Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

11 листопада 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві покликається на ту обставину, що 03 серпня 2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис № 134. Від спільного шлюбу мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки сторони мають кардинально протилежні погляди на сімейне життя та на обов`язки кожного з подружжя, у зв`язку з чим уже значний проміжок часу у родині постійно виникають сварки та скандали. З жовтня 2019 року сторони разом не проживають, вона з дитиною переїхала жити у м. Нововолинськ. Вважає, що подружні відносини між ними припинилися. Відповідач веде такий спосіб життя, який не відповідає її уявленню про щасливу сім`ю. У зв`язку з цим вважає, що розірвання шлюбу між ними - це єдиний спосіб забезпечити їй та дитині щасливе життя. Можливості та бажання зберегти сім`ю вона не має, у зв`язку з цим на примирення не згодна. Просить шлюб, укладений 03 серпня 2012 року між нею та відповідачем - розірвати. Залишити їй прізвище, набуте у шлюбі - [PERSON] . Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 листопада 2019 року позовну заяву прийнято та відкрито провадження у справі. 25 листопада 2019 року відповідач [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, заперечивши позовні вимоги, обставини та підстави, з яких заявлено позов. Вважає, що проживання дитини в неповноцінній сім`ї ніяк не може забезпечити їй щасливе життя. Відсутність матері (чи батька) негативно вплине на розвиток дитини та не забезпечить дотримання інтересів дитини. Вказує, що позивачем не було надано доказів розпаду сім`ї та неможливості її збереження, розірвання шлюбу суперечить інтересам нашої малолітньої дитини. Позивачем зазначено абстрактні причини для розірвання шлюбу, які не підтверджені доказами. Суттєвих причин не зазначено. Доводи позивача про припинення шлюбних стосунків та спільного проживання через постійні сварки, непорозуміння та різні погляди на сімейне життя, об`єктивно нічим не підтверджуються та ним заперечуються. Непорозуміння в сім`ї носять тимчасовий характер. Зазначає, що бажає цілісності сім`ї. Просить відмовити в задоволенні позову. 11 грудня 2019 року ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі. 24 січня 2020 року за клопотанням відповідача [PERSON] ухвалою суду призначено подружжю строк для примирення шість місяців, до 24 липня 2020 року, а провадження у справі зупинено. Постановою Волинського апеляційного суду від 17 березня 2020 року дана ухвала суду в справі була залишена без змін. 27 липня 2020 року ухвалою суду поновлено провадження у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, в своїх поясненнях послалась на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково зазначила, що збереження сім`ї є неможливим, оскільки вона не бажає проживати з відповідачем у шлюбі через протилежні погляди на сімейне життя. Також вказала про те, що надання судом строку на примирення не призвело до бажаного результату, а тому наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 03 серпня 2012 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир-Волинський реєстраційної служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області 03 серпня 2012 року зроблено актовий запис №134, що стверджується Свідоцтвом про шлюб. Від спільного шлюбу мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про його народження. Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач, спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки сторони мають кардинально протилежні погляди на сімейне життя та на обов`язки кожного з подружжя, у зв`язку з чим уже значний проміжок часу у родині постійно виникають сварки та скандали. З жовтня 2019 року сторони разом не проживають, вона з дитиною переїхала жити у м. Нововолинськ. Можливості та бажання зберегти сім`ю вона не має, заходи по примиренню подружжя, вжиті судом, не дали позитивного результату. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що непорозуміння в сім`ї носять тимчасовий характер. Зазначає, що бажає цілісності сім`ї, просить врахувати інтереси малолітньої дитини. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони через протилежні погляди на сімейне життя з жовтня 2019 року не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та проживають у різних населених пунктах. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам позивача, яка не бажає надалі перебувати у шлюбі з відповідачем та наполягає на його розірванні. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved