Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

12.12.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу в розмірі 2000000 грн., а також судові витрати 3654 грн, мотивуючи позові вимоги тим, що відповідач взяв у борг у позивача 07.10.2014 року 2000000 грн та зобов'язувався ці кошти повернути до 15.11.2014 року, однак своє зобов'язання не виконав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 квітня 2015 року визнано мирову угоду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, відповідно до якої визнано за позивачкою право власності нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 27 252 грн.; об'єкт незавершеного будівництва 96 % готовності, що розташований за адресою: [ADDRESS], вартістю 1 092 437 грн.; 1/2 частину нежитлової будівлі - будівлі магазину непродовольчих товарів, офісу А-2, А2-2, АЗ-2, що розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 546 886 грн. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11.05.2016 року ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 квітня 2015 року - скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 10.06.2016 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просила стягнути з [PERSON] на її користь 3861633 грн, що еквівалентно 154451,50 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 10.06.2016 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали. Представник третьої особи [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, оскільки сторонами не доведено, що гроші за договором позики були передані відповідачу, а якщо суд прийде до висновку про необхідність стягнення суми боргу, то визначити еквівалент суми боргу на день платежу - 15.11.2014 року. У судовому засіданні встановлено, що згідно із договором позики від 07 жовтня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], відповідач взяв у [PERSON] в борг 2000000 грн, що еквівалентно 154451 доларам 50 центам, які зобов'язувався повернути в строк до 15.11.2014 року. Відповідач в установлений строк боргу не повернув. Суд не погоджується з доводами представника відповідача про недоведеність передачі коштів позивачем відповідачу, оскільки в п. 2 договору позики від 07.10.2014 року зазначено, що грошові кошти, які є предметом договору передані позикодавцем позичальнику до підписання договору в приміщенні нотаріальної контори. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України № 6-50цс16 від 24.02.2016 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року, згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Отже визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам ст. 533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати. Суд не погоджується з думкою представника третьої особи про те, що необхідно визначити еквівалент суми боргу на день платежу - 15.11.2014 року, оскільки день платежу і термін виконання зобов'язання - 15.11.2014 року не є тотожними поняттями. Оскільки платіж за договором позики не здійснений, то суд вважає за необхідне визначити еквівалент зобов'язання у гривні відносно долара на день постановлення рішення. Станом на 12.08.2016 року НБУ встановив офіційний курс валют: 100 доларів - 2485,0409 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню - сума боргу підлягає стягненню в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день постановлення рішення, а отже стягненню підлягає на користь позивача з відповідача 3838182 грн 95 коп. Оскільки позов задоволений на 99,4 %, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 3632 грн 08 коп.

Outcome: partial