Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

10 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що 06.05.2004 року позивач зареєструвала шлюб із відповідачем. Від наведеного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. 19.07.2005 року відповідач скоїв особливо тяжкі злочини насильницького характеру, у зв'язку з чим був затриманий 05.10.2005 року, а згодом засуджений вироком Дзержинського міського суду Донецької області до 15 років позбавлення волі. З огляду на викладені обставини, у 2009 році [PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 09.11.2009 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Син мешкає разом з позивачем. У зв'язку із засудженням відповідача останній фактично покинув свою дитину з самого дитинства, залишивши сина на повному вихованні та утриманні позивача. За весь цей час їх син жодного разу не бачив свого батька, не знає як він виглядає, та ніколи не спілкувався із ним. Весь цей час відповідач взагалі не проявляє до своєї дитини батьківської уваги та турботи, не приймає жодних дієвих заходів для спілкування з дитиною, не піклується про стан її здоров'я, не займається її вихованням, навчанням та розвитком, не готує її з дитинства до самостійного життя та праці, не забезпечує матеріально. На сьогоднішній день існує велика вірогідність того, що відповідач вже звільнився з місць позбавлення волі. Не зважаючи на це, він все одно жодного разу не прийняв ніяких дієвих заходів щодо спілкування зі своєю дитиною. У свою чергу, вже тривалий час дитина мешкає разом з позивачем. Мати піклується про неї, займається її лікуванням, вихованням, забезпечую матеріально, та створюю усі необхідні умови для належного її навчання, розвитку та формування, як особистості. Дитині вона забезпечила гідні умови проживання та гармонійну атмосферу оточення. У зв'язку з тим, що відповідач ухиляється та не бажає виконувати свої батьківські обов'язки, позивач просить позбавити його батьківських прав. Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не інформувала. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецька надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримала, не заперечувала щодо їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від наведеного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження. Відповідно до свідоцтва про народження батьком [PERSON] є [PERSON] (а.с.9). Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.10). Згідно довідки про склад сім'ї від 14.09.2017 року №1876/02 [PERSON] зареєстрований разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Згідно Акту від 17.09.2017 року умови проживання належні (а.с.14) Судом встановлено, що дитина навчається у загальноосвітній школі-інтернат з першого класу. Вихованням займається мати, батько дитини за всі роки навчання в школі не з'являвся, успіхами дитини не цікавився (а.с.12). Позивач зарекомендувала себе як добра, ввічлива людина, має дружні стосунки з сусідами, про що свідчить загальна характеристика (а.с.13). Згідно довідки №б/н від 01.09.2017 року [PERSON] на обліку у Торецькому міському ВДВС ГТУЮ у Донецькій області з питання щодо стягнення аліментів з [PERSON] не значиться (а.с.15). Відповідно до вироку Дзержинського міського суду Донецької області від 30.01.2006 року [PERSON] визнано винуватим та призначено покарання у вигляді п'ятнадцяти років позбавлення волі (а.с.17) Судом з'ясовано, що відповідач взагалі не піклується про дитину, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків: не виховує її, не займається її розвитком, навчанням, не надає матеріальної допомоги, не піклується станом її здоров'я. На теперішній час позивачу невідомо ні місця проживання, ні місця роботи відповідача, зв'язку з ним не має. Згідно висновку органу опіки та піклування №172-02/15 від 27.10.2017 року, позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] є доцільним, відповідає інтересам дитини (а.с21). З огляду на це, суд зазначає. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У ч.1 ст.164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись водному з них. Відповідно до пункту 2 ст.164 Сімейного кодексу України, мати та батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Так у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалася на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Під час судового розгляду справи виявлено, що відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; взагалі не спілкується з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. За таких обставин суд вважає можливим позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його дитини [PERSON] Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у розмірі 640 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved