Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

10 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Вимоги мотивувала тим, що після смерті батька [PERSON], яка настала [INFO], вона є спадкоємцем за законом. Спадщину після смерті батька вона 16 грудня 2008 року прийняла шляхом звернення з заявою до нотаріальної контори. За відсутності державної реєстрації за батьком права власності на належний йому будинок по [ADDRESS], вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на це нерухоме майно, тому просила визнати за нею в порядку спадкування після смерті батька право власності на будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою. Позивач у судове заісідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала заяву про розгляд справи без її присутності. Відповідачі, третя особа, їх представники у судове засідання також не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідачів маються заяви про фактичне визнання позовних вимог та розгляд справи без їх присутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що із інвентаризаційної справи та копій погогосподарських книг за 1967-1969 роки вбачається, що у 1962-1963 роках [PERSON] побудовано житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.71). 24 січня 1965 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с.58). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.5). 31 серпня 1996 року [PERSON] зареєструвала шлюб, узявши прізвище чоловіка [PERSON] (а.с.6). 29 грудня 1998 року [PERSON] зареєструвала шлюб, узявши прізвище чоловіка [PERSON] (а.с.55). Із 1988 року по 2014 рік зареєстроване місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] (а.с.55). Із довідки Яснопільщанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області від 23 листопада 2015 року та копії державного акту на право приватної власності на землю (серії [NUMBER] від 20 лютого 1999 року вбачається, що [PERSON] на праві приватаної власності належали земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, та для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,60 га, що розташовані по [ADDRESS] (а.с.9, 56). Відповідно до довідки Яснопільщанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області від 02 вересня 2015 року житловий будинок [ADDRESS] значиться за померлим [PERSON] (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер (а.с.7). Згідно з копіями погосподарських книг за 1958-1960 рр., 1967-1969 рр., 1971-1973 рр., 1974-1976 рр., 1977-1979 рр., 1980-1982 рр., 1983-1985 рр., 1986-1990 рр., 1991-1995 рр., 1996-2000 рр. господарство [PERSON] відносилося до суспільної групи службовців, з погосподарських книг за 2001-2005 роки, вбачається, що [PERSON] на час смерті проживав з дружиною [PERSON] (а.с. 81). 10 жовтня 2008 року [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] та з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину. Заведена спадкова справа №401/2008. Заява про видачу свідоцтв на спадкове майно від 10 жовтня 2008 року містить вчинений нотаріусом запис про встановлення факту прийняття заявницею спадщини шляхом пред'явлення державних актів на земельні ділянки (а.с.26). 11 листопада 2008 року дружина померлого [PERSON] та дочка [PERSON] у адресованих нотаріусу заявах відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.29). 16 грудня 2008 року [PERSON] отримала два свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на майновий пай та грошові вклади, а також три свідоцтва на шість земельних ділянок, з яких: три для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,248 га кожна, та три для ведення особистого селянського господарства, площею 0,81 га кожна (а.с.32-39). [INFO] померла [PERSON] (а.с.57). 07 травня 2014 року [PERSON] у своїй заяві відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері. Заведено спадкову справу за №130-2014. 17 червня 2014 року [PERSON] письмово прийняла спадщину після смерті матері. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого органами БТІ 21 серпня 1990 року, із зареєстрованими 14 вересня 2015 року поточними змінами, домоволодіння по [ADDRESS] складається із житлового будинку літ.«А-І», загальною площею 82,4 кв.м, житловою - 40,9 кв.м, з прибудовою літ.«а», ганком літ.«кр», літньої кухні літ.«Б», гаражу літ.«Б1», сараїв літ.«Б2», літ.«б», літ.«В», вбиральні літ.«У», погребу літ.«п/г», загальною інвентаризаційною вартістю 148034 грн. (а.с.11-14). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з чч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Із аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти, про що також зазначено і в листі Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року». Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012 № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Спрощений порядок здійснення державної реєстрації прав власності на зазначене майно, але за особами, які вважаються його володільцями, містять і положення ч. 3 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 49-1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868. Отже, за наявності на спірне збудоване у 1962-1963 роках домоволодіння виготовленого органами БТІ 21 серпня 1990 року, із зареєстрованими 14 вересня 2015 року поточними змінами технічного паспорту та відповідних записів у погосподарських книгах, суд вважає доведеним факт його належності померлому [PERSON] Так, оскільки часом відкриття спадщини є [INFO], спадкові відносини регулюються положеннями ЦК УРСР (1963). Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР (1963) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Стаття 529 ЦК УРСР (1963) вказує, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР (1963) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Порядок відмови від спадщини врегулювано в ст. 553 ЦК УРСР (1963), де зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу). Із матеріалів справи та наданих у попередньому засіданні пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були його дружина [PERSON] та дочки [PERSON], [PERSON] Однак спадщину після нього належним чином прийняла [PERSON], про що в заяві про видачу свідоцтв про право на спадщину від 10 жовтня 2008 року міститься вчинений нотаріусом запис про встановлення факту прийняття нею спадщини (п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР). [PERSON] на час смерті батька проживала з ним, але на той час значилася зареєстрованою в іншому населеному пункті та зазначала, що не вступала у володіння спадковим майном. Дружина ж померлого - [PERSON], як пояснює [PERSON], хоча фактично і проживала в спадковому будинку на час смерті чоловіка, проте була на той час інвалідом, та за домовленістю між ними трьома, не мала наміру вступати у володіння спадковим майном. За таких обствин, суд не вважає [PERSON] та [PERSON] такими, що вчинили дії, які б свідчили про прийняття спадщини. Тому, враховуючи викладене, а також те, що спірний житловий будинок побудований на виділеній для цього земельній ділянці, за наявності технічного паспорту, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуального житлового будинку, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них вимогам законодавства, наявні правові підстави для визнання права власності на домоволодіння за спадкоємцем, який належним чином прийняв спадщину. За відсутності клопотання про повернення судового збору за результатами розгляду справи, це питання судом не вирішується, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Outcome: approved