Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

10 травня 2018 року представник позивача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] - [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], 3-тя особа - Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення. Вимоги позовної заяви обґрунтовано наступним. Позивач [PERSON] являється власницею квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.06.2011 року. У вищезазначеній квартирі зареєстровано та проживають троє осіб: [PERSON] (позивач), її малолітня дитина - [PERSON], [INFO] та гр. [PERSON] (відповідач). В 2013 році позивач надала згоду на реєстрацію місця проживання в належній їй квартирі гр. [PERSON] З цього часу, відповідач користується вказаною квартирою. Однак, за весь цей період, відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання в одній квартирі для позивача та її дитини. Як зазначає позивач, відповідач регулярно вживає спиртні напої, більшість часу він перебуває в стані алкогольного або наркотичного сп'яніння. Згідно зі свідоцтва про право власності на житло, квартира складається з однієї кімнати, тобто позивачу та дитині приходиться перебувати в одній кімнаті із відповідачем, який знаходиться під дією алкоголю. Під час алкогольного сп'яніння відповідач поводиться неадекватно та агресивно, висловлюється по відношенню до позивача нецензурною лайкою, погрожує їй, а також застосовує до неї фізичне насильство, неодноразово наносив їй тілесні ушкодження. Такі дії відповідача руйнують психіку дитини та негативно впливають на її здоров'я, на її душевний спокій. Проживання із відповідачем в одній квартирі також є неможливим з тих причин, що відповідач систематично вчиняє крадіжки особистих речей позивача. Деякі він продавав невідомим позивачу особам, деякі здавав в ломбард. З цього приводу позивач також неодноразово зверталась до органів поліції. Поведінка відповідача завдає шкоди не тільки позивачу, а й малолітній дитині, яка вимушена фактично спостерігати неправомірні дії відповідача та проживати в неблагополучній обстановці. У дитини позивача на фоні стресової ситуації періодично з'являється висип на шкірі, який є наслідком психотравмуючої атмосфери в помешканні, що створює в свою чергу відповідач. Позивач з дитиною змушена була звернутись з даного приводу до психолога, яка встановила той факт, що шкірні реакції дитини, викликані стресогенною обстановкою, що підтверджується випискою з медичної картки дитини. Таким чином, відповідач своїми діями робить неможливим проживання із ним в одному помешканні. Будь-які вимоги позивача, вмовляння, прохання змінити свою поведінку - відповідач ігнорує. Крім того, відповідач взагалі не несе будь-яких витрат на утримання квартири, не сплачує житлово-комунальні послуги. Також, зазначили, що відповідач має безліч проблемних кредитів, які він отримував в банках. Враховуючи те, що відповідач не повертає отримані в кредит кошти, до житла позивача постійно приходять колектори, які розшукують відповідача. Колектори приходять пізно ввечері, погрожують, гуркають у двері, чим лякають позивача та дитину. Таким чином, своїми діями відповідач порушує правила співжиття, режим життя позивача та її дитини. Починаючи з 2014 року позивач з дитиною потерпають від неправомірних, а іноді й злочинних дій відповідача, вони не можуть спокійно проживати у своїй квартир,. оскільки відповідач створює їм нестерпні умови, а малолітня дитина отримала захворювання через неадекватну поведінку відповідача. Також, зазначили, що в 2017 році, за період: з лютого по березень 2017 року та за період: з кінця березня по кінець червня 2017 року відповідач перебував в АР Крим у своєму власному помешканні. Зі слів позивачки, тільки за цей час позивач з донькою змогли спокійно жити в своєму помешканні. Дитина в цей період спокійно спала, частіше посміхалася, виглядала щасливою. Однак, наприкінці червня 2017 року відповідач повернувся в квартиру та знову почав порушувати правила співжиття, знову позивач з дитиною втратили можливість нормально існувати в помешканні. Як зазначає позивачка, фактично, за 2017 рік відповідач був присутнім в помешканні майже 3 місяці: січень 2017 року (майже весь місяць вживав у своїх товаришів спиртні напої), липень, початок серпня 2017 року, та вже 14 серпня відповідач знову почав порушувати правила співжиття. Так, 14.08.2017 року відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння в присутності малолітньої дитини почав висловлюватися нецензурною лайкою, ображати позивача та погрожувати їй фізичною розправою. В зв'язку з чим, 16.08.2017 року позивач знову змушена була звернутись до поліції з відповідною заявою, що підтверджується листом Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 25.09.2017 року. Також, як вбачається з листа Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 20.11.2017 року та доданих до нього висновку від 01.09.2017 року, заяви від 15.08.2017 року, пояснень від 31.08.2017 року, 16.08.2017 року від позивачки надійшла заява про те, що за місцем її проживання гр. [PERSON] перебуваючи в нетверезому стані знову вчинив відносно неї та її дитини правопорушення. Крім того, як вбачається з вищевказаних документів, гр. [PERSON] з 28.08.2017 року утримували в СІЗО, в зв'язку з досудовим розслідуванням відносно нього кримінального провадження. Однак, в січні 2018 року гр. [PERSON] повернувся у помешкання позивачки та знову почав вчиняти відносно неї і її малолітньої дитини правопорушення. Так, 20.02.2018 року відповідач, близько третьої години ночі в стані наркотичного сп'яніння з'явився в помешкання позивачки та почав вчиняти сварку, погрожувати, виражатись нецензурною лайкою. На прохання позивачки припинити протиправні дії, оскільки малолітня дитина злякалася та почала плакати, відповідач навпаки, посилив психологічний тиск. В зв'язку з цим. позивачка знову була змушена звернутись до органів поліції з відповідною заявою. Вищевикладені обставини підтверджуються висновком поліції від 20.02.2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, неправомірні дії відповідача вкрай негативно впливають на стан здоров'я дитини позивачки, у дитини через стресові ситуації розминулася алергія. Після чергових порушень відповідачем правил співжиття, у дитини знову загострилась на цьому фоні хвороба, що підтверджується медичною випискою від 07.03.2018 року. Будь-які заходи реагування до відповідача не дали жодного впливу, останній продовжує систематично порушувати житлові права інших осіб. Також зазначили, що відповідач систематично розпиває спиртні напої в квартирі як самостійно, так і зі своїми товаришами. Дитина змушена була неодноразово спостерігати те, як відповідач та незнайомі їй люди перебуваючи на кухні розпивають спиртні напої, лаються нецензурними словами, голосно сміються, сваряться, тощо. Відповідач поводить себе зухвало, спільне проживання в квартирі робить неможливим. Позивач вкрай хвилюється за своє життя та здоров'я, за власне майно, а найбільше - за здоров'я дитини, а будь-які заходи впливу, прохання чи вмовляння з боку позивача - виявились безрезультатними, відповідач і надалі систематично порушує правила співжиття. На підставі викладеного, просять суд виселити (без надання іншого жилого приміщення) відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] та яка належить на праві власності [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач, представник позивача в судове засідання 11.10.2018 року не з'явились. Представником позивача - адвокатом [PERSON] подано заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача в якій зазначено, що позивач позов підтримує в повному обсязі, просить суд при прийнятті рішення врахувати всі письмові докази, надані позивачем та задовольнити позов. Про винесення заочного рішення позивач не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання неодноразово, а саме: 10.07.2018 року, 21.09.2018 року та 11.10.2018 року не з'являвся. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Поштова кореспонденція, надіслана відповідачу в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за закінченням встановленого строку зберігання». Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представником Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подано клопотання про розгляд справи у відсутності представника третьої особи та прийняття рішення за наявними в справі матеріалами та у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також з метою дотримання розумних строків її розгляду суд вважає за можливе справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності заперечень проти такого розгляду справи з боку сторін, що відповідає вимогам ст.279 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволенню та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280 284 ЦПК України, з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. З наданих суду матеріалів вбачається, що згідно Свідоцтва про право власності від 23.06.2011 року, вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], та складається з 1 кімнати, жилою площею 17,90 кв.м., загальною площею 42,90 кв.м. Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 09.06.2001 року №695-С/КІ (а.с.7). У вищевказаній квартирі зареєстровано та проживають: позивач [PERSON], малолітня донька сторін - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER]) та відповідач [PERSON]. Позивачем зазначено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання в одному помешканні для позивача та малолітньої доньки. Відповідач відмовляється добровільно його залишити, постійно влаштовує сварки, бійки, висловлює в їх з дитиною адресу нецензурними словами, вживає спиртні напої та наркотичні препарати, проживання з ним в одному будинку стало нестерпним, а все це негативно впливає на психіку дитини та негативно впливає на її стан здоров'я, зокрема, на фоні стресової ситуації періодично з'являється висип на шкірі, який є наслідком психотравмуючої атмосфери в помешканні, що створює [PERSON] У зв'язку з негативною поведінкою відповідача, позивач з дитиною змушена була звернутись до психолога, яка встановила той факт, що шкірні реакції дитини, викликані стресогенною обстановкою. Крім того, відповідач не несе будь-яких витрат на утримання квартири , не сплачує житлово-комунальні послуги та має безліч кредитів (а.с.26-30). Будь-які заходи реагування до відповідача не дали жодного впливу, останній продовжує систематично порушувати житлові права інших осіб. Позивач [PERSON] неодноразово зверталась до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві з усним та письмовим заявами з приводу неадекватної поведінки відповідача, про що свідчать матеріали справи (а.с.8-24, 31-32) Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. При цьому, вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців. Саме по собі право власності не є абсолютним та може бути обмежено у випадках, встановлених законом. Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має власник житла відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч.1. 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.). Відповідно до ст.116 ч.1 ЖК України виселенню підлягають особи, які систематично порушують провила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Відповідно 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Outcome: approved