Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

11.12.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговими розписками. У позовній заяві сторона позивача посилається на те, що 22.09.2016 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу у позику 20 000 доларів США для проведення спільної фінансової діяльності, що підтверджується відповідною розпискою. Свої зобов`язання щодо проведення спільної діяльності відповідач не виконала, повернути кошти не мала можливості, у зв`язку з чим 04.11.2017 року нею була написана розписка, якою вона зобов`язувалася повертати кошти щомісячно по 1500 доларів США, починаючи з липня 2017 року. Повний розрахунок відповідач зобов`язувалася здійснити до липня 2018 року. Однак відповідач борг не повернула, чим порушила зобов`язання. Загальна сума неповернутої відповідачем позики складає 20 000 доларів США, що станом на 01.12.2020 року становить 569 924 грн. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальній сумі 811 068 грн., з яких: 569 924 грн. - сума основного боргу, 182 262 грн. - проценти за користування позикою за період 01.08.2018 року - 01.12.2020 року, 58 882 грн. - 3 % річних за період 01.08.2018 року - 01.12.2020 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 31.05.2021 року представником відповідача були подані письмові пояснення на позовну заяву, в яких представник посилається на те, що розписка від 22.09.2016 року не містить інформації, у кого саме відповідач отримала кошти та на який термін/строк, а також про її обов`язок повернути отримані для спільної діяльності кошти. Зазначає також, що лист від 04.07.2018 року, згідно якого відповідач зобов`язується повертати позивачу кошти, також не міститься будь-яких посилань на розписку від 22.09.2016 року. У даному листі не вказано, у кого саме вказані кошти були отримані та конкретики щодо валюти. Таким чином, на думку відповідача, лист від 04.07.2017 року та розписка від 22.09.2016 року не можуть вважатися договором позики, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Крім того, стороною відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду лише 02.12.2020 року, однак термін для такого звернення завершився 23.09.2019 року. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені ним в поданих письмових поясненнях. Також просив застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторона позивача в основу обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення коштів з відповідача посилається на розписку від 22.09.2016 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] отримала 20 000 доларів США для проведення спільної фінансової діяльності (а.с. 9), а також розписку від 04.07.2017 року, за якою відповідач зобов`язалася повертати на зобов`язання по отриманим коштам щомісячно по 1500 доларів США, починаючи з липня 2017 року до липня 2018 року (а.с. 10). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що посвідчує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Як зазначав неодноразово Верховний Суд в своїх постановах, зокрема від 11.06.2021 року (справа № 753/11670/17), досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З матеріалів справи вбачається, та не оспорювалося стороною відповідача, що надані позивачем на підтвердження своїх вимог розписки написані та підписані [PERSON] . Однак представник відповідача у поданих поясненнях посилався на те, що лист від 04.07.2017 року та розписка від 22.09.2016 року не можуть вважатися договором позики, оскільки не містять обов`язку повернення коштів, інформації про кредитора та родові ознаки предмету позики, а саме конкретики щодо валюти. Враховуючи чинні норми законодавства та висновки Верховного Суду, суд, дослідивши зміст розписки від 22.09.2016 року, погоджується з доводами відповідача про те, що зазначена розписка не містить зобов`язання відповідача повернути отримані кошти, а, отже, не є належним документом, що підтверджує укладення договору позики між сторонами. Разом з тим, суд вбачає, що у розписці від 04.07.2017 року відповідач зобов`язалася повернути позивачу отримані кошти у розмірі 20 000 доларів США до липня 2018 року щомісячними платежами по 1500 доларів США, починаючи з липня 2017 року. Отже, розписка від 04.07.2017 року є документом, що підтверджує боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Тлумачення норм ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Тобто, вимоги, які вважає сторона відповідача недотриманими, а саме щодо відсутності інформації про кредитора, не є обов`язковими для такого виду документа як розписка. Крім того, суд звертає увагу, що у сторони позивача наявний оригінал розписки, що свідчить про наявність у нього права вимоги до [PERSON] щодо виконання зобов`язання. Суд також вважає таким, що не відповідає дійсності, твердження відповідача щодо відсутності в розписці родових ознак предмету позики, а саме конкретики щодо валюти, оскільки у розписці чітко зазначено зобов`язання відповідача здійснити повний розрахунок до липня 2018 року, а саме повернути 20 000 доларів США шляхом здійснення щомісячних платежів по 1500 доларів США. Таким чином, суд, дослідивши зміст розписки від 04.07.2017 року, встановив, що між сторонами виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що [PERSON] отримала кошти від [PERSON] із зобов`язанням їх повернення, а не отримала ці кошти на іншій підставі. Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 року (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Разом з тим, з позовної заяви вбачається, а відповідачем не заперечується, що грошові кошти повернуті не були, а тому вимоги позивача ґрунтуються на законі. Між тим, відповідачем було порушено питання про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності, на що слід зазначити наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18, від 16.06.2020 року у справі № 372/266/15-ц. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язанняь (ч. 5 ст. 261). В законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03. 2018 року (справа № 444/9519/12) зазначено, що, оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Позивач звернувся до суду з позовом 01.12.2020 року, а тому суд приходить до висновку, що слід застосувати строк позовної давності щодо вимог позивача в частині стягнення коштів за договором позики в межах щомісячних платежів у період з липня 2017 року по листопад 2017 року, включно. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягнення на користь позивача грошових коштів у розмірі 12 500 доларів США (20 000 - (1500 х 5)), що станом на день складання позовної заяви (01.12.2020 року) за офіційним курсом Національного банку України складає 356 202,50 грн. (12 500 х 28,4962). Крім того, позивач просить стягнути проценти від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Вбачається, що стороною позивача нараховані проценти після 01.08.2018 року, при тому, що позика за укладеним договором мала бути повернута до липня 2018 року. Разом з тим, право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12). Отже, вимога позивача про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 6396 доларів США, що станом на 01.12.2020 року становить 182 262 грн., задоволенню не підлягає. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають три проценти річних за розрахунком, визначеним стороною відповідача у позовній заяві, однак з урахуванням застосованої судом позовної давності, а саме з 01.08.2018 року по 01.12.2020 року, у розмірі 877,40 доларів США (12 500 х 3 х 854 / 365 / 100), що станом на день складання позовної заяви (01.12.2020 року) за офіційним курсом Національного банку України складає 25 002,56 грн. (877,40 х 28,4962). З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню частково. З урахуванням частково задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає судовий збір у розмірі 3812,05 грн.

Outcome: partial