Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

10 серпня 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя, в склад якого входить квартира [ADDRESS]. У свою чергу, [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням у вигляді вищевказаної квартири. Ухвалою суду від 09 січня 2013 року вищевказані позови були об'єднані в одне провадження. В подальшому, з самостійними позовними вимогами до суду звернулась [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину вищевказаної квартири. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (Т. 2, а. с. 105). У зв'язку з цим ухвалою суду від 16 квітня 2014 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл спільного майна було закрито. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частини вищевказаної квартири, - продовжено розглядом по суті. [PERSON] у позовній заяві вказує, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON] Раніше вона разом з батьками мешкала в квартирі [ADDRESS], яка на підставі свідоцтва про право власності від 12 серпня 1997 року належала їм в рівних частках. В 1997 році вищевказану квартиру було продано, та натомість 30 січня 1998 року придбано квартиру [ADDRESS]. На той час позивачка була неповнолітньою, тому під час укладення договору купівлі-продажу квартири мати діяла також в її інтересах. Однак, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2004 року, без відома позивачки та її батька, були задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано лише за нею право власності на вищевказану квартиру. Також позивачка зазначає, що, на її думку, [PERSON] порушила її майнові права та інтереси як власника 1/3 частини спірної квартири. Крім того, вважає, що після смерті батька [PERSON] їй належить також в порядку спадкування належна йому 1/3 частина вказаної квартири. Тому, після уточнень позовних вимог, вона просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, та надали пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві. [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення вищевказаних позовних вимог та вказали, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2004 року право власності на квартиру [ADDRESS] було визнано лише за [PERSON] Крім того, відповідачка зазначила, що [PERSON] належить на праві власності також ? частина квартири [ADDRESS], квартира [ADDRESS], а також ? частина квартири [ADDRESS], які були придбані, зокрема, й за кошти відповідачки та кошти отримані від продажу квартири [ADDRESS]. Тому, на думку [PERSON], майнові інтереси позивачки не були порушені. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, вислухавши думки сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 12 серпня 1997 року № 3-9995 (Т. 1, а. С. 240) [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS], в якій вони мешкали однією сім'єю. 27 листопада 1997 року вищевказана квартира була продана відповідно до договору купівлі-продажу зареєстрованого Одеською муніципальною біржею в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № Н-00168/97 від 27 листопада 1997 року (Т. 1, а. с. 244). За кошти отримані від продажу вищевказаної квартири з додаванням інших збережень сім'ї 30 січня 1998 року було придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу №98-251 Ц, зареєстрованим філією Центрального району Одеської універсальної біржі «Вітязь» в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю (Т. 1, а. с. 246). Позивачка разом з батьками була зареєстрована та проживала у вищевказаній квартирі, що вбачається з довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 30 липня 2012 року. У судовому засіданні доведено, що [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу діяла також в інтересах своєї неповнолітньої доньки - [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2004 року (Т. 1, а. с. 249) право власності на вищевказану квартиру було визнано лише за [PERSON] Про вказане рішення ні позивачці, ні її батьку [PERSON] відомо не було. В подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2009 року (Т. 1, а. с. 224) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (Т. 1, а. с. 26). Також судом встановлено, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2004 року відповідачці було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26 квітня 2012 року (Т. 1, а. с. 163). Однак, вищевказані дії відповідачки порушують майнові права та інтереси як померлого батька позивачки - [PERSON], так і самої позивачки [PERSON] У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані також у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України також визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була приватизована позивачкою, її батьком [PERSON], та відповідачкою, в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12 серпня 1997 року, за №3-9995, та Розпорядженням органу приватизації від 12 серпня 1997 року, за №100647. Тому, квартира [ADDRESS] була придбана саме за кошти отриманні від реалізації вищевказаної квартири за спільні кошти подружжя. Однак, в порушення вищевказаних норм, відповідачка зареєструвала право власності на спірну квартиру лише за собою, як за єдиним власником. В подальшому, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя, в склад якого входить, в тому числі, квартира [ADDRESS]. У свою чергу, [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (Т. 2, а. с. 105). У зв'язку з цим ухвалою суду від 16 квітня 2014 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл спільного майна було закрито. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно, - продовжено розглядом по суті. Згідно ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до ст. 68 СК України, припинення шлюбу не припиняє право спільної власності на майно, надбане за час шлюбу. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] належала [PERSON] на праві спільної часткової власності. Згідно ст. 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. Спільна сумісна власність може виникнути при одержанні спадщини, приватизації житлової площі, при договорі дарування, тощо. Оскільки на момент приватизації квартири [ADDRESS], та в подальшому при придбанні квартири [ADDRESS] позивачка було неповнолітньою, то варто вважати, що [PERSON] діяла також в її інтересах. Малолітнім особам може належати будь-яке майно, що відповідно до закону є об'єктом права приватної власності фізичних осіб. Європейський суд з прав людини до поняття «майно» включив як рухому, так і нерухому приватну власність. Приватизація житла дає дитині будь-якого віку право стати власником житла згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором, укладеним у письмовій формі. У судовому засіданні відповідачкою не заперечувався той факт, що [PERSON] належала 1/3 частина проданої квартири [ADDRESS], а квартира [ADDRESS] була придбана на кошти виручені від продажу вищезазначеної квартири з додаванням інших грошових збережень. Тому, у судовому засіданні доведений факт належності [PERSON] 1/3 частини спірної квартири. Доводи [PERSON] про те, що майнові права позивачки не порушені, оскільки їй належить на праві власності також ? частина квартири [ADDRESS], квартира [ADDRESS], а також ? частина квартири [ADDRESS], які були придбані, зокрема, й за кошти відповідачки та кошти отримані від продажу квартири [ADDRESS], не беруться судом до уваги, оскільки відповідачкою не було подано до суду жодних доказів на підтвердження вищевикладених обставин. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права, спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина в тому числі на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що вбачається з копії спадкової справи №55967324. [PERSON] ще за життя звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання за ним право власності на вищевказану частину квартири. Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи (ст. 46 ЦК України), зазначений у свідоцтві про смерть, виданим державним органом реєстрації актів цивільного стану. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №38360300 від 12 вересня 2014 року спадкоємцем першої черги [PERSON] є [PERSON] Таким чином, оскільки позивачка являється єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON], та їй на праві власності належить 1/3 частина квартири як частка в спільній сумісній власності, а також 1/3 частина квартири, як спадщина після смерті батька, то суд вважає обґрунтованою вимогу [PERSON] про визнання за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності тощо). Таким чином, суд вважає також за необхідне скасувати частково свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 26 квітня 2012 року на ім'я [PERSON] Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. В забезпечення позовних вимог за заявою [PERSON] ухвалою суду від 10 червня 2013 року був накладений арешт на квартири: [ADDRESS], [ADDRESS], та 256/4000 частини квартири [ADDRESS], які належать [PERSON] на праві власності. Відповідно до ч. 3 та ч. 6 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволені позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Тому, оскільки судом задоволені позовні вимоги [PERSON], то суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою суду від 10 червня 2013 року.

Outcome: approved