Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

11 жовтня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовній заяві позивач просить: визнати неповнолітнього [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. Разом з позивачем зареєстрований його спільний з відповідачем син [PERSON], [INFO]. Шлюб з відповідачем розірвано 19.09.2014 року, відповідач з сином проживають за адресою: [ADDRESS]. Відповідно вони не споживають житлово-комунальні послуги та не сплачують їх. Так як син не проживає в квартирі тривалий час, він вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні, оскільки між сторонами була домовленість щодо проживання дитини з матір'ю, а тому підстави вважати, що дитина проживає за вказаною адресою без поважних причин відсутні. Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації заявлені вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, оскільки порушуються права дитини. Третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання представника не направила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, до суду надійшла заява про слухання справи в їх відсутність. Вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України). Частиною 1 статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина 1 статті 60 ЦПК України). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 24.09.1996 року. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.02.2013 року. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], як вбачається з копії свідоцтва про народження. Батьками дитини згідно свідоцтва про народження є: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] З копії довідки №487 від 31.08.2016 року, що видана Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник) з 24.02.1996 року, [PERSON] (син) з 21.11.2013 року, [PERSON] (фізична особа) з 17.10.2015 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.09.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Актом обстеження умов проживання, складеним начальником відділу опіки та піклування служби у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації від 11.06.2015 року, підтверджено ту обставину, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Актом обстеження умов проживання від 14.12.2016 року встановлено, що будь-яких дитячих речей в квартирі [ADDRESS] не виявлено. Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, на даний час позивач володіє та користується квартирою, несе витрати по її утриманню. Відповідач та дитина тривалий час (з березня 2014 року) не проживають в квартирі. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини 4, 6 ст.29 ЦК України). У відповідності до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч.1 ст.6 СК України). Стаття 383 ЦК України визначає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (стаття 150 ЖК України). Стаття 156 ЖК України та ст.405 ЦК України передбачає право членів сім'ї власника квартири користуватись житловим приміщенням. Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, син позивача - [PERSON] за згодою батьків був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] та за їх же згодою проживає за місцем проживання матері - [ADDRESS]. Водночас, позивач в судовому засіданні пояснив, що він не позбавлений батьківських прав відносно сина [PERSON], 2013 року народження. Діючим законодавством не передбачено право сторонніх осіб користуватись квартирою без згоди власника, проте син не є сторонньою особою позивачу. У відповідності до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Враховуючи те, що право дитини користуватися житловим приміщенням, якщо він не є власником цього приміщення, є похідним від права власності батьків на це приміщення, а оскільки право власності батька на квартиру не припинено, тому відповідно дитина не може втратити право користування квартирою. Отже, оскільки [PERSON] є сином позивача та не стороння особа для нього, з поважних причин не проживає за місцем реєстрації, тому позовні вимоги [PERSON] щодо визнання сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed