого провадження за предявленим до виконання виконавчим листом, виданим на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р.; не стягнення аліментів протягом часу існування зазначеного в пункті 1 виконавчого провадження внаслідок розшуку або перебування відповідача за кордоном. [PERSON] посилається на те, що відповідач перебуває в розшуку з 2002р. по сьогоднішній день, при цьому, не надано жодних доказів оголошення [PERSON] в розшук. Більше того як вбачається із доданих до зустрічного позову документів посилання на частину 2 статті 194 Сімейного кодексу України повністю спростовуються матеріалами справи, а саме: відповідно до наданого рішення Червонозаводського районного суду від 20.10.2003р. відповідач був присутнім зокрема під час розгляду справи № 2-86 2003г., зазначене разом з відсутністю будь яких доказів перебування відповідача в розшуку підтверджує, що він в розшуку не перебував; рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.10.2003р. встановлено факти, що відповідно до положень частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню, а саме: надання відповідачем регулярної матеріальної допомоги на утримання дітей; закриття органами державної виконавчої служби виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. за ініціативою позивача. З наведеного вбачається відсутність обох передбачених законодавством обовязкових правових підстав для застосування частини 2 статті 194 Сімейного кодексу України, а саме: як відсутність протягом періоду з 2002р. по сьогоднішній день виконавчого провадження за предявленим до виконання виконавчим листом, виданим на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. так і перебування відповідача в розшуку. Позивачем не надано жодних доказів вартості необхідних додаткових витрат на лікування дітей, з огляду на те,що розмір заявлених позивачем до стягнення додаткових витрат на лікування синів є необґрунтованим. Порядок виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. встановлений положеннями Закону України «Про виконавче провадження».Таким чином, визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню відноситься до компетенції органів державної виконавчої служби та здійснюється в межах виконавчого провадження. При цьому, розмір аліментів вже визначено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.11.1996р. в пропорційному відношенні до доходів відповідача, отже відсутні будь-які передбачені законодавством України підстави для визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів у судовому порядку. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, представників [PERSON], допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 17.02.1995 р. (а.с. 39), який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.02.1997 р. (а.с. 41 т.1). Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO] (а.с. 42 т.1). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.10.1996 р. [PERSON] зобовязано до сплати аліментів на користь [PERSON]на утримання синів [PERSON] та [PERSON], які народилися 11.08.1996р.н. в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 24.10.1996 р. до їх повноліття (а.с. 40 т.1). 09.11.2001 р. Московським районним судом видано виконавчий лист про стягнення аліментів. Як вбачається із відповіді державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ від 11.09.2013 року виконавчий лист № 6А-5210 від 24.06.96 виданий Московським районним судом м. Харкова про стягнення аліментів із [PERSON] на виконанні не перебуває, згідно перевірки Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавчий лист у м. Харкові та Харківській області станом на 11.09.2013 року не зареєстрований.( а.с.68 т.4) У зв,язку із втратою позивачем виконавчого документу ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.09.2013 року задоволена її заява і видано дублікат виконавчого листа ( а.с.69 т.4). Постановою державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 01.11.2013 р. відкрито виконавче провадження (а.с. 10 т.1). Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем перераховувалися позивачу аліменти, про що свідчать квитанції, які містяться в матеріалах справи. Допитані у судовому засіданні свідки відповідача суду пояснили, що на прохання відповідача направляли поштові перекази на ім,я колишньої дружини [PERSON] Із пояснень свідків, що також не заперечувала і позивач, частина грошових переказів, які направлялися на сплату аліментів, повернулася відповідачу без їх отримання позивачем. Тобто судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідач ухилявся від сплати аліментів. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] також підтвердили факт того, що в період з 2003 року по 2013 рік відповідач не змінював адресу місця проживання, місця роботи, номери телефонів та не вчиняв дій, які свідчили б про його переховування. Відповідно до ч 3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Суд вважає, що позивачем не надано суду доказів ухиляння відповідача від сплати аліментів, тому і відсутні підстави для встановлення зазначеного факту. Частиною 1 статті 194 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Тобто, датою зворотного відліку трирічного терміну, за який може бути стягнуто аліменти за минулий час, є дата предявлення стягувачем виконавчого листа до виконання. Постанова про відкриття виконавчого провадження №40523588 датована 01.11. 2013 року, а тому заборгованість державним виконавцем могла бути нарахована лише за період з 01.11.2010р. по 01.11.2013р. (за 3 роки, які передували даті предявлення виконавчого листа до виконання). Частиною 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Частиною 9 цієї ж статті передбачено, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом Тобто, визначення розміру заборгованості належить до компетенції державного виконавця, а у разі виникнення спору щодо розміру заборгованості, визначеної державним виконавцем, спір вирішується судом, отже, відсутні будь які, передбачені законодавством України, підстави для визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів однією з сторін судового процесу за самостійно здійсненим розрахунком. Саме таким чином здійснено розрахунок розміру заборгованості державним виконавцем, яка сплачена в повному обсязі, що підтверджується Постановою про закінчення виконавчого провадження від 17.03.2015р. (а.с. 156 т.4 ) та Розпорядженням про перерахунок на користь [PERSON] грошових коштів, які надійшли від [PERSON] на депозитний рахунок Фрунзенського ВДВС ХМУЮ від 17.03.2015р. (а.с. 79 т.4). Отже, станом на 17 березня 2015 року відповідач повністю виконав обовязок зі сплати заборгованості по аліментам у розмірі 33 089,82 грн. за період з 01.11.2010р. - 01.11.2013р. (тобто, за 3 роки, які передували предявленню виконавчого листа до виконання), у відповідності до вимог частини 1 статті 194 Сімейного кодексу України. Згідно частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Тобто, головною умовою для застосування статті 196 Сімейного кодексу України та, відповідно, притягнення платника аліментів до відповідальності шляхом задоволення вимоги про стягнення пені, є встановлення факту наявності вини платника аліментів у виникненні заборгованості. Відмовляючи у задоволені позову в цій частині, суд виходить із того, що не має вини відповідача у не сплаті аліментів, оскільки в період з 01.01.2003 по 01.12.2013 року лист позивачем не був направлений для виконання у виконавчу службу. Матеріали справи містять розрахунок заборгованості по аліментам, який складений позивачем, в той час коли такий розрахунок має бути складений виконавчою службою. Суд вважає, що позивач з 2003 по 2013 рік без поважних причин не зверталася для пред,явлення виконавчого листа до виконання, тому вимоги про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів є необґрунтованими і недоведеними, оскільки вина відповідача щодо несплати аліментів за цей період недоведена. Відповідно до частини 2 статті 185 Сімейного кодексу України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006р., у цих випадках участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Зі змісту наведених норм вбачається, що розмір додаткових витрат, які стягуються, повинен визначатися не залежності від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Тобто, розмір таких витрат має бути обґрунтованим та підтвердженим належними, та допустимими доказами. Виходячи із того, що [PERSON], отримав тяжкі травми та залишився інвалідом дитинства з діагнозом ДЦП, синдром спастичного тетрапарезу з перевагою ніг, грубою затримкою темпів психомоторного та фізичного розвитку, судомним синдром, а [PERSON] має хронічні неврологічні захворювання, що підтверджується матеріалами справи, довідками наданими суду та копіями чеків на придбання ліків та харчування дітей, поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача додаткові кошти на лікування дітей у розмірі по 1500 грн. на кожного щомісяця, починаючи від дня предявлення позову (30.01.2014 р.) до досягнення дітьми повноліття, а саме до 11.08.2014 р. Питання про судові витрати вирішено на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial