Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

10 липня 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на 2/3 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (стара № 33), з яких - на 1/6 частину в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO], а на ? частину - як у спільному майні подружжя, просила зобов'язати реєстраційну службу скасувати запис про державну реєстрацію права власності на це майно за [PERSON], та стягнути з відповідачів на її користь в солідарному порядку судові витрати по справі в розмірі 2243,60 грн. В обґрунтування цих вимог вказувала, що її чоловік [PERSON] придбав житловий будинок з вищевказаною земельною ділянкою, на якій він розташований, у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу. В тому числі набув прав власника щодо земельної ділянки відповідно до положень ст. 30 Земельного Кодексу України чинного на день укладання угоди. Натомість за життя правовстановлюючого документу щодо цього майна на своє ім'я не оформив, що нині перешкоджає їй в оформленні спадкових прав на це майно в нотаріальному порядку. Вважає, що в порядку спадкування набула прав власника щодо 1/6 частини вказаного майна. Також зазначала, що ? частина вказаної земельної ділянки належить їй як одному з подружжя у їх спільному майні, оскільки за час сумісного проживання ними старий будинок було знесено та сумісно збудовано новий, то апеляційний суд у своєму рішенні перевів на [PERSON] 2/3 частки прав та обов'язків забудовника цього майна, з яких 1/6 частка - як частка спадкоємця, та ? - як частка у спільному майні подружжя. Посилаючись на те, що вищевказана земельна ділянка була виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, то збудований на ній будинок є головною річчю, а земельна ділянка під ним - приналежною до головної, то вважає, що набула право власності на ? частину цієї ділянки як спільного майна подружжя. Посилаючись на те, що до цього часу вказана земельна ділянка значиться зареєстрованою за попереднім власником [PERSON], просила зобов'язати реєстраційну службу Жовтневого районного управління юстиції скасувати державну реєстрацію прав на це майно за [PERSON] Також просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку понесені нею судові витрати в сумі 2243,60 грн. За зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] просили визнати за ними по 1/6 частині права власності щодо вищевказаної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті батька, посилаючись на ті самі обставини, що перешкоджають оформленню їх спадкових прав в нотаріальному порядку. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги своєї підтримали в повному обсязі та пояснила про вищевикладене. Проти задоволення зустрічного позову не заперечували. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечували, свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили задовольнити. Відповідач М-Погорілівська сільська рада звернулася до суду із заявою, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечувала, просила справу розглянути у відсутність їх представника. Реєстраційна служба Жовтневого РУЮ свого представника до суду не направила. Дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. За даними копії свідоцтва про одруження [NUMBER], [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] с 1 листопада 1996 року (а.с. 13). Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], [PERSON] помер [INFO], про що міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції здійснено актовий запис про смерть за № 697 від 17.02.2012 року (а.с. 14). Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1995 року [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS]. Зі змісту договору слідує, що разом із правом власності на житловий будинок до нового власника переходить і право власності на земельну ділянку (а.с. 15). Згідно рішення виконкому М-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 14 від 05.02.2007 року нумерація вказаного житлового будинку була змінена з № 33 на № 29 (а.с. 17). Рішенням цього ж виконкому № 29 від 30.03.2010 року [PERSON] було надано дозвіл на знесення старого будинку літ. А, будівництво двоповерхового житлового будинку, з прибудовою, а також господарських будівель і споруд (а.с. 18). Відповідно до довідки про погодження прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію від 04.10.2010 року, М-Погорілівська сільська рада погодила [PERSON] як забудовнику прийняття в експлуатацію вказаного будинку (а.с. 19). Після його смерті, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2013 року на [PERSON] було переведено 2/3 частини прав та обов'язків забудовника вищевказаного житлового будинку в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с. 29-30). Згідно рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2014 року, що набуло законної сили 21.02.2014 року на [PERSON] та [PERSON] було переведено по 1/6 частині прав забудовника щодо вищевказаного житлового будинку (а.с. 31). Підстави, з яких [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] були змушені звернутися до суду із цим позовом підтверджується роз'ясненням приватного нотаріуса Жовтневого районного нотаріального округу [PERSON] від 23.05.2014 року, згідно якого [PERSON] було повідомлено про неможливість оформлення її спадкових прав після смерті [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,12 га для обслуговування та будівництва житлового будинку, розташовану на території М-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документу, який би посвідчував право власності спадкодавця на це майно - Державного акту (а.с. 33). Як вказують сторони, спадкодавець на своє ім'я правовстановлюючого документу щодо цієї земельної ділянки за життя не отримав, що також підтверджується відомостями відділу Держземагенства у Жовтневому районі Миколаївської області (а.с. 54). Згідно копії державного акту серії МК № 10462, [PERSON], одній з продавців вищевказаного житлового будинку, за цією ж адресою належала і земельна ділянка на праві приватної власності площею 0,12 га за цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с. 27). Відповідно до положень ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року у редакції, що діяла на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Таке роз'яснення застосування вищевказаних правових норм також міститься і в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ( п. 18 п.п.). Враховуючи викладене, встановивши, що на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку один з продавців цього майна був власником і земельної ділянки, на якій розташовано вказаний житловий будинок, то з урахуванням зазначених правових норм, до набувача цього будинку перейшло і право власності на земельну ділянку під ним, в розмірах, що визначені ст. 67 ЗК України від 1990 року та відповідають розмірам спірної земельної ділянки. Відповідно до п. 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За положеннями ст. 23 ЗК України від 1990 року, що діяв на час набуття спадкодавцем прав на вказану земельну ділянку, то право власності на неї посвідчувалося державним актом. Проте [PERSON] за життя хоча і набув права на вищевказану земельну ділянку як власник, однак правовстановлюючого документу на неї не оформив, у зв'язку з чим його спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позбавлені можливості нотаріально оформити свої спадкові права на неї. Дані про [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] підтверджуються копією спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу [PERSON] Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положення ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи наведене, та встановивши, що відповідно до вимог ст. ст. 1261, 1268 Цивільного кодексу України, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці першої черги прийняли спадщину після смерті [PERSON], проте за вищевказаних підстав позбавлені можливості нотаріально оформити свої спадкові права, то суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, їх спадкові права щодо цього майна підлягають захисту шляхом визнання за ними права власності в межах заявлених позовних вимог за кожним по 1/6 частині. Щодо вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину вищевказаної земельної ділянки як спільного майна подружжя, її посилання на істотне збільшення вартості цього майна внаслідок спільних трудових та грошових затрат, а також як приналежної речі до головної - житлового будинку, то суд прийшов до наступного. Згідно з положеннями ст. 5 ЦК України правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання, будівництва та легалізації. Відповідно до правил ст.ст. 22, 24, 28 КпШС, які мають застосовуватися до спірних правовідносин щодо земельної ділянки, майно нажите подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, а майно, яке належало кожному з них до одруження або отримане в дар є їх приватною власністю. Як встановлено судом, 6 жовтня 1995 року [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], тому за положеннями ст. 30 ЗК України чинного на той час, до нього перейшло і право власності на земельну ділянку за цією адресою, належну одному з продавців [PERSON] За такого, на вказане майно спадкодавцем [PERSON] набуто право власності до шлюбу із позивачкою [PERSON], отже його статус як спільного сумісного виключається. Щодо посилань [PERSON] про її права на це майно відповідно до ст. 62 СК України, тобто у зв'язку із збільшенням його вартості за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, то з цього приводу позивачкою посилань та доказів не надано. Збільшення вартості житлового будинку не свідчить про збільшення вартості земельної ділянки. Твердження [PERSON] про перехід до неї прав щодо ? частини вищевказаної земельної ділянки як приналежної речі до головної - житлового будинку є помилковим, адже житловий будинок та земельна ділянки є самостійними об'єктами. Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України - Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Більш того, позивачкою не надано доказів щодо набуття права власності на відповідну частину житлового будинку за вищевказаною адресою. Виходячи із змісту частин 1, 2 статті 331 ЦК України, частини 1 статті 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК України). Натомість на час розгляду справи суду не надано доказів щодо ведення вищевказаного житлового будинку в експлуатацію та набуття позивачкою права власності на частину цього майна, в тому числі набутому у шлюбі з [PERSON], з чого підстави для застосування норм ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України відсутні. За такого у цій частини позовні вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені. Щодо скасування державної реєстрації на вищевказану земельну ділянку попереднього власника [PERSON], то такий спосіб захисту не відповідає виникненим правовідносинам між сторонами. Так, скасування держаної реєстрації можливе лише у разі неправомірності отримання особою відповідного правовстановлюючого документу на нерухоме майно, на підставі якого зареєстровані права особи як власника цього майна. Позивачкою ж не оспорюється правомірність набуття [PERSON] права власності щодо спірної земельної ділянки. Перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи не тягне за собою скасування державної реєстрації прав щодо цього майна попереднього власника, а є підставою для реєстрації переходу прав власності. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району та Реєстраційної служби Жовтневого РУЮ, понесені нею судові витрати по справі, а також вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо стягнення на їх користь з [PERSON] судових витрат, то відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - При пред'явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки (п. 12). Враховуючи наведене, та приймаючи до уваги заявлені та визнані судом права позивачів як за первісним так і за зустрічним позовом, як спадкоємців, то судові витрати несе кожен з них самостійно пропорційно до визнаних за ними часток спадкового майна, а тому в цій частині їх вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: partial