Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

11 березня 2020 року [PERSON] , з урахуванням поданих 02 квітня 2020 року уточнень, звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказав, що 12 жовтня 2017 року він домовився з [PERSON] про купівлю житлового будинку [ADDRESS] за 2400 доларів США. З метою купівлі будинку між ним та керівництвом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - ТОВ «Прогрес») було укладено два договори позики, в результаті чого [PERSON] отримав грошові кошти на загальну суму 75000 грн.. Факт передачі коштів в повному обсязі відповідачу зафіксовано у розписці, в якій як позивач, так і відповідач ставили підписи і дату їх передання та отримання відповідно. В подальшому позивач розлучився зі своєю дружиною та будинок, за який він сплатив власні кошти, 27 грудня 2018 року відповідач продала його колишній тещі [PERSON] , не попередивши при цьому позивача про намір продати будинок іншій особі. На усні та письмові звернення [PERSON] щодо необхідності повернути грошові кошти, передані ним за придбання будинку, [PERSON] не відреагувала. Позивач, посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку не вжила заходів щодо повернення грошових коштів в сумі 2400 доларів США, прохав суд стягнути з [PERSON] 60 752 грн. 40 коп. (по курсу Національного банку України на день звернення до суду) безпідставно отриманих коштів. Одночасно позивач прохав вирішити питання про розподіл понесених ним судових витрат. Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 08 квітня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті з повідомленням сторін без їх виклику (т.1 а.с.44). Відповідач [PERSON] та третя особа без самостійних вимог [PERSON] заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін не подали, правом подати відзив на позовну заяву відповідач [PERSON] не скористалася. Разом з тим, 30 квітня 2020 року третя особа без самостійних вимог [PERSON] надала суду письмові пояснення щодо позову [PERSON] (т.1 а.с.63-81), в яких вказала, що доводи позивача, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності, оскільки спірний житловий будинок [ADDRESS] , власником якого була [PERSON] , було придбано в розстрочку на їх спільні з чоловіком кошти в розмірі 50000 грн., а також спільні кошти їх дочки [PERSON] та позивача [PERSON] , які перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 травня 2018 року. Належні їй грошові кошти в сумі 50000 грн. як перший внесок за будинок передавали [PERSON] [PERSON] разом з її донькою [PERSON] .. Потім вже донька з [PERSON] впродовж року разом сплачували періодично залишок коштів за будинок. [PERSON] , отримавши останній платіж за будинок, передала правовстановлюючі документи на нього [PERSON] для подальшого оформлення договору купівлі-продажу. Проте невдовзі [PERSON] виїхав з будинку та 30 вересня 2018 року вивіз належні йому речі та майно, придбане ним на початку спільного життя,у зв`язку з чим постало питання як і на кого оформляти будинок. Після тривалих перемовин за спільною згодою її доньки [PERSON] та позивача [PERSON] було вирішено повернути останньому грошові кошти за будинок в сумі 50000 грн. частинами та оформити будинок на неї - [PERSON] .. [PERSON] погодився та в подальшому отримував від її дочки грошові кошти за будинок згідно письмової домовленості. У зв`язку з тим, що [PERSON] перестав сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання їх спільної дитини, остання призупинила здійснення виплат за будинок згідно письмової розписки. Крім того, [PERSON] вказала, що письмова вимога позивача про повернення грошових коштів, передані ним за придбання будинку, нею була проігнорована через те, що вона особисто у [PERSON] будь-які грошові кошти не брала. Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року за клопотанням повноважного представника позивача було здійснено перехід з розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження до її розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання (т.1 а.с.82-83,88). Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 вересня 2020 року (т.1 а.с.184). В подальшому судові засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви. В судові засідання представник відповідача [PERSON] - адвокат Некрасов Ю.П. неодноразово не з`являвся, про дату, час і місце розгляду справи постійно повідомлявся належним чином (т.1 а.с.191,207,223,234, т.2 а.с.18,27), причини своєї неявки з посиланням на відповідні докази суду жодного разу не надав. Виходячи з наведеного, а також положень стст.211,223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), з урахуванням наявності усної згоди відповідача [PERSON] , суд вирішив продовжувати судовий розгляд справи з подальшим ухваленням судового рішення за відсутності її представника - адвоката Некрасова Ю.П.. У судовому засіданні позивач [PERSON] повідомив судові про те, що він підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які ним були викладені в позовній заяві, прохав їх задовольнити, надавши відповідні пояснення. Так, позивач [PERSON] пояснив, що в 2017 році він домовився з [PERSON] про купівлю будинку [ADDRESS] у розстрочку, про що було складено відповідну розписку. За домовленістю загальна вартість будинку склала 120000 грн. та в подальшому у зв`язку з тим, що до будинку не було проведено водопостачання, [PERSON] зменшила суму вартості будинку на 5000 грн., тобто сторони домовились про придбання житлового будинку за 115000 грн.. Перший внесок у розмірі 50000 грн. дала його майбутня дружина [PERSON] і вони разом передали зазначену суму [PERSON] , проте, як пояснив [PERSON] , належність та походження цих грошових коштів йому відоме не було. [PERSON] передала їм ключі від будинку та дозволила в ньому проживати. Залишок коштів в розмірі 65000 грн. [PERSON] перерахувала в долари США та сума до сплати склала 2400 доларів США, які він періодично інколи сам, а інколи з [PERSON] , приносив [PERSON] в гривнях, а остання перераховувала їх у долари США, про що робили відповідні записи на аркуші паперу. З метою остаточного розрахунку за будинок він отримав позику у ТОВ «Прогрес» в розмірі 50000 грн., які 01 серпня 2018 року разом з дружиною [PERSON] передав [PERSON] .. В свою чергу [PERSON] передала йому правовстановлюючі документи на будинок для подальшого оформлення договору купівлі-продажу. Невдовзі він покинув дружину та переїхав з речами до іншої жінки. [PERSON] не вважає запозичені кошти в розмірі 50000 грн. спільним майном подружжя, посилаючись на те, що повертав їх ТОВ «Прогрес» самостійно вже після того як припинив подружні відносини з [PERSON] .. Після тривалих сварок та спільних розмов дружина взяла на себе зобов`язання повернути належні йому 50000 грн., сплачені ним за будинок. [PERSON] підтвердив отримання від [PERSON] 11000 грн. в рахунок сплачених ним коштів за будинок, проте вказав, що виплати було припинено і кошти в повному обсязі ані дружина, ані її мати [PERSON] так йому і не повернули. Письмове звернення до [PERSON] з вимогою повернути сплачені ним кошти за будинок останньою було також проігноровано. При цьому, частину правовстановлюючих документів на будинок, які від отримав від [PERSON] і які знаходились в нього, під тиском в нього забрали [PERSON] разом з чоловіком після того, як його дружина [PERSON] змінила замки в будинку та він не зміг потрапити всередину будинку. Через деякий час у територіальному відділенні поліції, куди [PERSON] звернувся із заявою щодо шахрайських дій відносно нього, всі правовстановлюючі документи було передано [PERSON] .. У зв`язку з тим, що [PERSON] відмовилась продовжувати сплачувати йому кошти за будинок, [PERSON] повідомив їй про намір вирішувати в судовому порядку питання щодо поділу майна подружжя, зокрема, спірного будинку, після чого від дружини дізнався, що будинок оформлено не на неї. В подальшому, саме від [PERSON] йому стало відомо, що договір купівлі-продажу спірного будинку нею укладено з [PERSON] .. Як повідомив [PERSON] , рішення про оформлення будинку на [PERSON] було прийнято без нього та без його згоди. В судовому порядку вирішувати питання про визнання правочину недійсним він наміру немає, оскільки йому будинок не потрібен, а він тільки бажає повернути сплачені за нього грошові кошти. Повноважний представник позивача [PERSON] - адвокат Кобець К.В. в судовому засіданні підтримав позицію позивача, надавши судові відповідні пояснення. Додатково пояснив, що [PERSON] згідно розписки дійсно зобов`язався придбати будинок у [PERSON] у розстрочку і сплатити частково кошти у розмірі 2400 доларів США, що фактично і зробив. [PERSON] є добросовісним покупцем, а [PERSON] не повідомила позивача, що продає будинок іншій особі, тому повинна повернути сплачені [PERSON] кошти за будинок в повному обсязі. Розписка про відсутність претензій до дружини [PERSON] була надана під тиском. Також представник позивача повідомив, що в розписці про відсутність претензій на оформлення будинку [PERSON] мав на увазі його подальше оформлення на дружину [PERSON] .. Договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , позивач визнає, вважає його дійсним та оскаржувати в судовому порядку не буде, оскільки він не має наміру проживати в спірному будинку. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнала в повному обсязі та суду пояснила, що в 2017 році вона дійсно домовилася з [PERSON] та його дружиною [PERSON] про продаж належного їй будинку [ADDRESS] спочатку за 120000 грн. та отримала від них перший внесок в розмірі 50000 грн., які, як повідомила [PERSON] , їм надали її батьки. Оскільки до будинку не було проведено водопостачання, [PERSON] зменшила суму вартості будинку на 5000 грн., тобто сторони домовились про придбання житлового будинку за 115000 грн.. За домовленістю сторін залишок грошових коштів за будинок в розмірі 65000 грн. вона перевела в долари США. Таким чином сторони домовились про сплату в розстрочку суми, яка еквівалентна 2400 доларів США. Після отримання першого внеску вона передала сім`ї [PERSON] ключі від будинку та дозволила їм в ньому проживати. В подальшому вона отримувала частинами кошти, які приносив як [PERSON] один, так і з дружиною [PERSON] , про що робила записи на окремому аркуші паперу. Після отримання останньої суми сторони дійшли згоди, що подальшим оформленням будинку вона займатися не буде, у зв`язку з чим вона передала правовстановлюючі документи на будинок [PERSON] .. Ще до підписання договору купівлі-продажу будинку за запрошенням [PERSON] вона прибула в приміщення поліції, де в її присутності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] домовлялися про те, хто кому буде сплачувати кошти за будинок, оскільки [PERSON] пішов з дому, кинувши свою дружину з дитиною. У вирішенні цього питання вона участь не приймала. В грудні 2018 року за повідомленням нотаріуса вона прибула до нотаріальної контори для підписання договору купівлі-продажу належного їй будинку. При цьому, [PERSON] по телефону повідомила, що будинок буде оформлено на її матір [PERSON] .. Як зазначила відповідач, питання на кого буде оформлено будинок вирішувалося без її участі. При цьому, вона вважала що це рішення прийнято сім`єю та їй було байдуже з ким саме із членів сім`ї [PERSON] укладати письмовий договір. Кошти в розмірі 49413 грн. за договором купівлі-продажу від [PERSON] вона в нотаріальній конторі не отримувала, оскільки кошти за будинок були сплачені раніше в повному обсязі в сумі 115000 грн.. В судовому засіданні третя особа без самостійних вимог [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] , надавши судові пояснення аналогічні письмовим поясненням, які надійшли до суду 30 квітня 2020 року. Додатково пояснила, що [PERSON] , перебуваючи з 04 травня 2018 року у зареєстрованому шлюбі з її дочкою [PERSON] , покинув останню та повернувся до першої дружини. На питання як бути з оформленням будинку, за який сплачено спільні грошові кошти, не надавав відповіді. Після звернень до поліції [PERSON] взяла на себе зобов`язання сплатити [PERSON] кошти у розмірі 50000 грн. за купівлю будинку, як частку останнього, з чим [PERSON] погодився та надав розписку про те, що він на оформлення будинку не претендує. Також [PERSON] пояснила, що в той же час спільно було прийнято рішення про оформлення будинку на неї, оскільки перші 50000 грн., сплачених за купівлю будинку, належали їй, а інша сплачена [PERSON] частина коштів була спільною її дочки [PERSON] та [PERSON] .. Будинок було оформлено лише після того, як [PERSON] отримав перші кошти від [PERSON] в розмірі 2500 грн. в рахунок сплати його частини за будинок. Про дату та час укладення договору [PERSON] вона не повідомляла, оскільки питання на кого буде оформлено будинок вирішувалось у його присутності, він не бажав проживати в будинку з [PERSON] , а повернувся до колишньої дружини, погодився отримати компенсацію за будинок в сумі 50000 грн. посилаючись на те, що будинок йому не потрібен, та в подальшому фактично отримав за будинок від [PERSON] близько 11 000 грн.. Повноважний представник третьої особи без самостійних вимог [PERSON] - адвокат Гришко Р.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та пояснив, що, на його думку, [PERSON] отримала грошові кошти саме за продаж будинку, у зв`язку з чим не порушила права позивача. [PERSON] є титульним власником будинку, а [PERSON] є його користувачем. При цьому остання взяла на себе зобов`язання сплатити [PERSON] кошти за придбання будинку, оскільки після повернення [PERSON] до колишньої дружини всі разом домовились про те, що будинок буде оформлений не на [PERSON] і йому про це було відомо. За таких обставин Гришко Р.В. зазначив, що [PERSON] невірно обрав спосіб захисту порушеного права. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Допитана у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з серпня-вересня 2017 року вона почала проживати разом з [PERSON] у найманій ним квартирі. В подальшому [PERSON] на її прохання підшукав будинок, власником якого була [PERSON] , з якою домовились придбати його в розстрочку на два роки. У вересні 2017 року [PERSON] разом із [PERSON] передали [PERSON] грошові кошти в розмірі 50000 грн. як перший внесок за будинок, які свідку [PERSON] дали її батьки і про що позивачу [PERSON] було відомо. [PERSON] одразу передала їм ключі від будинку і дозволила їм в ньому проживати. Після чого [PERSON] взяв позику у ТОВ «Прогрес» у розмірі 25000 грн. та придбав кухонні меблі і килим в будинок, які в подальшому забрав. На протязі 2018 року вона декілька разів разом із [PERSON] передавали [PERSON] грошові кошти за будинок, які частково були і її особисті кошти. 04 травня 2018 року вони з [PERSON] офіційно зареєстрували шлюб. 01 серпня 2018 року вони разом із [PERSON] востаннє передали [PERSON] 50000 грн., які [PERSON] отримав як позику в ТОВ «Прогрес». Після остаточного розрахунку за будинок, [PERSON] віддала [PERSON] правовстановлюючі документи на нього. Проте у серпні 2018 року [PERSON] повернувся до колишньої дружини, у зв`язку з чим постало питання як і на кого оформляти будинок, вирішення вказаного питання завершилося сварками, погрозами та подальшим зверненням до органів поліції, де спільно і було вирішено сплатити [PERSON] 50000 грн. як його частину за будинок, оскільки він особисто повідомив, що будинок йому не потрібен і повертати належні їй та її батькам кошти він не бажає. При цьому в подальшому вона повідомила [PERSON] , що будинок буде оформлено на її матір [PERSON] .. [PERSON] надав розписку, що не претендує на оформлення будинку, а вона що зобов`язується сплатити йому 50000 грн. за будинок, з яких сплатила приблизно 11000 грн.. У зв`язку з тим, що [PERSON] перестав сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини, свідок вимушена була припинити виплати через брак коштів. Про оформлення будинку на [PERSON] вона повідомляла [PERSON] , це питання було вирішено у його присутності в поліції. Отже, як встановлено з матеріалів справи та підтверджено учасниками справи в судовому засіданні, [PERSON] , проживаючи з [PERSON] без реєстрації шлюбу, у вересні 2017 року домовився з [PERSON] про купівлю належного останній житлового будинку [ADDRESS] за 115000 грн. з урахуванням знижки від первісної його вартості в розмірі 5000 грн.. При цьому, [PERSON] та [PERSON] разом передали [PERSON] перший внесок за будинок у розмірі 50000 грн., які [PERSON] отримала від своїх батьків. При цьому, твердження позивача [PERSON] щодо його необізнаності про фактичну належність та походження вищезазначених грошових коштів спростовується матеріалами справи, у тому числі, спільною письмовою розпискою [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.7,37,74-76, т.2 а.с.4). Після отримання першого внеску [PERSON] передала [PERSON] ключі від будинку та дозволила в ньому проживати. Залишок коштів в розмірі 65000 грн. [PERSON] перерахувала в долари США, у зв`язку з чим сума до сплати склала 2400 доларів США, яку [PERSON] зобов`язався сплатити в національній валюті України - гривні по відповідному курсу на день передання грошових коштів у строк до 15 жовтня 2019 року (т.1 а.с.7,37, т.2 а.с.1-5). Як встановлено під час судового розгляду та підтверджено всіма учасниками справи, а також свідком [PERSON] , 12 жовтня 2017 року, 25 жовтня 2017 року, 10 лютого 2018 року, 19 червня 2018 року та 01 серпня 2018 року [PERSON] прийняла від [PERSON] платежі за будинок на загальну суму 2400 доларів США, про що здійснювала записи на окремому аркуші паперу, та 01 серпня 2018 року письмово надала розписку про отримання всієї суми за будинок та відсутність претензій до покупця (т.1 а.с.7-8,37-38, т.2 а.с.1-5). Таким чином, судом встановлено, що учасники справи дійшли згоди щодо придбання нерухомого майна в майбутньому, загальної вартості будинку та порядку сплати грошових коштів за нього, які й були отримані відповідачем [PERSON] в повному обсязі. Проте, як вбачається із пояснень учасників справи, в серпні 2018 року [PERSON] покинув свою дружину [PERSON] з новонародженою дитиною та повернувся до колишньої дружини, у зв`язку з чим [PERSON] разом зі своєю матір`ю [PERSON] декілька місяців не могли з`ясувати позицію [PERSON] щодо подальшого офіційного оформлення будинку в нотаріальній конторі та навіть намагалися це питання вирішувати шляхом звернення до відділення поліції. Допитана у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що під час розгляду усного звернення громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було з`ясовано, що в них виникло питання щодо порядку оформлення придбаного у [PERSON] будинку. Зі слів [PERSON] було встановлено, що нею в рахунок придбання будинку було передано [PERSON] через свою доньку [PERSON] 50000 грн., а іншу половину коштів, яка була передана продавцю, у розмірі 50000 грн. [PERSON] запозичив у ТОВ «Прогрес». [PERSON] разом із [PERSON] запропонували [PERSON] сплатити йому ці кошти, після чого вони пішли вирішувати це питання за межами відділення поліції, оскільки присутнім було роз`яснено про можливість мирного врегулювання спору або ж звернення із відповідною заявою до суду. У її присутності питання про те на кого буде оформлено будинок не вирішувалося, грошових коштів присутні один одному не передавали, дійсна вартість будинку не повідомлялась. Через деякий час [PERSON] звернувся до поліції із заявою про шахрайські дії [PERSON] відносно нього. Зазначені відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, проте в подальшому кримінальне провадження було закрито через відсутність складу кримінального правопорушення в діях [PERSON] .. Допитаний у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що в провадженні Розівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області перебувало кримінальне провадження за заявою [PERSON] за ознаками ч.1 ст.190 КК України з приводу купівлі-продажу житлового будинку, власником якого була [PERSON] , за який нібито в рівних частинах розрахувались [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] уклала договір лише з [PERSON] .. Проте дана кримінальна справа перебувала в провадженні слідчого [PERSON] , у зв`язку чим йому нічого не відомо з приводу купівлі-продажу будинку та спору, який виник між учасниками справи. В судовому засіданні з пояснень позивача [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог [PERSON] та свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] , повернувшись до колишньої дружини, не бажав проживати в спірному будинку з [PERSON] , посилаючись на те, що йому будинок не потрібен, а потрібні грошові кошти, сплачені за нього. Після звернень до поліції [PERSON] взяла на себе зобов`язання повернути [PERSON] кошти у розмірі 50000 грн., сплачені ним за купівлю будинку. 26 жовтня 2018 року вказані особи узгодили це питання шляхом написання відповідної розписки, з чим [PERSON] погодився та в той же день надав розписку про те, що він на оформлення будинку не претендує (т.1 а.с.66,77). Таким чином, фактично відбулась заміна боржника у зобов`язанні відповідно до ст.520 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що залишилось поза увагою позивача та його представника. На виконання вищевказаної домовленості 06 грудня 2018 року [PERSON] в присутності свідків передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 2500 грн. (т.1 а.с.72). Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] будинок [ADDRESS] , за домовленістю сторін продаж вчинено за 49413 грн., які [PERSON] отримала від [PERSON] (т.1 а.с.78-79,153-154). З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вказаний будинок є приватною власністю [PERSON] , розмір частки 1/1 (т.1 а.с.40,80,155). В подальшому на протязі 2019 року [PERSON] продовжила виконувати взяте на себе зобов`язання та додатково засобами ПАТ «Укрпошта» переказала [PERSON] грошові кошти на загальну суму 8500 грн., а саме, 14 травня 2019 року - 2500 грн., 15 червня 2019 року - 2500 грн., 25 липня 2019 року - 2500 грн., 28 серпня 2019 року - 500 грн., 26 вересня 2019 року - 500 грн. (т.1 а.с.68-71). Всього [PERSON] отримав від [PERSON] за будинок грошові кошти на загальну суму 11000 грн.. Проте в подальшому, як пояснила свідок [PERSON] , у зв`язку з тим, що [PERSON] перестав сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини, вона припинила здійснення чергових виплат через брак коштів. Як встановлено з матеріалів справи, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019081270000026 від 15 березня 2019 року за заявою [PERSON] , закрито 25 квітня 2019 року у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (т.1 а.с.11-12). Інших відомостей про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за шахрайські дії відносно [PERSON] матеріали справи не містять та в судовому засіданні посилання позивача та його повноважного представника на притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за вчинення будь-якого кримінального правопорушення відносно [PERSON] не знайшли свого підтвердження. 05 грудня 2019 року [PERSON] засобами поштового в`язку направив як [PERSON] , так і [PERSON] (кожній окремо) вимогу про повернення боргу, в якій прохав повернути грошові кошти в сумі 2400 доларів США, сплачені ним [PERSON] за купівлю будинку, який було продано громадянці [PERSON] (т.1 а.с.9-10,39,81). Отже, як встановлено в суді з пояснень сторін, третьої особи без самостійних вимог [PERSON] та свідка [PERSON] , за спільною домовленістю остання взяла на себе зобов`язання повернути [PERSON] кошти у розмірі 50000 грн.. При цьому було узгоджено подальше оформлення будинку на [PERSON] , оскільки [PERSON] наполягав саме на поверненні сплачених за будинок коштів, погодився на пропозицію [PERSON] та отримував від неї кошти, що свідчить про його згоду із запропонованими йому умовами повернення сплачених ним коштів, а надання такої згоди під тиском не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того, посилання [PERSON] на те, що він не був обізнаний на кого саме буде оформлено будинок та мав заперечення щодо його оформлення на [PERSON] , на переконання суду є недоведеними, оскільки перший платіж від [PERSON] ним отримано 06 грудня 2018 року у сумі 2500 грн., що ним не заперечується, а договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] укладено аж 27 грудня 2018 року, тобто будинок було оформлено на [PERSON] лише після того, як [PERSON] отримав перший платіж від [PERSON] в рахунок повернення сплачених ним 50000 грн. за будинок. Також судом враховано, що позиція позивача [PERSON] щодо спірного будинку не змінилась і після звернення до суду із відповідним позовом, яка фактично зводиться до повернення сплачених за будинок особистих коштів. При цьому, [PERSON] під час судового розгляду справи зауважив, що у разі сплати [PERSON] всієї суми він не мав би претензій до [PERSON] .. Таким чином, з урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] згідно укладеного договору купівлі-продажу передала у власність належний їй будинок не іншій особі, як стверджує позивач та його представник, про яку [PERSON] не було відомо, а одній із двох осіб, які майже в рівних частках фактично внесли кошти за придбаний будинок, та за суму, яка є меншою від обумовленої сторонами. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тобто, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереженняо за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчиняться усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Між сторонами існували договірні правовідносини щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, що фактично виключає можливість застосування положення статті 1212 ЦК України, оскільки у разі неукладення основного договору купівлі-продажу, задля чого укладався попередній договір, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього і ними не є застосування положень статті 1212 ЦК України. Так, відповідно до частини першої та третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 13 листопада 2020 року № 199/1308/19. Результат системного аналізу вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Вказана норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року № 211/5994/17. Згідно вимог стст.76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Усні та письмові пояснення третьої особи без самостійних вимог [PERSON] (т.1 а.с.210) та її повноважного представника - адвоката Гришка Р.В. про те, що грошові кошти в сумі, зокрема, 50000 грн., які [PERSON] отримав у позику в ТОВ «Прогрес» та передав [PERSON] у якості останньої виплати за будинок, є спільним сумісним майном подружжя, оскільки отримані [PERSON] у шлюбі з [PERSON] в інтересах сім`ї, судом не приймаються до уваги, оскільки вказане питання не є предметом розгляду даної справи. Крім того, в запереченнях, викладених письмово, відповідач [PERSON] ставила під сумнів дійсність наданих позивачем розписок, проте під час судового розгляду справи підтвердила факт отримання коштів від [PERSON] у сумах, зазначених в цих розписках, вказане заперечення разом з іншими документами було повернуто відповідачу на стадії підготовчого розгляду справи у зв`язку з порушення порядку подання та їх неналежного оформлення (т.1 а.с.91-110), а тому під час судового розгляду справи судом як докази не досліджувались. Згідно ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, виходячи з системного аналізу зазначених вище норм Закону та досліджених доказів, наявних в матеріалах справи, враховуючи наявність домовленості учасників справи на придбання нерухомого майна (будинку) в майбутньому, визначення між ними первісної загальної вартості будинку та порядку сплати грошових коштів за нього, які й були отримані відповідачем [PERSON] в повному обсязі, а також з урахуванням існування договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зміст якого не відповідає раніше досягнутій між сторонами домовленості до його укладення в частині зазначення покупців та дійсної вартості будинку, а також враховуючи той факт, що [PERSON] фактично взяла на себе зобов`язання повернути [PERSON] кошти у розмірі 50000 грн., сплачені ним за купівлю будинку, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] був обраний невірний спосіб судового захисту порушеного права. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, суд не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed