Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

12.09.2018 року [PERSON] звернулась з позовом до суду до Вінницького національного аграрного університету про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заборгованості по вихідній допомозі при звільненні, стягнення затримки розрахунку при звільненні. Позовна заява мотивована тим, що 13.04.1992 року її було прийнято на роботу до Брацлавського державного сільськогосподарського технікуму згідно наказу № 29 від 13.04.1992 року, що підтверджується відповідним записом у її трудовій книжці. В подальшому у зв`язку із змінами у назві технікуму до її трудової книжки вносились відповідні записи про звільнення та повторне прийняття до вказаного технікуму. Відповідно до наказу Вінницького національного аграрного університету від 08.05.2018 року за № 164 «Про ліквідацію відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ» та на підставі наказу № 178 від 22.05.2018 року «Про попередження про звільнення у зв`язку з ліквідацією Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ» її було попереджено про наступне звільнення з 06.08.2018 року із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Згідно витягу з наказу № 270 від 01.08.2018 року, зареєстрованого у ВНАУ 06.08.2018 року за вих. №12-14-203 «Про звільнення працівників відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу Вінницького національного аграрного університету у зв`язку з ліквідацією - [PERSON] було звільнено із посади викладача Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.2 вказаного наказу ректором ВНАУ було зазначено бухгалтерії провести кінцевий розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану відпустку з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України. Позивачка вказує, що з нею не було проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема не було виплачено вихідної допомоги при звільненні, заробітної плати за два останні місяці. Станом на момент звільнення заборгованість Відповідача перед Позивачем по заробітній платі становила 6 245,25 грн. та вихідна допомога у розмірі 6 012,09 грн., а всього в загальному розмірі 12 257,34 грн., що підтверджено довідкою бухгалтерії Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ, яка долучена нею до позовної заяви. В подальшому, згідно поданої заяви про зменшення позовних вимог, зареєстрованої судом 19.03.2019 року Позивачка зменшила свої позовні вимоги з урахуванням частково проведеного з нею Відповідачем розрахунку, та остаточно просила стягнути з Відповідача: - 1 168,65 грн. - заборгованості по заробітній платі; - 11 387 грн. 52 коп. з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів - середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 10.09.2018 року із розрахунку 474,48 грн. за кожен день прострочки; - 3000,00 - у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. В судове засідання, що відбулось 02.09.2019 року ні Позивачка, ні її представник не з`явились. Проте Позивачка звернулись до суду із заявою від 02.09.2019 року в якій просила розглянути справу за її відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Позовні вимоги підтримала повністю з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, та просила позов задовольнити повністю. Також в заяві вказала, що заперечує щодо постановлення у справі заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання в черговий раз не з`явився, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки, яке міститься в матеріалах справи. Водночас суд зазначає, що Відповідачем було подано відзив на позовну заяву Позивачки в якому він вказує на безпідставність та не обґрунтованість позовних вимог. Посилається на обставини, які виключають вину Відповідача у затримці в виплаті належних Позивачці виплат, просить відмовити у задоволенні позову повністю. Суд максимально сприяв учасникам справи у здійсненні їхніх процесуальних прав, зокрема неодноразово відкладав розгляд справи у зв`язку з неявкою представника відповідача, задовольняючи його клопотання про відкладення розгляду справи за різними підставами. Однак враховуючи ту обставину, що вказана неявка представника Відповідача по даній справі була допущена втретє, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, тим більш, що від Позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в матеріалах справи міститься відзив Відповідача на позов та Позивач заперечує щодо постановлення у справі заочного рішення - відповідно відсутні дві обов`язкові умови, що дають право суду на постановлення заочного рішення. А з огляду на ту обставину, що ухвалою про відкриття провадження по даній справі судом прийнято рішення про розгляд вказаної справи в порядку спрощеного позовного провадження - суд вважає за можливе розглянути справу саме в порядку спрощеного позовного провадження на підставі ст.279 ЦПК України. Визначаючись щодо заявлених позовних вимог - суд виходить із наступного. 22.05.2018 року згідно наказу №178 [PERSON] було під розпис попереджено про наступне звільнення у зв`язку із ліквідацією Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ. Наказом ректора ВНАУ №238 від 02.07.2018 Брацлавський агроекономічний коледж було переведено на централізований бухгалтерський облік ВНАУ з 05.07.2018 для своєчасного проведення виплати стипендій, заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, вихідних допомог та інших сум працівникам коледжу при звільненні. Згідно наказу №270 від 01.08.2018 року [PERSON] було звільнено з 06.08.2018 з посади викладача Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ. Пунктом 2 вказаного наказу було зазначено, що бухгалтерії провести кінцевий розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану відпустку з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України. На виконання вказаного наказу бухгалтерією Відповідача було видано довідку від 06.08.2018 року за №01-24/36 про те, що на момент вивільнення на 06.08.2018 року Відповідач здійснив Позивачці наступні нарахування : заробітна плата за липень 2018 року - 2 651,19 грн., за серпень 2018 року - 3 594,06 та вихідна допомога - 6 012,09 грн. Судом встановлено, що при звільненні Позивача Відповідач не провів розрахунок - не виплатив заробітну плату та вихідну допомогу при звільненні . На дату звільнення у Відповідача існувала заборгованість перед Позивачкою у розмірі 12 257,34 грн., що підтверджується довідкою № 01-24/36 від 06.08.2018 року. Управління Держпраці у Вінницькій області листом від 23.08.2018 року за № 02-Ко535/20-12 повідомило Позивачку, що керівництво ВНАУ визнало факт заборгованості по виплаті заробітної плати при звільненні з працівниками та зобов`язалось здійснити повний розрахунок при звільненні. Як видно зі змісту позовної заяви Позивачкою не оспорюється сума здійснених їй нарахувань при звільненні згідно довідки від 06.08.2018 року за №01-24/36. Як видно зі змісту заяви про зменшення позовних вимог від 14.09.2018 року, Відповідачем було виплачено Позивачці 31.08.2018 року - 5 616,40 грн., а 18.09.2018 року - 3 416,99 грн., а загалом їй було виплачено 9 033,39. Визнання Відповідачем факту заборгованості перед Позивачкою, про що йде мова у листі Управління Держпраці та зобов`язання здійснити повний розрахунок вказує на визнання факту боргу у повній сумі, що складено самим же Відповідачем згідно наданої ним же самим довідки про розмір заборгованості. Всупереч ст.81 ЦПК України Відповідач не спростував розмір нарахованої ним же суми заборгованості перед Позивачкою у визначеному ЦПК України порядку. У відзиві на позовну заяву підставою для перерахунку заробітної плати Позивачки та зменшення суми до виплати при звільненні слугувала вибіркова перевірка дотримання правильності нарахування бухгалтерською службою відповідача. Дослідивши наданий у відзиві до позовної заяви контр розрахунок Відповідача судом було встановлено, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] за липень 2018 року становила 3 341,64 грн., за в серпень 3 115,86 грн., розмір вихідної допомоги при звільненні 6 049,76 грн. За обрахунками Відповідача - нарахована заробітна плата та компенсації за невикористану відпустку та вихідна допомога мали складати 12 507,26 грн., а відповідно сума до виплати - 10 003,78 грн. З огляду на заяву Позивачки про зменшення позовних вимог від 14.03.2019 року - у зв`язку із тим, що сума нарахованої їй заробітної плати Відповідачем за результатами проведеного перерахунку за липень 2018 року склала більшу суму, ніж та, що була зазначена у довідці від 06.08.2018 року за № 01-24/36, а саме 3 341,64 грн. замість 2 651,19 грн. тобто на 690,45 грн. - Позивачка визнала проведений контр розрахунок Відповідача в цій частині та погодилась, що стягненню на її користь підлягає саме вказана сума коштів за липень 2018 року - 3 341,64 грн. Аналогічно Позивачка визнала перерахунок проведений Відповідачем в частині виплати їй вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку в сумі 6 049,76 грн., що також більший за нараховані їй згідно довідки від 06.08.2018 року в сумі 6 012,09 грн., тобто на 37,67 грн. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У суду відсутні сумніви щодо достовірності цих обрахунків, а тому суд погоджується з доводами Позивачки, що стягненню на її користь з Відповідача підлягає 3 341,64 грн. - заборгованості по заробітній платі за липень 2018 року та 6 049,76 грн. - заборгованості по вихідній допомозі при звільненні. Розбіжність у сумі обрахунку між Сторонами виникла в частині заробітної плати [PERSON] за серпень 2018 року. А саме розмір нарахованої Позивачці зарплати зменшений з 3 594,06 грн. до 3 115,86 грн., або ж на 478,20 грн. Відповідна розбіжність виникла згідно позиції Відповідача у зв`язку із переплатою [PERSON] в січні 2018 року 478,20 грн. за вичитані години, коли вона була у відпустці. Однак вказані доводи Відповідача судом не приймаються до уваги так як відповідний перерахунок нарахованої заробітної плати Позивачки та спосіб утримання з неї заробітної плати не відповідають вимогам, передбачених законодавством України. Ст.127 КЗпП України визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органупро відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми. З наданих Відповідачем письмових доказів в якості заперечень на позовні вимоги Позивачки відсутні будь-які накази чи розпорядження про відрахування із заробітної плати, а тому свої доводи Відповідачем не були підтвердженні належними та допустимими доказами. Приймаючи до уваги відсутність обставин, які б вказували, що Відповідач відрахував із заробітної плати Позивачки 478,20 грн. в порядку ст.127 КЗпП України, суд приходить до висновку, що ним незаконно відраховано, а в подальшому не виплачено в повному розмірі заборгованість по заробітній платі Позивачці. В той же час суд звертає увагу на наступне. Згідно наданих Сторонами доказів по справі, а саме платіжних доручень про виплату заробітної плати працівникам від 31.08.2018 року та від 17.09.2018 року вбачається, що згідно «відомості № 261 зарахувань на карткові рахунки працівників ВНАУ зарплати за липень 2018 року» - [PERSON] було виплачено 5 616,40 грн., а згідно «відомості № 282 зарахувань на карткові рахунки працівників ВНАУ зарплати за серпень 2018 року» - [PERSON] було виплачено 3 416,99 грн. А загалом їй було виплачено 9 033,39 грн. Таким чином Відповідачем у справі не зважаючи на наданий ним розрахунок щодо зобов`язання виплатити [PERSON] 10 003,78 грн. - фактично було виплачено суму 9 033,39 грн., що на 970,39 грн. менше ніж визнано самим Відповідачем у справі. Жодних доказів Відповідача про те що вказана різниця у заборгованості по заробітній платі ним була виплачена Позивачці будь-якими іншими платежами суду надано не було та Позивачкою про отримання вказаної суми також заявлено не було. Таким чином сума заборгованості Відповідача перед [PERSON] по заробітній платі станом на момент постановлення судового рішення становить 1 448,59 грн., а саме 478,20 грн. безпідставно відрахованої заробітної плати за серпень 2018 року + 970,39 грн., визнаної у відзиві на позовну заяву, але не виплаченої Відповідачем суми заборгованості. Як передбачено ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Факт затримки розрахунку при звільненні Відповідачем не оспорюється. За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, приймаючи до уваги положення ст.116 КЗпП України та враховуючи роз`яснення Пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» , на думку колегії Відповідач не звільняється від обов`язку провести повний розрахунок з Позивачем на день його звільнення. Відсутність фінансових документів, блокування розрахункового рахунку учбового закладу тощо, яким Відповідач обґрунтовує свої заперечення на позов, не звільняє його від виконання вимог Закону, зокрема ст. 116 КЗпП України. Ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. П. 5 розділу IV вищезазначеної Постанови нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно довідки форми ОК-5 від 16.08.2018 року за № 1252 виданої Тульчинським об`єднаним УПФ України у Вінницькій області про доходи - заробітна плата [PERSON] за два останні місяці, що передували звільненню (червень-липень 2018 року) становила 19 928,22 грн. В червні-липні 2018 року було разом 42 робочих дні (20+22відповідно). Відповідно середньоденна заробітна плата становить 474 грн. 48 коп. (19 928,22 грн. : 42 робочі дні). В позовних вимогах Позивачка просить стягнути з Відповідача заборгованість по затримці розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 10.09.2018 року, тобто за 24 робочих дні. Таким чином заборгованість згідно затримки розрахунку при звільненні становить 474,48 грн.*24 робочі дні (з 07.08.2018 року по 10.09.2018 року включно ) = 11 387,52 грн. Відповідно вказана сума також підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивачки в силу приписів ст.116, 117 КЗпП України. Порядок відшкодування професійної правничої допомоги визначається законодавством. Ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3). Як свідчать матеріали справи, професійну правничу допомогу позивачці [PERSON] в суді першої інстанції надавав адвокат Лахнік А.О., повноваження якого підтверджуються, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 633/10 від 23.02.2009 року. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав довідку № 133 про отримання коштів адвокатом, в якості гонорару за договором № 133 від 31.08.2018. Ч.4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути співмірним із рядом критеріїв, які визначені частиною 4 цієї статі. Ч.5 ст.137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається із матеріалів справи Відповідач із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не звертався. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що Позивач надав детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги, ці витрати підлягають розподілу, а тому їх слід стягнути з Відповідача на користь Позивачки в розмірі 3000,00 гривень. Позивачка при подачі позову до суду була звільнена від сплати судового збору в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року за наслідками розгляду справи № 910/4518/16 було зазначено, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Тобто відповідний правовий висновок Верховного Суду з`явився вже після того як Позивачкою було подано позов до суду та судом було відкрито провадження у справі. Ст. 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позовні вимоги Позивачки задоволені у повному обсязі, а судового збору при подачі позовної заяви нею не сплачувалось, відповідно суд вважає за можливе покласти судові витрати по справі в частині судового збору на рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно рішення суду в частині стягнення з Відповідача на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в межах розміру місячної заробітної плати в сумі 2 742,63 грн. суд звертає до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved