Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

11 грудня 2014 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 червня 2014 року він позичив відповідачу 37000 грн до 1 вересня 2014 року, однак до даного часу боргу не повернув, тому просить стягнути із відповідача на його користь суму боргу у розмірі 37000 грн., 3% річних - 550,00 грн, суму інфляції - 703 грн, оплату правової допомоги - 3850 грн та судові витрати. В судове засідання сторони повторно не з'явилися, про час і місце судового розгляду були оповіщені у встановленому порядку, позивача направив свого уповноваженого представника, відповідач про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України відповідач є таким, якому судовий виклик вручено належним чином. В судовому засіданні представник позивача дав пояснення, які повністю відтворюють зміст позовних вимог. Також надав письмовий розрахунок боргу та пояснив, що він здійснює представництво інтересів позивача не як адвокат. Щодо стягнення із відповідача витрат на правову допомогу, то відповідно до Закону України «Про адвокатуру» розрахунки цих витрат не додаються, обов'язкової їх калькуляції не передбачено, оскільки мають місце договірні зобов'язання. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку, що всі докази є належними, допустимими та достовірними, а також достатні і взаємно пов'язані. Судом встановлено, що 24 червня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали в простій письмовій формі договір позики, який відповідає вимогам ст.ст.146, 1047 ЦК України, згідно з яким [PERSON] взяв у борг у [PERSON] гроші у розмірі 37000 грн. із зобов'язанням його повернення не пізніше 1 вересня 2014 року, про що була складена письмова розписка (а.с.7 - розписка). Розписка не повернута відповідачу та знаходиться у позивача, що свідчить про невиконання відповідачем взятих ним на себе зобов'язань. Таким чином, зібрані у справі докази та фактичні обставини справи з усією повнотою свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини договору позики, які існують на час розгляду справи, що [PERSON] передав відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов'язувався повернути їх, що доведено в судовому засіданні і судом визнано ці обставини достовірними. Відповідач у встановлений строк не виконав взяте на себе зобов'язання по даному договору і не повернув суму позики в строк, указаний у договорі, тобто прострочив виконання грошового зобов'язання та не надав суду доказів, які б свідчили, що він повернув борг позивачу. Розмір заборгованості станом на 11 грудня 2014 року становить 37000 грн - основний борг, 310,18 грн - 3% річних від простроченої суми за період з 01.09.2014 по 11.12.2014 (37000 грн х 3% : 365 днів х 102 дні), 703,00 грн - інфляційні нарахування на суму боргу за листопад 2014 року (102, 9%), які підлягають стягненню відповідно до ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позивачем вимог. Всього до стягнення - 38013,18 грн. Інфляційні витрати на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отримання компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним коштами. Розраховуючи індекс інфляції, суд використовує лист Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 року. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора обов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або інші речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановленому договором. Частина 1 ст. 1050 ЦК України передбачає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цьогоКодексу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, так як в судовому засіданні доведено, що має місце порушення відповідачем умов договору позики, укладеного між сторонами. Із відповідача на користь позивача необхідно стягнути також сплачені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 380,13 грн (а.с.1). У задоволенні решти позовних вимог вбачається за необхідне відмовити, оскільки 3% річних позивач нарахував і за період, коли сума боргу не була простроченою та вимога про стягнення витрат на правову допомогу не ґрунтується на вимогах закону, оскільки представник позивача не надав суду підтвердження своїх повноважень як адвоката та відповідного договору про надання правової допомоги. Ст. 901 ЦК визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Згідно зі ст. 903 ЦК, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 203 ЦК передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Закон України «Про адвокатуру» визначає дотримання Правил адвокатської етики як одного з основних зобов'язань адвоката, які він бере на себе, складаючи Присягу адвоката України. Правила адвокатської етики, затверджені Установчим З»їздом адвокатів України 17.11.2012, м. Київ, гтель «Русь», визначають уніфіковане тлумачення норм адвокатської етики, у тому числі щодо винагороди адвоката за виконані ним дії з надання правової допомоги. Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення. Зазначені фактори підлягають урахуванню в їх взаємозв'язку та мають бути закріплені в договорі. На підставі викладеного,

Outcome: partial