Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

12.06.2020р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, про стягнення виплати по цивільно-правовому договору, про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати (а.с. № 3 - 5). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.06.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до положень ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 19). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 10.06.2019р. працював в КП «Південукргеологія» на посаді провідного інженера та 10.01.2020р. звільнився з роботи за власним бажанням. Проте розрахунок в день звільнення відповідач не здійснив. Заробітна плата за час роботи позивача виплачувалась відповідачем нерегулярно та на момент звільнення, заборгованість по заробітній платі складала 21 223 грн. 66коп. по основному місцю роботи та 5 071грн.50коп. за виконану роботу по цивільно-правовому договору. 19.02.2020р. позивачу була сплачена частина заборгованості у розмірі 7 269грн.15коп., після чого залишилась заборгованість у загальній сумі 19 026грн. 01коп. На підставі викладеного, просив стягнути з КП «Південукргеологія» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 19 026грн.01коп. та з огляду на те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільнені, просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, який з а період з 11.01.2020р. по 12.06.2020р. складає 66 220 грн. (430 грн. * 154 днів = 66 220 грн.) 10.07.2020р. до суду надійшов відзив, підписаний виконуючим обов`язки генерального директора КП «Південукргеологія» - Старим О.М., в якому він зазначив, що позовні вимоги визнає частково в межах суми заборгованості по заробітній платі, яка станом на 10.07.2020р. складає 19 026грн. 01коп. Щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з дня звільнення по день розгляду справи судом в розмірі 66 220грн., відповідач заперечував з тих підстав, що позивачем невірно проведений розрахунок, оскільки розрахунок середнього заробітку за період з 11.01.2020р. по 12.06.2020р. (включно) необхідно розраховувати як добуток середньоденної заробітної плати та кількості робочих днів за час затримки і визначатися він повинен: 430 грн.*105днів = 45 150 грн. Крім того, з огляду на те, що у КП «Південукргеологія» має місце велика заборгованість по заробітній платі, як у працюючих працівників так і у тих, що звільнилися, виплата заборгованості проводиться в порядку черговості через виконавчу службу, а також те, що накладення арешту на грошові кошти підприємства унеможливлює своєчасну виплату заробітної плати, просив суд застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені (а.с. № 23-26). Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку також і змісту заперечень, об`єктивно оцінивши докази на підставі положень ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). При розгляді справи встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до положень ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] 10.06.2019р. призначено на посаду провідного інженера з господарчих питань, що підтверджується записом № 12 в трудовій книжці (а.с.№8). Наказом № 3-к від 08.01.2020р. [PERSON] звільнено за угодою сторін 10.01.2020р. згідно ч.1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується записом № 13 в трудовій книжці (а.с.№8). Як вбачається з довідки КП «Південукргеологія» № 03-10/01-20 від 10.01.2020р., підприємство має заборгованість перед позивачем по заробітній платі станом на 10.01.2020р. в розмірі 21 223грн. 66коп. (а.с.№13). Суд зазначає, що в цій довідці відповідачем помилково зазначено граничний період заборгованості як «10.01.2019р.», що є технічною опискою з огляду на інші данні цієї довідки (та інших довідок у справі) та те, що позивач станом на 10.01.2019р. взагалі ще не працював у відповідача. Відповідно до довідки КП «Південукргеологія» № 05-10/01-20 від 03.01.2020р. підприємство має заборгованість перед позивачем по виплаті за цивільно-правовим договором № 122 від 20.12.2019р. з КП «Південукргеологія» у розмірі 5 071грн. 50коп. (а.с. № 16). Як зазначає позивач в позовній заяві та не спростовується відповідачем у відзиві на позовну заяву, 19.02.2020р. позивачу була сплачена частина заборгованості у розмірі 7 269 грн. 15коп., отже загальний розмір заборгованості по заробітній платі та виплаті по цивільно-правовому договору складає 19 026грн.01коп. Відповідач у відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 10.07.2020р., суму заборгованості по заробітній платі, визначену позивачем в розмірі 19 026грн.01коп., визнає, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] та стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» заборгованість по заробітній платі та виплаті по цивільно-правовому договору в розмірі 19 026 грн. 01коп. Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку в розмірі 66 220грн., то в цій частині позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У Рішенні Конституційного суду України № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 від 22.02.2012р. за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України викладений висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також у цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що невиплати працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 08.11.2017р. у справі 6-1626цс17 зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Судом встановлено, що позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України з посади провідного інженера - 10.01.2020р. З доказів, наданих сторонами вбачається, що фактичного розрахунку (виплати заборгованості по заробітній платі) ані на момент звернення позивача до суду, ані на момент постановлення судом рішення не було, а тому вимоги позивача про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивач може лише в день фактичного розрахунку. Таким чином, на сьогоднішній день відсутні підстави для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, оскільки вимоги в цій частині заявлені позивачем передчасно. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до КП «Південукргеологія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, їх розподіл відповідно до ст. 141 ЦПК України слід провести наступним чином. При подачі позовної заяви в частині стягнення заробітної плати позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» мав пільги щодо сплати судового збору, а тому з урахуванням задоволення позовних вимог в цій частині, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840грн. 80коп. (виходячи з мінімальної ставки судового збору для вимог майнового характеру, з урахуванням задоволених позовних вимог в розмірі 19 026грн. 01коп.). При подачі позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку, позивач на підставі ч.1 п.13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» мав пільги щодо сплати судового збору, як учасник бойових дій, а тому з урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині, судові витрати компенсуються за рахунок держави. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Разом з тим, частиною 2 цієї статті визначено, що ухвалюючи рішення, суд може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. З огляду на те, що позивач протягом вже першого року свого працевлаштування до відповідача, не отримував заробітну плату, суд вважає за можливе рішення в частині стягнення усієї заборгованості по заробітній платі у розмірі 13 954грн. 51 коп. допустити до негайного виконання в межах всієї суми заборгованості по заробітній платі. На підставі викладеного та

Outcome: partial