Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

10 червня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - відповідач-2, ПАТ «СГ «ТАС») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 жовтня 2019 року близько 11 год. 30 хв. по вул. Вишневій у с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області сталося ДТП за участю позивача, який рухався на велосипеді, та відповідача-1, який рухався на автомобілі ЗИЛ, [NUMBER] . Цивільно-правова відповідальність відповідача-1, як власника автомобіля ЗИЛ, [NUMBER] , була застрахована у відповідача-2. За результатом ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, частково втратив працездатність, а також став особою з інвалідністю. Позивач зазначає, що оскільки шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, на підставі ст.1187 ЦК України він має право на відшкодування з боку відповідачів, не зважаючи на наявність чи відсутність вини останнього. Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27 липня 2021 року, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 19 113,00 грн. майнової шкоди, втрачений заробіток за період з 03 жовтня 2019 року по 31 липня 2021 року у розмірі 294 650,67 грн., а також моральну шкоду у розмірі 400 000,00 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Не заперечував стосовно того, що відповідач-1 частково відшкодував шкоду у розмірі 40 000,00 грн., що було враховано у заяві про збільшення позовних вимог. Відповідач-1 у письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та вказали, що відповідач-1 добровільно відшкодував шкоду у розмірі 40 000,00 грн., а його цивільно-правова відповідальність була застрахована. Також вказує на те, що винним у ДТП є саме позивач, він перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому на підставі положень ч.2 ст.1193 ЦК України є підстави для зменшення відшкодування. Відповідач-2 у письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили повністю. Вказав, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки солідарне стягнення відшкодування з страховика та страхувальника чинним законодавством не передбачено. Також зазначив, що страховик не відмовляв позивачу у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинив розгляд відповідної заяви до вирішення справи судом. Не визнаючи в цілому позовні вимоги відповідач-2 надав суду розрахунок суми страхового відшкодування пов`язаного з лікуванням, у якому він відкинув чеки неналежної якості, ліки, що відсутні у призначеннях, а також благодійні внески та комісійні витрати. За розрахунками відповідача-2, обґрунтованими є лише витрати на суму 38 462,09 грн. (а.с.177-179). Додатково у відзиві звернув увагу, що позивач не звертався до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, а тому, на його думку, між сторонами відсутній предмет спору. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що 02 жовтня 2019 року близько 11 год. 30 хв. по вул. Вишневій в с. Кульчин Ківерцівського (наразі Луцького) району Волинської області велосипедист [PERSON] допустив зіткнення з автомобілем «ЗИЛ», [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого велосипедист отримав тілесні ушкодження. Наразі дана подія є предметом вивчення в межах кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019030100000561 від 03 жовтня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В межах даного кримінального провадження слідчим неодноразово виносилися постанови про його закриття на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, але всі ці постанови були скасовані слідчими суддями, як передчасні (а.с.5-6, 70-71, ухвали слідчих суддів Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 липня 2020 року №158/1613/20, від 13 березня 2020 року №158/3338/19). Наразі, досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019030100000561 від 03 жовтня 2019 року продовжується, про підозру жодному з учасників події не повідомлено, обвинувальний акт до суду не направлявся. Згідно висновку судово-медичного експерта Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи від 19 грудня 2019 року №963, яка виконана в межах кримінального провадження, тілесні ушкодження [PERSON] отримані під час ДТП відносяться до середнього ступеню тяжкості. Крім того, згідно результатів токсикологічного дослідження, в крові [PERSON] виявлено етанол в концентрації 0,3 проміле, що відповідає відсутності дії алкоголю на організм (а.с.8-11). Згідно довідки до акту огляду МСЕК, позивачу з 23 січня 2020 року по 01 лютого 2021 року первинно встановлена інвалідність ІІ групи на строк до 01 лютого 2021 року (а.с.12). В результаті переогляду позивачу наразі встановлена ІІІ група інвалідності. Як слідує з висновку судово-медичного експерта Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи від 31 травня 2021 року №23, яка проведена в межах цієї цивільної справи, сумарно наслідки травми, отриманої 02 жовтня 2019 року, призвели до 70 відсотків стійкої втрати загальної працездатності позивача (а.с.140-147). Крім того, на момент ДТП позивач працював на посаді укладальника хлібобулочних виробів 3 розряду у Приватному акціонерному товаристві «Теремно Хліб», але звільнений звідти 27 січня 2020 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін (а.с.36-39). З матеріалів справи слідує, що на момент спірної ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача-1, як власника наземного транспортного засобу, була застрахована у відповідача-2, з лімітами відповідальності 100 000,00 грн. - для шкоди, заподіяної майну, а також 200 000,00 грн. - для шкоди, заподіяної життю і здоров`ю (а.с.68). Надаючи свою правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу суд вважає за необхідне визначатися, чи може він, без відсутності розглянутого кримінального провадження стосовно ДТП, або справ про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, приймати рішення стосовно розподілу цивільної відповідальності, за завдану шкоду здоров`ю позивача. З цього приводу суд звертає увагу на правові позиції, які викладені у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року №328/2750/18, від 02 червня 2021 року №447/1403/19, які полягають у тому, що відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності; суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Отже, зважаючи на вищевикладені правові підходи, суд у даному цивільному спорі зобов`язаний надати самостійну правову оцінку обставинам ДТП в його цивільному аспекті, який полягає у вирішенні спору про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю позивача. Суд зазначає, що в матеріалах справи окрім висновку судової інженерно-транспортної експертизи Волинського НДЕКЦ МВС України від 12 червня 2020 року №205, відсутні будь-які об`єктивні докази про механізм ДТП та його обставини, а також ступінь вини кожного з учасників ДТП. Суд підкреслює, що згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки жодна зі сторін не надала суду будь-яких інших доказів стосовно обставин ДТП, окрім висновку судової інженерно-транспортної експертизи Волинського НДЕКЦ МВС України від 12 червня 2020 року №205, суд бере за основу саме цей доказ та в подальшому буде виходити з того, що обставини допиту обох учасників ДТП, слідчого експерименту, огляду місця ДТП, а також судження експерта з цього приводу, є правдивими (а.с.72-76). З даного висновку слідує, що місцем ДТП була вул. Вишнева у с. Кульчин, загальною шириною 3,7 метра, покрита щебнем та без будь-якої дорожньої розмітки. На момент ДТП велосипедист [PERSON] рухався на відстані 1,2 метра від лівого краю проїзної частини, автомобіль ЗИЛ, [NUMBER] , під керуванням [PERSON] - рухався у попутному напрямку позаду велосипедиста, у крайньому правому положенні. Ширина автомобіля ЗИЛ, [NUMBER] , становить 2,5 метра. Оцінивши дорожню ситуацію водій [PERSON] вирішив здійснити випередження велосипедиста з правого боку, частково виїхавши на узбіччя. Коли він виконував цей маневр, велосипедист [PERSON] почувши звук автомобіля, що наближається та не подаючи будь-яких сигналів про зміну напрямку руху, а також не дивлячись назад (як зазначено у поясненнях самого [PERSON] ) вирішив змінити напрямок руху - повернути направо. В результаті, [PERSON] , приблизно на середині кузова, зачепив плечем автомобіль ЗИЛ, [NUMBER] , втратив рівновагу та впав під його заднє ліве колесо, в результаті чого і отримав травми. На думку судового експерта, в даній дорожній ситуації з технічної точки зору: 1) велосипедист [PERSON] повинен був діяти відповідно до п.п.6.7, 9.3, 9.4, 10.1, 10.3 ПДР, згідно з якими перед початком виконанням маневру повороту праворуч не менше як за 50 м. подати сигнал рукою відповідного напрямку, безпосередньо перед виконанням маневру переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасника руху та дати дорогу автомобілю ЗИЛ, який рухався в попутному напрямку по смузі руху, на яку він мав намір перестроїтися; 2) водій автомобіля ЗИЛ, [NUMBER] , [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п.п.12.3, 13.3 ПДР, згідно яких, в момент виявлення велосипедиста, який рухався в попутному напряму, вжити заходів для зменшення швидкості до швидкості руху велосипеда. Йому заборонялося виконувати випередження з виїздом на праве узбіччя. Отже, оскільки доказів про інший механізм ДТП суду не надано, надалі, надаючи юридичну оцінку діям обох учасників ДТП, суд буде керуватися саме тим механізмом ДТП, який встановив судовий експерт з технічної точки зору. Повертаючись до правового аспекту цієї справи, суд зазначає, що відповідно до положень ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. А у ч.2 ст.1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З аналізу вищенаведених положень матеріального закону слідує, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується його володільцем в незалежності від наявності його вини у завданні такої шкоди. Шкода не відшкодовується тільки якщо вона сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти такі випадки як суїцид, навмисне каліцтво, шахрайство з метою отримання страхових виплат чи відшкодування шкоди тощо. В даній ситуації, на думку суду, в діях позивача [PERSON] відсутній умисел на завдання собі шкоди, а також відсутні обставини непереборної сили, а тому шкода, яка завдана його здоров`ю, має бути відшкодована в загальному порядку, в незалежності від наявності чи відсутності вини відповідача-1, як володільця джерела підвищеної небезпеки. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, яка завдана позивачу, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 1195 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Позивач у даному випадку надав суду ряд доказів, які підтверджують його витрати на лікування, а саме відповідні квитанції та фіскальні чеки (а.с.15-35). Проаналізувавши зміст цих документів, суд погоджується з думкую відповідача-2, про те, що частина наданих позивачем документів містить ліки та медичні засоби, які відсутні в призначеннях (норгаласк, присипка, но-шпа, рушники паперові тощо), а інші - стосуються оплати комісії та «благодійних внесків». Такі витрати суд не може визнати обґрунтованими, а тому відхиляє їх та приймає до уваги розрахунок відповідача-2, згідно якого загальний розмір витрат позивача на лікування становить 38 462,09 грн. (а.с.177-180). Свого контрозрахунку, або обґрунтованих заперечень на розрахунок відповідача-2, позивач не надав. Далі, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Для визначення розміру відшкодування у разі професійного захворювання може братися до уваги за бажанням потерпілого середньомісячний заробіток (дохід) за дванадцять або за три останні календарні місяці перед припиненням роботи, що було викликано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як видно з матеріалів справи, у період з 03 жовтня 2019 року по 27 січня 2020 року позивач працював на ПАТ «Теремно Хліб», але обгрунтовано не отримував заробітну плату, оскільки лікувався у зв`язку з травмою. Згідно довідки про доходи позивача, за три календарні місяці, що передують місяцю, в якому сталася ДТП (липень-вересень 2019 року) його загальний заробіток склав 23 612,24 грн. (а.с.41). Цей період має 65 робочих днів, а тому середньоденний заробіток позивача становив 363,27 грн. (23 612,24 / 65). Період з 03 жовтня 2019 року по 27 січня 2020 року має 81 робочий день, у зв`язку з цим розмір втраченого заробітку за цей період становить 29 424,87 грн. (363,27 х 81). Але позивач у своїх розрахунках, наведених у позові та заяві про збільшення позовних вимог, вказує розмір втраченого заробітку за цей період як 28 978,67 грн., тобто, у меншому розмірі. Суд зауважує, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, який закріплений у ч.1 ст.13 ЦПК України, він розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, суд визначає розмір втраченого заробітку позивача у період з 03 жовтня 2019 року по 27 січня 2020 року у розмірі 28 978,67 грн., в межах його вимог. Далі, з 28 січня 2020 року позивач перестав працювати, а його середньомісячний заробіток (дохід) є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Тому, на підставі ч.1 ст.1197 ЦПК України, розмір втраченого заробітку (доходу) за період з 28 січня 2020 року по 31 липня 2021 року обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, але вже з врахування ступеня загальної втрати працездатності позивача у 70%, який був встановлений висновком судової експертизи. Період з 28 січня 2020 року по 31 липня 2021 року містить в собі 18 повних місяців та 2 робочих дні (28-29 січня 2020 року). Мінімальна заробітна плата станом на момент ДТП була встановлена у розмірі 4 173,00 грн., а тому її п`ятикратний розмір становить 20 865,00 грн. (4 173,00 х 5). Отже, загальний розмір втраченого заробітку за період з 28 січня 2020 року по 31 липня 2021 року становить 377 557,14 грн. (20 865,00 х 18 + (20 865,00 / 21 х 2)). З врахування коефіцієнту втрати працездатності у 0,7, він становить 264 886,14 грн. Підсумовуючи вищевикладене, загальний розмір матеріальної шкоди, яка завдана позивачу в результаті ушкодження його здоров`я становить 332 326,90 грн., з яких: 1) 38 462,09 грн. - документально підтверджені витрати на лікування; 2) 28 978,67 грн. - втрачений заробіток за період роботи позивача у період з 03 жовтня 2019 року по 27 січня 2020 року; 3) 264 886,14 грн. - втрачений заробіток за період з 28 січня 2020 року по 31 липня 2021 року. Що стосується розміру моральної шкоди, суд зазначає таке. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У частині першій статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. На переконання суду, оскільки позивач отримав травми, в результаті яких втратив 70% загальної працездатності, пережив фізичний біль в результаті ДТП, душевні переживання в результаті отриманих ушкоджень, йому підлягає до відшкодування моральна шкода. Визначаючи розмір належної до компенсації моральної шкоди, суд виходить з наступного. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь душевних страждань позивача, суд доходить до висновку, що обґрунтованим є розмір моральної шкоди у 200 000,00 грн. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 400 000,00 грн. є явно завищеним та не відповідає засадам розумності та справедливості. Отже, суд визначився із документально підтвердженим розміром матеріальної шкоди у розмірі 332 326,90 грн., а також моральної шкоди у 200 000,00 грн. Однак, відповідно до приписів ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. В даній ситуації, враховуючи мезанізм ДТП, який був встановлений судом на підставі поданих доказів, саме груба необережність потерпілого [PERSON] сприяла виникненню шкоди його ж здоров`ю, оскільки він керував велосипедом в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив ПДР рухаючись по зустрічній смузі для руху, не подав будь-якого сигналу перед маневром повороту праворуч, не надав перевагу автомобілю ЗИЛ, який наближався до нього в попутному напряму, а також не переконався в безпечності своїх дій. Дії відповідача-1 в даній ДТП також не узгоджувалися з Правилами дорожнього руху, оскільки він не дотримався безпечного інтервалу випереджаючи позивача, а також безпідставно частково виїхав на узбіччя, здійснюючи такий маневр. Оскільки приписи ч.2 ст.1193 ЦК України вказують на необхідність врахування ступеню вини як потерпілого, так і завдавача шкоди, суд,

Outcome: partial