Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

11 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про тлумачення заповіту. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її цивільний чоловік [PERSON] . Після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 5920681400:03:002:0078, 5920681400:03:002:0077, площею 0,8117 та 3,1151 га відповідно, розташовані на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області. За життя [PERSON] склав заповіт наступного змісту: « [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] , що народився в с. Лип`янка Шполянського району Черкаської області, та мешкаю в [ADDRESS] , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу як фізичного, так і морального, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: право на земельні частки (паї): площею 0,8117 га, кадастровий номер 592081400:03:002:0078, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області і належить мені згідно державного акту серії ЯЗ №354617, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 23 грудня 2008 року; площею 3,1151 га, кадастровий номер 5920681400:03:002:0077, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області і належить мені згідно державного акту серії ЯЗ №354616, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 23 грудня 2008 року, заповідаю [PERSON] , [INFO] ». Вказує, що в установлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що заповіт складено некоректно, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. 213 ЦК України позивач просить заповіт від імені [PERSON] , посвідчений секретарем Дубіївської сільської ради Черкаського району Черкаської області 03 лютого 2015 року, зареєстрований у реєстр за №8 тлумачити наступним чином: « [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] , що народився в с. Лип`янка Шполянського району Черкаської області, та мешкаю в [ADDRESS] , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу як фізичного, так і морального, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: земельні ділянки: площею 0,8117 га, кадастровий номер 592081400:03:002:0078, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області і належить мені згідно державного акту серії ЯЗ №354617, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 23 грудня 2008 року; площею 3,1151 га, кадастровий номер 5920681400:03:002:0077, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області і належить мені згідно державного акту серії ЯЗ №354616, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 23 грудня 2008 року, заповідаю [PERSON] , [INFO] ». За результатами автоматизованого розподілу справа передана на розгляд судді Білопільського районного суду Кліщ О. В. Ухвалою від 17 липня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження з викликом сторін (а. с. 31). Ухвалою від 19 липня 2019 року за клопотанням позивача в порядку ст. 84 ЦПК України з Черкаської районної нотаріальної контори витребувано копію спадкової справи №95/2019 після померлого [INFO] [PERSON] (а. с. 32). Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2019 року провадження у справі зупинено до вирішення Черкаським районним судом Черкаської області цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дубіївська сільська рада Черкаського району Черкаської області про визнання заповіту недійсним (а. с. 89). Наказом голови Білопільського районного суду Сумської області №07/06 від 24 жовтня 2019 року суддю Кліщ О. В. відраховано зі штату суду у зв`язку з прийняттям заяви про відставку. За результатами повторного автоматизованого розподілу цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про тлумачення заповіту передана на розгляд судді Свиргуненко Ю. М., яка своєю ухвалою від 25 жовтня 2019 року прийняла її до свого провадження (а. с. 25). Ухвалою судді від 29 листопада 2019 року провадження в даній справі поновлено та призначено підготовче засідання з викликом сторін (а. с. 100). Ухвалою від 30 січня 2020 року підготовче засідання закрите, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 123-124). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник останньої - адвокат Хмельницька Л. М. позов підтримала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин. Про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с 130). Заслухавши представника позивача, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. За змістом ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] у с. Дубіївка Черкаського району Черкаської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 9). Після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920681400:03:002:0077, площею 3,1151 га в межах згідно з планом, розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчена державним актом серії ЯЗ №354616, виданим Білопільською районною державною адміністрацією Сумської області 23 грудня 2008 року на підставі розпорядження №85 від 18 березня 2002 року, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010862603320 та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920681400:03:002:0078, площею 0,8117 га в межах згідно з планом, розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчена державним актом серії ЯЗ №354617, виданим Білопільською районною державною адміністрацією Сумської області 23 грудня 2008 року на підставі розпорядження №85 від 18 березня 2002 року, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010862603321 (а. с. 13-15). 03 лютого 2015 року та 02 березня 2016 року відповідно відділом Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області вищевказані земельні ділянки зареєстровані у Державному земельному кадастрі (а. с. 16-20). 03 лютого 2015 року секретарем Дубіївської сільської ради посвідчено заповіт №8, від імені [PERSON] наступного змісту: « [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] , що народився в с. Лип`янка Шполянського району Черкаської області, та мешкаю в [ADDRESS] , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу як фізичного, так і морального, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: право на земельні частки (паї): площею 0,8117 га, кадастровий номер 592081400:03:002:0078, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області і належить мені згідно державного акту серії ЯЗ №354617, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 23 грудня 2008 року; площею 3,1151 га, кадастровий номер 5920681400:03:002:0077, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області і належить мені згідно державного акту серії ЯЗ №354616, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 23 грудня 2008 року, заповідаю [PERSON] , [INFO] » (а. с. 15). За інформацією Дубіївської сільської ради Черкаського району Черкаської області на день смерті [INFO] [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] разом з співмешканкою [PERSON] . Остання доглядала за своїм лежачим хворим співмешканцем та здійснила його поховання (а. с. 11, 22, 62). 19 лютого 2019 року Черкаською районною державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом заведена спадкова справа №95/2019 після померлого [INFO] [PERSON] , зареєстрована у Спадковому реєстрі за №63780153. Крім того, 19 березня 2019 року до Черкаської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , звернулася відповідач у справі - [PERSON] (а. с. 48-49, 60). Постановою державного нотаріуса Черкаського району Черкаської області від 20 червня 2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки після смерті [PERSON] , який помер [INFO] у зв`язку з тим, що текст заповіту містить протиріччя між заявленим і наявним майном, зокрема з його змісту вбачається, що у померлого є земельні ділянки, а не земельні частки (паї), оскільки має місце посилання на кадастрові номера, які присвоюються земельній ділянці, а не паю і державні акти, якими посвідчується право власності на земельну ділянку (а. с. 24). Згідно з положеннями частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] посилалася на те, що в шестимісячний термін після смерті [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, постановою нотаріуса від 20 червня 2019 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з тих підстав, що відповідно до заповіту, спадкодавець заповів не земельні ділянки, а право на земельні частки (паї), у той час як зі змісту заповіту вбачається, що у власності померлого вже були земельні ділянки, а не земельні частки (паї), оскільки має місце посилання на кадастрові номера і державні акти. За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1223, ст. 1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, яким є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). У статті 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Положеннями статті 1256 ЦК України визначено, що тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Згідно з ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників - в порядку позовного провадження. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малось на увазі. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Оцінюючи ефективність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід враховувати, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. У даному випадку суд відмічає, що текст заповіту [PERSON] від 03 лютого 2015 року викладений чіткою і зрозумілою мовою, не містить суперечностей чи неточностей. Фактично у тексті спірного заповіту була допущена помилка, яку заповідач сам мав можливість усунути, оскільки на момент його складання мав державні акти на земельні ділянки, щодо яких зробив розпорядження. За обставин справи, неточності та помилки у тексті заповіту не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України. Вимоги про визнання права власності на майно у порядку спадкування, визнання неправомірними дій нотаріуса позивачем не заявлялись. Обраний позивачем спосіб захисту права вочевидь не співпадає з тими правами, які вона намагається захистити. При цьому [PERSON] не позбавлена можливості захистити своє право на спадщину, у разі якщо вважає його порушеним, в інший, передбачений законом спосіб. Враховуючи вищенаведене, підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про тлумачення заповіту відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed