Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

11.03.2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що з 04.05.1991 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за час якого 28.08.2009 року, на підставі рішення Підгайцівської сільської ради № 41/7, їм у власність були передані земельні ділянки, кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER] , для ведення особистого селянського господарства в с . Підгайці Луцького району Волинської області, загальною площею 0,2973 га ріллі. Дані земельні ділянки були оформленими на відповідача, однак оскільки такі придбані в період шлюбу, вони належать їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Наразі, виникла необхідність у поділі їхнього з чоловіком майна, у зв`язку з чим просить суд поділити порівну між нею та [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , що розташовані в с . Підгайці Луцького району Волинської області, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передавши у власність кожному по Ѕ їх частки кожному, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі, з яких 5000 грн. за надання правової допомоги та 768,40 грн. по оплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позові, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не заперечував щодо заявлених позивачкою вимог про поділ спільного майна подружжя. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Згідно 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 04.05.1991 року Підгайцівською сільською радою Луцького району Волинської області УРСР було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 04.05.1991 року було вчинено запис № 10. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінене з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 7). Як встановлено судом та неоспорювалося сторонами, [PERSON] та [PERSON] станом на день розгляду справи продовжують перебувати в зареєстрованому шлюбу, однак мають намір поділити між собою майно, яке об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу? належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , [PERSON] , на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 28.08.2009 року № 41/7, передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, із кадастровим № [NUMBER] , що розташована у с. Підгайці Луцького району Волинській області, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства (а.с. 8). Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , [PERSON] , на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 28.08.2009 року № 41/7, також було передано у власність земельну ділянку площею 0,1973 га, із кадастровим № [NUMBER] , що розташована у с. Підгайці Луцького району Волинській області, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства (а.с. 9). Наявність вищевказаних земельних ділянок в натурі підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] , площею 0,2973 га, розташовану в с. Підгайці Луцького району Волинській області, яка була виготовленою ТзОВ «Горизонт» на замовлення відповідача у справі (а.с. 10-21). Таким чином, судом встановлено, що земельні ділянки площею 0,1000 га, із кадастровим № [NUMBER] та площею 0,1973 га, із кадастровим № [NUMBER] , що розташовані у с . Підгайці Луцького району Волинській області, з їх цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належать на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, будь-які домовленості щодо визначення частки у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, чи шлюбний договір між сторонами у справі не укладалися. Крім того, обставини, які мають істотне значення при визначенні частки кожного з співвласників (її збільшення або зменшення) у даному випадку відсутні. З вищевикладеного слідує, що частки [PERSON] та [PERSON] у спільному майні є рівними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що земельні ділянки площею 0,1000 га, із кадастровим № [NUMBER] та площею 0,1973 га, із кадастровим № [NUMBER] , що розташовані у с . Підгайці Луцького району Волинській області, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , підлягають розподілу між останніми в рівних частках, шляхом передачі у власність кожному по 1/2 їх частки, а тому заявлена позовна вимога [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином суд приходить до висновку, що визнання відповідачем заявленої позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У своїй позовній заяві позивачка, за наслідками розгляду справи просила стягнути з відповідача на свою користь 5000 грн. витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що склад та розмір витрат на правничу допомогу входить до предмету доказування у справі. Так, у абз. 3, 4 п. 48 Пленуму ВССУ постанови від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», - судам роз`яснено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих конвенцією. З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства слід зробити висновок, що основною умовою, яка дає підстави для можливості судом ухвалити судове рішення про відшкодування витрат на правову допомогу, є документально підтверджений факт понесення таких витрат. Всупереч вищевказаним положенням чинного законодавства, позивачкою та її представником не було подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів того, що [PERSON] у зв`язку з розглядом даної справи понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги С.М. тягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі в частині відшкодування витрат на правову допомогу. Разом з тим суд вважає доведеним той факт, що позивачкою при зверненні до суду з даною позовною заявою було сплачено 768,40 грн. судового збору, оскільки такі витрати підтверджуються відповідними платіжними документами (а.с. 1,70). Таким чином, з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст. ст. 60, 69-71 СК України, ст. ст. 192, 372, 392 ЦК України,

Outcome: partial