Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

12.06.2017 року позивачка звернулася до Радомишльського районного суду Житомирської області із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що із 12.09.2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначила, що вони з відповідачем не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сімя існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між сторонами. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала до суду заяви про розгляд справи у її відсутності та про збільшення позовних вимог, в якій просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини щомісячно з урахування індексації, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову про розірвання шлюбу до суду і до досягнення сином повноліття, просила суд їх задовольнити, а також не заперечує проти заочного розгляду справи. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Положення ч. 5 ст. 49 ЦПК України передбачають, що у разі подання заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, зміни предмета або підстави позову до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Враховуючи вищевикладене, заява позивача про збільшення позовних вимог не відповідає ч. 4 ст. 49 ЦПК України, а тому суд не приймає її до розгляду та повертає [PERSON]. Відповідач в судове засідання не зявився, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні докази (а.с.24). Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл.11 розділу ІІІ ЦПК України на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Ханюченко) [PERSON] з 12.09.2014 року перебувають у шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 12.09.2014 року серії 1-ТП № 115251 (а.с.6). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON], 03.07.2015 народження, що підтверджується копією Свідоцтва про народження від 21.07.2015 серії І-ТП № 239334 (а.с.7). Як зазначає позивач у позовній заяві, вони з відповідачем не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сімя існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між ними. Сторонам судом надавався строк на примирення терміном у 5 місяців, проте, після спливу вказаного строку останні не примирились. Окрім задоволення вимоги про розірвання шлюбу, позивач просить суд залишити спільну дитину [PERSON], [INFO], проживати разом із нею. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також інтереси їх спільної дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати на користь позивача. Враховуючи викладене та на підставі ст.ст. 24, 112, 115 СК України,

Outcome: dismissed