Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

11 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про відновлення стану земельної ділянки. Свої позовні вимоги мотивував тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,1524 га, яка розташована по [ADDRESS]. Це підтверджується копією свідоцтва про право власності. Відповідно до кадастрового плану вказана земельна ділянка від Г до А має розмір 3, 98 до поворотних точок 1002 та 1014, проте її розмір на даний час фактично зменшено до 3,40 м. Це підтверджується копією відповіді Липовецької райдержадміністрації від 23 травня 2013 року №17-Х-277-2, яка була винесена після обстеження його земельної ділянки. Частиною земельної ділянки, що належить йому, користується сумісний землекористувач [PERSON], без будь-яких на те дозволів. Він протиправно, всупереч державному акту на право приватної власності, позбавив його частини його земельної ділянки, умисно захопив належну йому частину земельної ділянки, самовільно встановив огорожу, чим порушив його право власності. За таких обставин він фактично не може користуватися та розпоряджатися своєю земельною ділянкою у повному обсязі. Відповідач постійно на власний розсуд змінює розташування та знищує межові знаки, які розділяють їхні земельні ділянки. Дані межові знаки встановлені відповідною комісією виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, розроблені ПМП «Кватрон» 21 листопада 2012 року. Це підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Проте відповідач без його на те згоди, без узгодження з відповідними органами самовільно встановлює межові знаки. Він неодноразово звертався до нього з проханням дотримуватись правил добросусідства, як це передбачено ст. 103 ЗК України, привести земельні ділянки у відповідність з кадастровим планом та не знищувати встановлені межові знаки, проте він щоразу ігнорує його звернення. Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року було замінено неналежну сторону відповідача [PERSON] та притягнуто до участі у справі належного відповідача - [PERSON]. 10 грудня 2013 року представник відповідача - [PERSON] подав заперечення проти позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відновлення стану земельної ділянки мотивуючи його тим, що згідно висновків у акті перевірки факту самовільного зайняття земельної ділянки [PERSON] не встановлено, порушень вимог земельного законодавства не виявлено, тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 13 січня 2014 року [PERSON] подав заяву про зміну підстав позову, в якій просив усунути йому перешкоди у користуванні неалежною йому земельною ділянкою, кадастровий № 0522284000:01:003:0921, площею 0,1524 га, що розташована по [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] звільнити частину земельної ділянки, кадастровий номер № 0522284000:01:003:0921, шляхом знесення паркану, що знаходиться на земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності [PERSON] та розташована за адресою: [ADDRESS]. 22 липня 2014 року [PERSON] подала до суду позовну заяву про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] у зв'язку з нововиявленими обставинами, мотивуючи його тим, що фірма, яка виготовляла державний акт на право власності ПМП «Квартон» суміжні межі між користувачами [PERSON] та [PERSON] без вказаного ім'я та по батькові, коли фактично межові знаки пролягають між [PERSON], підтвердженням цього факту є довідка, видана Новоприлуцькою сільською радою № 287 від 25 листопада 2013 року, де чітко вказано, що земельною ділянкою від А до Б громадянин [PERSON] не користувався, а дана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі рішення 29 сесії 5 скликання від 11 грудня 2009 року, якою вона користується на праві приватної власності. Ухвалою Липовецького районного суду від 22 липня 2014 року вказані справи об'єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 14 березня 2014 року призначено експертизу. Відповідно до висновку експерта № 119 від 17 квітня 2014 року на підставі проведеного дослідження, кадастрової зйомки земельної ділянки розробленої ПМП «Кватрон», встановлено фактичний порядок користування земельною ділянкою, кадастровий номер № 0522284000:01:003:0921, яка належить на праві приватної власності [PERSON], який наглядно відображений на план-схемі (додаток 2 до висновку). Відповідно до право встановлювальних документів фактично у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею - 0,1519 га, у користуванні суміжного землекористувача від «А»до «Б» [PERSON] фактично перебуває частина земельної ділянки площею 0,0005 га (або 5 кв.м.), яка на праві приватної власності належить [PERSON] Крім того, встановлено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою, кадастровий номер №0522284000:01:003:0921, яка належить на праві приватної власності [PERSON] не відповідає правовстановлювальним документам на дану земельну ділянку та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування. Також, встановлено фактичнк проходження межі між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] жителів [ADDRESS] який відображений на план-схемі (додаток 2 до висновку). Відповідно до право встановлювальних документів межі між спірними земельними ділянками були частково порушені [PERSON], часткове порушення меж між земельними ділянками наглядно відображено на план-схемі (додаток 3 до висновку) та план-схемі (фрагмент 1 додаток 4 до висновку) (а.с. 134-148). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] позови не визнав, подав до суду заперечення, в якому просить в задоволенні їх відмовити. Дослідивши усі зібрані по справі докази та давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою підлягає задоволенню, а в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним державного акта слід відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Визнання недійсним державного акта на право власності на землю як правовстановлюючого документа без оспорення рішення, що надало право на отримання цього акта та визнання дій щодо цього факту незаконними не передбачено законом. Судом встановлено, що [PERSON] подала позовну заяву про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] у зв'язку з нововиявленими обставинами, мотивуючи його тим, що фірма, яка виготовляла державний акт на право власності ПМП «Квартон» суміжні межі між користувачами [PERSON] та [PERSON] без вказаного ім'я та по батькові, коли фактично межові знаки пролягають між [PERSON], підтвердженням цього факту є довідка, видана Новоприлуцькою сільською радою № 287 від 25 листопада 2013 року, де чітко вказано, що земельною ділянкою від А до Б громадянин [PERSON] не користувався, а дана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі рішення 29 сесії 5 скликання від 11 грудня 2009 року, якою вона користується на праві приватної власності. У позові [PERSON] просила суд визнати недійсним державний акт, так як оформлений із порушенням норм закону. Згідно з діючим законодавством, державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення уповноваженого на це органу, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. А оскільки, будь-яких доказів порушення закону ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні позивач не надав, у зв'язку з наведеним, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним державного акта - слід відмовити. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов'язання відповідач звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,1524 га, яка розташована по [ADDRESS]. Це підтверджується копією свідоцтва про право власності та копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно відповіді Новоприлуцької сільської ради Липовецького району від 25 листопада 2013 року № 287, сусіднім землекористувачем зі сторони від «А» до «Б» відносно його земельної ділянки є [PERSON] Це підтверджується копією відповіді від 25 листопада 2013 року № 287. Між ним та відповідачем постійно виникали суперечки з приводу меж земельної ділянки, оскільки частиною його земельної ділянки користується відповідач. На його земельній ділянці знаходиться її паркан, що перешкоджає йому користуватись своєю землею. Він неодноразово просив перенести паркан, чим звільнити та надати йому можливість використовувати належну йому земельну ділянку. Оскільки відповідач не бажала це робити, він звернувся до різних органів та інстанцій з метою врегулювання даного спору. Так, 10 травня 2012 року комісією у складі: представника Прокуратури Липовецького району, заступника начальника відділу Держкомзему у Липовецькому районі, землевпорядника Новоприлуцької сільської ради, депутатів Новоприлуцької сільської ради відновлено та встановлено межі земельної ділянки згідно державного акта з урахуванням межі прибережної смуги, про що складено акт. Після відновлення та встановлення меж, паркан відповідача, як і раніше, знаходився на його земельній ділянці і перенести його вона не бажала. Пізніше, оскільки відповідач не визнавав державного акту, позивач звернувся до спеціалізованої організації ПМП «Кватрон», що має відповідну ліцензію, з метою перевірки меж земельних ділянок та виготовлення технічної документації. У вересні 2012 року представником ПМП «Кватрон» в присутності голови Новоприлуцької сільської ради встановлено в натурі межі земельних ділянок та закріплено на місцевості межовими знаками в кількості 16 штук, про що складено відповідний акт. Паркан як і раніше знаходився на його земельній ділянці. Позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою звільнити займану нею частину його земельної ділянки та перенести паркан, чим надати йому змогу вільно користуватись його правом власності, про відповідач не погодився. За таких обставин позивач звернувся до Ново прилуцької сільської ради з проханням винести дане питання на чергову сесію сільської ради.06 грудня 2012 року рішенням сесії Новоприлуцької сільської ради погоджено межі їхніх земельних ділянок. Проте відповідач так і не переніс свій паркан, що виявився на земельній ділянці позивача.У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 цього Кодексу. У зв'язку з чим позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, якою він безпідставно користується - підлягає задоволенню. За таких обставин позивач на підставі ст. 3 ЦПК України звернувся до до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до п.6 ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та фізичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» чітко зазначено, що власник земельної ділянки, або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до положень п.6 ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян - фізичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Підсумовуючи вищевикладене, позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним державного акта задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: approved