Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

12.12.2017 року позивач [PERSON] звернулась до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про поділ майна, що обєктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що 20 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Орлянською сільською радою Василівського району Запорізької області, актовий запис №28. 12 листопада 2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідачем по справі, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 5306602 від 12.11.2012 року. В п.1.10 вказаного договору зазначено про те, що Договір укладається за згодою дружини покупця [PERSON] Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, виданого РКП «Василівське РБТІ» Василівської районної ради, державна реєстрація права приватної власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] відбулася 10.12.2012 року на підставі договору купівлі-продажу № 592 від 12.11.2012 року. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30.05.2016 року було розірвано шлюб між [PERSON]О та [PERSON] Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру, сформованої 13.07.2017 року вбачається, що власником квартири [ADDRESS] значиться [PERSON], відповідач по справі. Згідно довідки про вартість квартири [ADDRESS], складеного субєктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], вбачається, що станом на 21 листопада 2017 року вартість вищевказаного обєкту нерухомого майна становить 256072,00 грн. Позивачем [PERSON] надіслано 22.11.2017 року на адресу відповідача [PERSON] звернення щодо мирного врегулювання спору, та запропоновано вирішити питання щодо поділу майна набутого за час шлюбу, мирним шляхом, уклавши відповідний договір у нотаріуса до 30.11.2017 року. Проте, до теперішнього часу питання добровільного врегулювання спору у позасудовому порядку між сторонами не вирішено, тому позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визнати об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON], набуту ними за час шлюбу квартиру [ADDRESS], і поділити майно, що є спільною сумісною власністю, наступним чином: 1) виділити їй, позивачу [PERSON], і визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], вартістю, відповідно до Довідки про вартість майна від 21 листопада 2017 року 128036,00 (сто двадцять вісім тисяч тридцять шість) гривень 00 копійок; 2) виділити відповідачу [PERSON], і визнати за відповідачем право особистої приватної власності на 1/2 частку вищевказаної квартири та в порядку ст.88 ЦПК України вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Василівського районного суду від 14 грудня 2017 року відкрито провадження у даній справі. В підготовче судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю, проте за участю її представника адвоката [PERSON] На заявлених позовних вимогах наполягає та просить суд задовольнити її позов за підставами, викладеними у позовній заяві (а.с.31). В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю, просить суд задовольнити позов за підставами, викладеними у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про поділ майна, що обєктом спільної сумісної власності подружжя визнав у повному обсязі та проти його задоволення, за підставами викладеними у позовній заяві, не заперечує. Частиною 4 ст.206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи обставину, що відповідач визнає позовні вимоги, і таке визнання позовних вимог відповідає закону, не порушує будь-чиї права чи законні інтереси інших осіб, суд вважає за можливе на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення у цій справі. Вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача ,відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, а також повно та всебічно зясувавши всі обставини по справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 20 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Орлянською сільською радою Василівського району Запорізької області, актовий запис № 28, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.7). Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, 12 листопада 2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідачем по справі, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Даний договір що посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 5306602 від 12.11.2012 року. В п. 1.10 вказаного договору зазначено про те, що Договір укладається за згодою дружини покупця [PERSON] (а.с. 9-10, 11). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, виданого РКП «Василівське РБТІ» Василівської районної ради, державна реєстрація права приватної власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON]В відбулася 10.12.2012 року на підставі договору купівлі-продажу № 592 від 12.11.2012 року (а.с.12). Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30.05.2016 року розірвано шлюб між сторонами по справі - [PERSON]О та [PERSON] [PERSON] рішення набрало законної сили 07.07.2016 року (а.с. 8). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру, сформованої 13.07.2017 року вбачається, що власником квартири [ADDRESS] значиться [PERSON], відповідач по справі. Згідно довідки про вартість квартири [ADDRESS], складеного субєктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], вбачається, що станом на 21 листопада 2017 року вартість вищевказаного обєкту нерухомого майна становить 256072,00 грн. (а.с. 16). 22.11.2017 року позивачкою [PERSON] надіслано на адресу відповідача [PERSON] звернення щодо мирного врегулювання спору, та запропоновано вирішити питання щодо поділу майна набутого за час шлюбу, мирним шляхом, уклавши відповідний договір у нотаріуса до 30.11.2017 року(а.с. 18). Проте, до теперішнього часу питання добровільного врегулювання спору у позасудовому порядку між сторонами не вирішено, нотаріальна угода не укладена. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку. Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 (постанова від 16.12.2015 року) висловлена Правова позиція про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз зібраних доказів свідчить про те, що квартира [ADDRESS] придбана в період шлюбу сторін по справі і є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що визнано відповідачем в підготовчому судовому засіданні, тому вказані обставини відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України: дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Відповідно до ст.69 ч.1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток подружжя судом не встановлено та у позові не зазначені, а тому суд вважає, що частки сторін у праві власності на квартиру є рівними. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з положеннями ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України передбачено, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов [PERSON] про поділ майна, що обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] права власності по 1/2 частини спірної квартири за кожним, підлягає задоволенню. На підставі викладеного та враховуючи визнання відповідачем позову у повному обсязі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] за кожною із сторін, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за вищенаведеними підставами. У відповідності до приписів ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, підлягають задоволенню і вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь понесені позивачкою [PERSON] та документально нею підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640,00 гривень (а.с.1). Також, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку судового розгляду, суд вважає необхідним повернути позивачці [PERSON] з державного бюджету - 50 % судового збору, сплаченого при предявленні нею позову до суду, а саме: в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 18 копійок, згідно квитанції № 12 від 09.12.2017 року у ТВБВ № 10007/0222 філії Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк». На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved