Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

10 серпня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася у суд з позовом, в якому зазначає, що за час спільного проживання з [PERSON] у 1969 році вони побудували житловий будинок та надвірні будівлі, що знаходяться у с. Пнівне по вул. Перемоги, 32 Камінь-Каширського району Волинської області. 03 вересня 2013 року її чоловік [PERSON] помер. Після смерті останнього вона, як спадкоємець першої черги за законом, у шестимісячний строк прийняла спадщину. Окрім неї спадкоємцями першої черги є їхні діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини. Нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та надвірні будівлі, а тому просить визнати за нею на це нерухоме майно право власності. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, і просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали повністю і пояснили, що під час спільного проживання їхні батьки [PERSON] та [PERSON] побудували деревяний житловий будинок та надвірні будівлі, і вони не заперечують щоб право власності на це нерухоме майно визнали за їх матірю [PERSON], а тому після смерті батька [PERSON] у шестимісячний строк подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви, із змісту яких вбачається, що позов вони визнають повністю і просять справу розглянути у їх відсутності (а.с. 34, 37). Заслухавши пояснення представника позивачки та відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 328 ЦК України (далі - ЦК) однією із підстав набуття права власності є спадкування, яке згідно зі ст. 1216 цього Кодексу являє собою перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1220, 1268, 1269, 1270 ЦК передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. ст. 1258, 1261, 1267 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 1273, ч. 2 ст. 1274 ЦК спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідно до ст. 22 КЗпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дружиною [PERSON], їх шлюб було зареєстровано 10 жовтня 1975 року (а.с. 5). За час спільного проживання вони побудували деревяний житловий будинок, загальною площею 70 кв.м., та надвірні будівлі (сарай) по вул. Перемоги, 32 у с. Пнівне Камінь-Каширського району Волинської області, що стверджується витягом з погосподарської книги Пнівненської сільської ради Камінь-Каширського району № 2 за 2011-2015 р.р., довідкою Пнівненської сільської ради Камінь-Каширського району № б/н від 31 липня 2015 року (а.с. 11, 12), та чого відповідачі не заперечують. Це нерухоме майно не є самовільним будівництвом та, у відповідності до ст. 22 КЗпШС в редакції 1969 року, вважається спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] і право кожного з них щодо володіння, користування і розпорядження цим майном є рівним. 03 вересня 2013 року [PERSON] помер (а.с. 6). З дня його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину спірного будинковолодіння. Заповіту [PERSON] не залишив. Спадщину прийняла дружина спадкодавця [PERSON], яка на час смерті [PERSON] постійно з ним проживала та 20 лютого 2014 року, тобто у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, і таким чином позивачка стала власником житлового будинку з надвірними будівлями в цілому. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є дітьми спадкодавця і спадкоємцями першої черги за законом, відмовилися від прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті їх батька [PERSON], подавши протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця до нотаріальної контори відповідні заяви (а.с. 27, 28, 28 зворот, 29). Разом з тим, як вбачається з повідомлення приватного нотаріуса Камінь-Каширського районного нотаріального округу [PERSON] № 143/01-16 від 29 липня 2015 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок з надвірними будівлями, оскільки остання не подала правовстановлюючих документів на нього та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 10). Таких правовстановлюючих документів спадкодавець [PERSON] за життя не мав, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 13.08.2015 р. № 42228498 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна від 13.08.2015 р. № 42228276 (а.с. 22-24), а тому позивачка позбавлена можливості оформити своє право власності на спірне нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що за позивачкою [PERSON] належить визнати право власності на спірне нерухоме майно. За згодою представника позивачки суд не стягує з відповідачів судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved