Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

10.12.2018 р. [PERSON] (позивач, [PERSON] ) звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якій просить суд: - стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача три відсотка річних у розмірі 1528 грн. 35 коп.; - стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача індекс інфляції розмірі 10647 грн. 39 коп.; - стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача пеню в розмірі 7424 грн. 47 коп.; - стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача моральну шкоду у сумі 10000 грн.; - стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. (а.с.1-4). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Бульби О.М. від 21.12.2018 р. по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.11). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 09.07.2019 р. підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.60) В судове засідання, для розгляду справи по суті, позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі матеріалами (а.с.86). В судове засідання, для розгляду справи по суті, представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань або заяв до суду не надав. Про дату, час та місце слухання справи судом відповідач був повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.72, 85, 86). АТ КБ «ПриватБанк» було надано до суду 05.03.2019 р. письмовий відзив на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та в їх задоволення просить суд відмовити (а.с.29-32). Враховуючи, що сторонами по справі не надано заяв або клопотань про відкладення слухання справи, поважних причин неявки в судове засідання судом не встановлено, явка учасників справи не визнавалась судом обов`язковою (п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України), суд вважає можливим розглянути справу у відсутності неявившихся учасників справи на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали даної справи та матеріали цивільної справи №316/1549/16, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 22.05.2017 р. по цивільній справі №316/1549/16 за позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів списаних з зарплатної картки (а.с.165-168зворот матеріалів справи №316/1549/16), яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 06.03.2018 р. (а.с.215-219зворот матеріалів справи №316/1549/16, а.с.5-8), уточнені позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] розмір грошових коштів списаних з банківського рахунку/картки № [NUMBER] (картки для виплат заробітної плати), відкритого на ім`я [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 16950 гривень 75 копійок, в задоволенні решти вимог позову відмовлено. Зазначена постанова Апеляційного суду Запорізької області по справі №316/1549/16 набрала законної чинності 06.03.2018 р. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначеною вище, постановою Апеляційного суду Запорізької області по справі №316/1549/16 підтверджено висновки суду першої інстанції про безпідставність автоматичного списання відповідачем по справі (ПАТ КБ «Приватбанк» коштів з зарплатної картки позивача по справі ( [PERSON] ) в сумі 16950 грн. 75 коп. в період з 22.01.2015 р. по 11.03.2017 р. в позасудовому порядку без рішення суду без спеціального дозволу споживача, для погашення заборгованості по іншому договору споживчого кредиту. Згідно приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Сторона відповідача АТ КБ «ПриватБанк», у наданому суду відзові на позовну заяву, зазначає на неможливість застосування положень ст.625 ЦК України до спірних правовідносин, також з підстав того, що вони виникли з приводу виконання судового рішення, що врегульовано Законом України «Про виконавче провадження», при цьому, стороною відповідача не заперечується безпідставність списання коштів заробітної плати позивача [PERSON] з його карткового рахунку який було відкрито для виплат заробітної плати, у період з 22.01.2015 р. по 11.03.2017 р. в розмірі 16950 грн. 75 коп. Згідно частини 1 статті 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно правового висновку викладеного в постановах Верховного Суду України № 6-3019цс15 від 13.01.2016 р., по справі № 6-2759цс15 від 20.01.2016 р., № 6-2491цс15 від 02.03.2016 р. дія ст.625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, при цьому ч.5 ст.11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність (Що узгоджується з правовими позиціями викладеними в постановах Верховного Суду України №6-3019цс15 від 13.01.2016 р. та № 6-2759цс15 від 20.01.2016 р. та № 6-2491цс15 від 02.03.2016 р.). За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 р. у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі №6-38цс11). Тобто, проценти передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 р. у справі 6-42цс11). Враховуючи зазначене, суд вважає безпідставними заперечення сторони відповідача щодо незастосування положень ч.2 ст.625 ЦК України до даних спірних правовідносин з підстав на які посилається сторона відповідача у відзові на позовну заяву, враховуючи також, що порушення грошового зобов`язання відповідачем існувало між сторонами до ухвалення зазначеного вище рішення суду. Позивач, застосовуючи положення ч.2 ст.625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь розмір індексу інфляції за період 10.12.2015 р. по 10.12.2018 р. у загальному розмірі 10647 грн. та 3 (трьох) процентів річних за період з 10.12.2015 р. по 10.12.2018 р. в розмірі 1528 грн. 35 коп. надаючи відповідні розрахунки (а.с.2), стороною відповідача не заперечуються розрахунки проведені позивачем в цій частині вимог, а судом підстав для їх неприйняття не встановлено, а отже вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Позивач також просить суд про стягнення з відповідача розміру пені в сумі 7424 грн. 47 коп. з підстав визначених положеннями ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за період з 10.12.2015 р. по 10.12.2018 р. надаючи відповідний розрахунок (а.с.3), який стороною відповідача не заперечується, вирішуючи дану вимогу позову, суд вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Стягнення неустойки може бути прямо передбачено законом, таким Законом, в даному випадку, є Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» який передбачає спеціальні правила щодо відповідальності банків при здійсненні переказу, у вигляді сплати пені. Відповідно до абз.2 п.п.32.3.2 п.32.2 ст.32 Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Зазначені спеціальні правила відповідальності при здійснені переказу не виключають застосування ст.625 ЦК України, про що, у тому числі, зазначено у правовій позиції викладеної в постановах Верховного Суду України №6-49цс12 від 06.06.2012 р., №6-59цс13 від 30.10.2013 р., відповідно до якої, аналіз правових норм, зокрема, ст.ст.536, ст.549, ч.2 ст.625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. При цьому, слід зазначити на таке, п.1 ч.2 ст.248 ЦК України до вимог про стягнення неустойки встановлена позовна давність в один рік. До позовних вимог щодо застосування відповідальності передбаченої ст.625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України) Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналіз норм статті 266, частини 2 статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Проте, частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини 3 статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно») та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується як до загальної так і до спеціальної позовної давності. Враховуючи, що стороною відповідача не заявлялось про застосування строків позовної давності, суд при вирішення даних позовних вимог, не вбачає законних підстав для застосування строків позовної давності про які не заявляється сторонами (Що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України у справі № 6-474цс16 від 18.05.2016 р.) Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди в розмірі 10000 грн., суд дійшов наступного. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В роз`ясненнях, що містяться у змісті пунктів 3-5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте, доказів на доведення зазначеного позивачем розміру моральної шкоди в сумі 10000 грн. позивачем суду надано не було, у зв`язку з чим, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. Відповідно до положень ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи, що позивачем не надано суду доказів понесення витрат з правничої допомоги, в їх розподілі слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial