Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

12.06.2014 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивач зазначав, що між нею та чоловіком відсутнє взаєморозуміння, виникають суперечки з різних приводів. Неодноразові спроби примирення не дали позитивних результатів. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, однак до суду надав заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача щодо розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], 25.05.2013 року було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом Записів актів громадянського стану Управляння ЗАГС Краснодарського краю Російської Федерації, актовий запис № 122 (а.с.4). Судом встановлено, що подружжя не заперечує проти розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного Кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно зі ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє місце проживання. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 року №24-754/0/4-13, справи про розірвання шлюбу між одним з подружжя - громадянином України та другим із подружжя незалежно від його громадянства, підсудні судам України. Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один із яких проживає в Україні, питання підсудності визначається загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК України. Відповідно до ст. 28 Конвенції про правовому допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка була ратифікована 10.11.1994 року і застосовується у відносинах з державами - членами Співдружності Незалежних держав, в тому числі Російською Федерацією - по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство договірної сторони, громадянами однієї договірної сторони, а другий - іншої договірної сторони, застосовується законодавство договірної сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, час сумісного не проживання, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в зв'язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved