Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

10 січня 2018 року до суду звернувся позивач [PERSON], з позовом про визнання права на земельну ділянку (пай) до відповідача [PERSON] сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 26.02.2018 року. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Згідно заявлених позовних вимог просить визнати за ним право на земельну ділянку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 7.96 умовних кадастрових гектарів на території [PERSON] сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, згідно державного акту про право колективної власності на землю від 03 березня 1996 року В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 1989 року по січень 1996 року він був членом КСП «Україна» с. Дмитрівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. За вказаний період роботи він був включений до списку працездатних працівників підприємства до Державного акту на право колективної власності КСП «Україна», виданого 06 березня 1996 року, але сертифікат на земельну ділянку не отримав. Його ніхто не повідомляв усно або письмово, що він буде включений до списку пайовиків до Державного акту, він ні з ким дане питання не обговорював, але в листопаді 2017 року після розмови з бувшими працівниками колгоспу він дізнався, що колишні члени КСП, які не отримали сертифікати на землю звертаються до суду для підтвердження свого права на землю. Йому стало відомо, що за повідомленням відділу Держгеокадастру він дійсно був включений у список до державного акту на право колективної власності на землю від 06.03.1996 року та отримав усну відповідь у сільській раді, що у разі задоволення його вимог судом, існує можливість виділити йому землю. Сертифікат на своє ім'я він не отримував, так як не знав про включення його у список . Крім того представники держгеокадастру йому повідомили, що сертифікати виготовлялись та видавались членам колгоспу з 1997 року, що й стало підставою звернення до суду. Справа слухалась у спрощеному провадженні без виклику сторін. Від відповідача відзиву на позовну заяву, заперечень проти позову не надійшло. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено з матеріалів справи, позивач працював та був членом КСП «Україна» з 31.08.1989 року по 03.01.1996 року, що підтверджується записом в трудовій книжці. Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» проводилось у 1996 році. Державний акт серії ДП № 0016 на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» виданий 06 березня 1996 року, що підтверджується повідомленням відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Таким чином, судом встановлено, що на час паювання земель позивач вже не працював та не був членом КСП «Україна» Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 - Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства. Як встановлено в судовому засіданні позивач на час паювання земель, а саме на 06.03.1996 року вже не був членом КСП «Україна» так як звільнений за власним бажанням. Також на даний час позивач ще не досяг пенсійного віку, тобто не був пенсіонером, який раніше працював і залишився членом даного колективного сільськогосподарського підприємства. За даних обставин суд вважає, що позивач був помилково включений до списку до Державного акту на право колективної власності на землю від 06.03.1996 року, так як на час видачі даного Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Україна» вже не працював та не був членом даного сільськогосподарського підприємства. За даних обставин позивачу і не був виготовлений сертифікат на земельну частку (пай). Тому до правовідносин, що виникли у позивача не може бути застосований п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду\~\~України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, згідно якого визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримав сертифікат на право на земельну частку (пай). Так як сертифікат на позивача не виготовлявся у зв'язку його звільненням на день видачі Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Україна». \~\~\~ Виходячи з вищевикладеного суд у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, а саме визнання права, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640.00 грн., відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача, так як судом приймається рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. \~\~\~\~

Outcome: dismissed