Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

10 травня 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Як підставу позову позивач зазначає, що вони з відповідачем є співвласниками квартири за адресою [ADDRESS]. З посиланням на приписи ст.365 ЦК України позивач просить суд припинити право відповідача на 1/2 частки спірної квартири, а також стягнути з неї на користь відповідача 249\~172,00 грн. грошової компенсації за 1/2 частки квартири. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Додатково пояснили, що відповідач прагне проживати у спірній квартирі, з чим категорично не погоджується позивачем, оскільки він настроєний агресивно щодо неї, погрожував її виселити. Вважає, що відповідач, які співвласник порушить її спокійне життя, а за присуджену грошову компенсацію, яку вона внесла на депозитний рахунок суду, можливо купити окремо квартиру. Представник відповідача у судовому засіданні та в письмовому відзиві від 20 червня 2018 року просить суд відмовити у задоволенні позову у звязку з тим, що наразі у сторін наявний спір щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку такого користування. З технічного паспорту на квартиру слідує, що вона складається з двох окремих ізольованих кімнат, а тому є можливість спільного проживання у квартирі. Заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року у цивільній справі №161/14413/16-ц Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] (далі спірна квартира), за кожним, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 15 квітня 2016 року. Рішення набрало законної сили. Зі змісту вказаного рішення, а також з пояснень сторін слідує, що позивач є вдовою померлого [PERSON], а відповідач його рідним сином. Наразі позивач та відповідач проживають окремо, а між ними наявний спір щодо користування спірним нерухомим майном (цивільні справи №161/3192/18, №161/8192/18). Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 365 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Такий самий підхід у правозастосуванні ст.365 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року №303/2585/16-ц, а також постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року №357/11232/14-ц. Надаючи оцінку кожній з підстав для припинення частки у спільному майні, яка визначена у ст.365 ЦК України, суд зазначає наступне. Так, як встановлено судом, частка відповідача у спірній квартирі становить 1/2, що є істотною в розумінні п.1 ч.1 ст.365 ЦК України. Сама по собі неможливість виділити цю частку, що підтверджено відповідним висновком експертизи, не є підставою для застосування приписів п.1 ч.1 ст.365 ЦК України. Як вже зазначав суд, позивач надала суду висновок будівельно-технічної експертизи з якого слідує, що розподіл в натурі квартири з метою обладнання окремих ізольованих квартир не можливий, отже вказана квартира є неподільною річчю в розумінні п.2 ч.1 ст.365 ЦК України. Також позивач не обґрунтувала суду чому спільне володіння і користування майном є неможливим. Її посилання на те, що відповідач їй погрожує виселенням та негативно ставиться до неї не підкріплені жодним належним та допустимим доказом. Крім того, відсутні негативні дані про особу відповідача, зокрема про те, що він веде асоціальний спосіб життя, вчиняє хуліганство, сімейне насильство, перебуває на обліку як алко/наркозалежний, систематично порушує правила співмешкання тощо. Суд також враховує та приймає як слушні посилання відповідача на те, що спірна квартира обладнана двома ізольованими кімнатами, тобто спільне користування нею двома співвласниками можливе без зайвих побутових труднощів. Фактично всі доводи позивача про те, що спільне користування квартирою є неможливим зводяться до її субєктивного негативного ставлення до відповідача, що не може бути підставою для застосування п.3 ч.1 ст.365 ЦК України та припинення частки співвласника. Крім того позивач не довела суду, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласника квартири, зокрема позивачем не надано жодного доказу наявності у власності відповідача іншого житла. Доводи позивача про те, що за внесені нею на депозит суду грошові кошти у розмірі 249\~172,00 грн. можливо придбати іншу квартиру у м. Луцьку є припущеннями, які не підкріплені будь-яким належним експертним дослідженням ринку нерухомості. Отже, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин п.4 ч.1 ст.365 ЦК України. Суд зауважує, що сама по собі неподільність спірної квартири, тобто існування підстав визначених у п.2 ч.1 ст.365 ЦК України, не може бути самостійною і достатньою підставою для припинення права на частку у спірній квартирі без існування підстав визначених у п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, також враховуючи, що частки в сторін є рівними. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено суду наявність виключних обставин для припинення частки відповідача у спірній квартирі, які передбачені у ст.365 ЦК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У звязку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати залишаються за нею.

Outcome: dismissed