Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

11.12.2013 року до Вінницького міського суду Вінницької області звернулася із цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивований тим, що 01 вересня 2012 року позивач уклала із відповідачем договір безпроцентної позики грошей. За умовами вказаного договору відповідач отримав позику в сумі 400 000 гривень та взяв на себе зобов'язання повернути отриману суму коштів 200 000 гривень в строк до 01 червня 2013 року, іншу частину 200 000 гривень в строк до 01 грудня 2013 року. На підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів [PERSON] написав власноручну розписку від 01.09.2012 року. Відповідно до п. 12 договору позики зобов'язання позичальника з повернення позики забезпечувалися заставою належних відповідачеві земельних ділянок, розташованих за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з порушенням взятих на себе зобов'язань відповідач у строки, вказані в договорі позики, кошти не повернув. На неодноразові звернення позивача щодо погашення боргу відповідач відмовив, пояснивши, що коштів у нього не має. Дані обставини і стали підставою звернення до суду з відповідною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача позов надав заяву про зміну підстав та предмету позову, змінені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про зміну підстав позову. Відповідач в судовому засіданні позов визнав у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. 01 вересня 2012 року позивач уклала з відповідачем договір безпроцентної позики грошей. За умовами вказаного договору відповідач отримав позику в сумі 400 000 гривень та взяв на себе зобов'язання повернути отриману суму коштів 200 000 гривень в строк до 01 червня 2013 року, іншу частину 200 000 гривень в строк до 01 грудня 2013 року. На підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів [PERSON] написав власноручну розписку від 01.09.2012 року. В зв'язку з порушенням взятих на себе зобов'язань відповідач у строки, вказані в договорі позики, кошти не повернув. На неодноразові звернення позивача щодо погашення боргу відповідач відмовив, пояснивши, що коштів у нього не має. Відповідно до п. 12 договору позики зобов'язання позичальника з повернення позики забезпечувалися заставою належних відповідачеві земельних ділянок, розташованих за адресою: [ADDRESS], а саме: - земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 0510100000:01:022:0096, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, площа 0,2358 га, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 13060283, виданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 19.11.2013 року, - земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 0510100000:01:022:0095, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, площа 0,2157 га, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 13063055, виданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 19.11.2013 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У відповідності до положень статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, а згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо предметом застави є дві або більше речей стягнення може бути звернене на всі ці речі або на будь-яку з речей на вибір заставодержателя. У відповідності до ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. Факт відсутності обтяжень, арештів або інших відомостей про заборони на земельні ділянки перехід права власності на які є предметом даного спору перевірено судом відповідно до витягів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №17761826 від 13.02.2014 року та №17761489 від 13.02.2014 року, виданих Реєстраційною службою Вінницького районного управління юстиції Вінницької області. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову у повному обсязі, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до положень статті 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved