Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

10 листопада 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 15 жовтня 2014 року поштою було отримано позовну заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON] і малолітнього [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. З викладеного в позовній заяві позивачу стало відомо, що 18 травня 2007 року між відповідачем [PERSON], яка приходиться позивачу матір'ю та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач в особі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 1090. Згідно п. 1.1. Договору, договір забезпечує вимог іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 14/17-22/2647-70 від 18 травня 2007 р. Наведений кредитний договір був укладений між банком ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] Предметом іпотечного договору визначена квартира [ADDRESS], загальною площею 67,9 кв.м. У зв'язку з тим, що позичальник за кредитним договором [PERSON] систематично не виконував кредитні зобов'язання, утворилася заборгованість і за рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернуто стягнення на нерухоме майно, тобто наведену вище квартиру. Рішення суду набрало законної сили. У березні 2014 року відповідач в особі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом про виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON] та малолітнього [PERSON] За наведених обставин вважає, що його права як особи, що має право проживати в квартирі, яка є єдиним житлом, порушені. З огляду на те, що на час укладання іпотечного договору від 18 травня 2007 року позивач був малолітнім, проживав та був зареєстрований у квартирі разом із матір'ю [PERSON] та малолітнім братом [PERSON], оселився в квартирі спільно із сім'єю з часу коли відповідач [PERSON] набула право власності на житло на підставі договору дарування від 22 лютого 2005 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого за № 2-115. Однак при укладенні іпотечного договору не було отримано дозволу органу опіки і піклування, що грубо порушило його права та законні інтереси. Недодержання в момент вчинення правочину вимог ч.6 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, є підставою для визнання правочину недійсним (ч.1 ст.215 ЦК України). З огляду на наведене, просить визнати іпотечний договір недійсним. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] в судове засідання не з'явився. Згідно заяви від 30 січня 2015 року, просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.(а.с. 76). Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 71), причини неявки суду невідомі. Згідно заяви від 12.01.2015 року, що надійшла факсимільним зв'язком, просив у задоволенні позову відмовити. (а.с. 55). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність (а.с. 73). Третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилася, згідно листа за № 291/01-16 від 12 грудня 2014 року, просила справу розглянути без її участі за наявними у матеріалах справи доказами. По суті справи зазначила, що 18 травня 2007 року за реєстровим № 1090 був посвідчений договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], в забезпечення зобов'язань [PERSON]. Для посвідчення договору іпотеки [PERSON] надала правовстановлюючі документи на вказану вище квартиру і довідку ОСББ «Комфорт» від 18 травня 2007 року № 60, відповідно якої у квартирі була зареєстрована лише відповідач [PERSON], що також остання підтвердила своєю заявою. (а.с.31). Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. Статтею ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з позовної заяви єдиною підставою для визнання недійсним договору іпотеки [PERSON] вважає укладання його за відсутності згоди органу опіки та піклування на його укладення. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції що діяла на час укладання договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За правилами ч.2 та ч. 4 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.156 ЖК України встановлено, що діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користування жилим приміщенням нарівні з власником цього приміщення. Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, як їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування - є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. При цьому необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна передбачена лише у тому випадку коли малолітня або неповнолітня дитина має майнові права щодо нерухомого майна відносно якого вчиняється правочин. В п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно чи тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст.242 ЦК України, ст.39 ЦПК України, батьки є законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей, тобто за законом уповноважені діяти в інтересах дітей без спеціальних на те повноважень. Судом встановлено, що 18 травня 2007 року між відповідачем [PERSON], яка приходиться позивачу матір'ю та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач в особі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 1090. Згідно п. 1.1. Договору, договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 14/17-22/2647-70 від 18 травня 2007 р. Наведений кредитний договір був укладений між банком ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] Предметом іпотечного договору визначена квартира [ADDRESS], загальною площею 67,9 кв.м. (а.с.15-20). Кредитний договір № 14/17-22/2647-70 від 18 травня 2007 р. у встановленому законом порядку сторонами не оспорений та не визнаний недійсним, є діючим. Договір іпотеки посвідчений 18 травня 2007 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1090. (а.с.20). З письмового пояснення третьої особи - приватного нотаріусу Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], вбачається що для посвідчення договору іпотеки відповідач [PERSON] надала правовстановлюючі документи на вказану вище квартиру і довідку ОСББ «Комфорт» від 18 травня 2007 року № 60, відповідно якої у квартирі була зареєстрована лише відповідач, що також підтвердила своєю заявою. (а.с.31). Судом також встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Бердянськ Запорізької області, матір'ю в свідоцтві про його народження зазначена [PERSON] (а.с.28) На даний час позивач є повнолітньою особою. Наведене свідчить про те, що на час укладання спірного іпотечного договору позивачу було 13 років. Суд критично ставиться до довідки ОСББ «Комфорт» від 18 травня 2007 року № 60, наданої відповідачем [PERSON] для укладання іпотечного договору (а.с.75), оскільки вона суперечить даним вказаним у поквартирній картці ОСББ «Комфорт» в якій зазначено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 17 червня 2005 року та її сини: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які зареєстровані з народження по місцю реєстрації матері.(а.с.77). Наведене вбачається і з довідки ОСББ «Комфорт» за № 236 від 20 жовтня 2014 року. (а.с.14). Таким чином встановлено, що станом на час укладання договору іпотеки 18 травня 2007 року, позивач [PERSON], був зареєстрований у квартирі [ADDRESS]. На підтвердження доводів про проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] разом із дітьми на час укладання іпотечного договору, позивачем надані копії квитанцій про оплату комунальних послуг за вересень 2006 р. (а.с.42), грудень 2006 р.(а.с.43), березень 2007 р. (а.с.39), лютий 2008 р.(а.с.40), червень 2009 р. (а.с.41). Зазначені докази, які в силу вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України є належними та допустимими, у своїй сукупності підтверджують доводи позивача про те, що на час укладення спірного договору іпотеки, так і на теперішній час, він мав та має право користування займаним житловим приміщенням на рівні з власником, а договір іпотеки є недійсним з часу його укладання, оскільки зашкодив інтересам дитини, якою [PERSON] був на час його укладання. Суд також приходить до висновку, що відсутність реєстрації малолітньої дитини в квартирі на момент укладення іпотечного договору, як це вбачається з спірної довідки ОСББ «Комфорт» від 18 травня 2007 року № 60, відповідно якої у квартирі була зареєстрована лише відповідач (а.с.31), не спростовує право дитини, яка проживала разом з батьками, на користування цією квартирою. Як вбачається з роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у п. 15 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки (реєстрації) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Реєстрація та проживання відповідачки [PERSON] на час укладання спірного договору іпотеки у квартирі [ADDRESS] доводить, що її сини [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], також проживали разом з нею за вказаною адресою та мали право користування житлом. З інформаційного листа заступника голови Бердянської міської ради Запорізької області за № П - 2514 від 11 листопада 2014 року вбачається, що відповідач [PERSON] за отриманням дозволу до органу опіки та піклування на укладання договору іпотеки на квартиру [ADDRESS] не зверталася. (а.с.38). Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини», ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Зважаючи на наведене, та у випадку нечіткості або суперечливості законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до ч.5 ст. 8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції, повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, в тому числі надаючи перевагу інтересам дитини перед іншими інтересами. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент укладення договору іпотеки від 18 травня 2007 року між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» в порядку забезпечення зобов'язань за кредитним договором за №14/17-22/2647-70 від 18 травня 2007 р. укладеного між банком ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 1090, право на користування квартирою [ADDRESS], мав неповнолітній син [PERSON], [INFO]. За цих обставин, укладення договору іпотеки в силу вищенаведених норм закону було можливе лише за умови отримання дозволу органу опіки та піклування, оскільки неповнолітній син відповідачки мав право користування займаним житловим приміщенням нарівні із його власником - матір'ю [PERSON] Отже, спірний договір іпотеки укладено з порушенням вимог діючого законодавства і при його укладені були порушені права неповнолітнього на той час [PERSON], що згідно правил ч. 6 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для задоволення позову. Судом також встановлено, що іпотечний договір був укладений сторонами всупереч вимогам ч. 6 ст. 203 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» без відповідного на це дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення ним повноліття. Позивач набув повноліття [INFO], до суду звернувся 10 листопада 2014 року, оскільки тільки після отримання поштою позовної заяви про виселення (а.с.11-13) йому стало відомо про існування спірного договору іпотеки. Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним [PERSON] не пропущений. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно частині задоволених вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.( а.с.1). Враховуючи наведене, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved