Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

10. 08. 2015 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним, поділ спільного майна подружжя, вимоги у якому під час розгляду справи збільшила. [PERSON] мотивує свій позов тим, що з 14. 07. 1995 року по теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 10. 06. 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-2258/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ПАТ «Перший Український міжнародний банк», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочинів недійсними та стягнення збитків, ухвалено рішення, яким вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 563998 грн. 44 коп., судовий збір у сумі 1700 грн., та витрати на ІТЗ в розмірі 120 грн. 00 коп., а всього 565818 грн. 44 коп. Зазначене рішення суду залишено в силі ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18. 02. 2015 року. Красногвардійським судом Дніпропетровська видано відповідні виконавчі листи за №2-2258/2011. 02. 04. 2015 року державним виконавцем Красногвардійського відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №47099334, про примусове виконання виконавчого листа №2-2258/11, що виданий 20. 03. 2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у вказаному вище розмірі. 24. 03. 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, внаслідок укладення якого новий кредитор [PERSON] набув права вимоги від [PERSON] повернення коштів в розмірі 538533 грн. 25 коп., сплачених [PERSON] ПАТ «Перший Український міжнародний банк» в рахунок виконання кредитних зобовязань [PERSON] за кредитним договором №5122618 від 16. 01. 2007 року на підставі договору поруки №5183595 від 16. 01. 2007 року, та у якості сплати суми судового збору в розмірі 1700 грн. 00 коп., витрат на ІТЗ у сумі 120 грн. 00 коп., які стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №2-2258/11 від 10. 06. 2014 року. Позивач вважає договір відступлення права вимоги від 24. 03. 2015 року таким, що укладений між відповідачами з порушенням норм законодавства України, таким, що порушує її права, а отже повинен бути визнаний судом недійсним. Посилаючись на ст. 60, ч. 2 ст. 61, ст. 63, ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України, ст. 177 ЦК України, позивач вказує, що грошові кошти, присуджені до стягнення на користь її чоловіка [PERSON] за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у розмірі 565818 грн. 44 коп. є обєктом права сумісної власності подружжя. Тобто, договір відступлення права вимоги від 24. 03. 2015 року, що укладений між її чоловіком [PERSON] та [PERSON], укладено таємно від неї, без її згоди, як дружини, тому виходить за межі дрібного правочину, та укладений не в інтересах сімї та не на її потреби, що суперечить ст. ст. 368 369 ЦК України. Просить суд: 1) визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 24. 03. 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] В, внаслідок укладення якого [PERSON] набув права вимоги від [PERSON] повернення грошових коштів в сумі 538533 грн. 25 коп., сплачених [PERSON] ПАТ «Український [PERSON]» в рахунок виконання кредитних зобовязань [PERSON] за кредитним договором №5122618 від 16. 01. 2007 року на підставі договору поруки №5183595 від 16. 01. 2007 року, та у якості сплати суми судового збору в сумі 1700 грн. 00 коп., витрат на ІТЗ у сумі 120 грн. 00 коп., які стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-2258/2011 від 10 червня 2014 року; 2) здійснити поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме: 565818 грн. 44 коп., що були присуджені до стягнення на користь [PERSON] за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-2258/2011 від 10 червня 2014 року; 3) визнати за [PERSON] право власності на 282909 грн. 22 коп., з 565818 грн. 44 коп., що були присуджені до стягнення на користь [PERSON] за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-2258/2011 від 10 червня 2014 року. Позивач та її представник [PERSON] до початку проведення судового засідання надали суду заяви в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують повністю та просять суд їх задовольнити, розгляд справи здійснити за їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] до початку судового засідання надав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. У наданому письмовому запереченні проти позову вказав, що заявлені вимоги не визнає зазначивши, що договір відступлення права вимоги укладено [PERSON] виключно внаслідок наявності боргових зобовязань перед [PERSON], які виникли, в свою чергу, виключно з підстав необхідності виконання [PERSON] забезпечувальних зобовязань за договором поруки. Також, вважає, що отримання [PERSON] права вимоги про стягнення суми грошових коштів з боржника за основним зобовязанням [PERSON] не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя у контексті положень ст. 61 СК України, та не потребує наявності будь-якої згоди на розпорядження ним з боку іншого з подружжя на підставі ст. 65 СК України. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В матеріалах справи знаходиться рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10. 06. 2014 року у цивільній справі №2-2258/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ПАТ «Перший Український міжнародний банк», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочинів недійсними та стягнення збитків, яке рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23. 09. 2014 року скасовано. Вказане рішення апеляційного суду постановою Верховного Суду України від 07. 10. 2015 року залишено в силі, із скасуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18. 02. 2015 року. Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23. 09. 2014 року встановлено, що 16. 01. 2007 року між ЗАТ «Перший Український [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український [PERSON] банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №5122618, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 1700000 грн. 00 коп. на споживчі потреби, на строк до 16. 01. 2014 року з оплатою 17,20% річних за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобовязань позичальником [PERSON], перед банком-кредитодавцем за кредитним договором №5122618 від 16. 01. 2007 року, між ЗАТ «Перший Український [PERSON]» та [PERSON], [PERSON] 16. 01. 2007 року укладено договори поруки №5183595, №5183606, відповідно до умов яких поручителі зобовязалися відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобовязань перед кредитором за кредитним договором №5122618 від 16. 01. 2007 року в повному обсязі таких зобовязань. Окрім того, у якості додаткового забезпечення виконання зобовязань, 16. 01. 2007 року між банком та [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки №5123685, відповідно до умов якого іпотекою забезпечується виконання усіх зобовязань боржника, що випливають з укладеного між банком та боржником кредитного договору. Предметом іпотеки визначено нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тітова, буд. 13, приміщення №95. Внаслідок неналежного виконання позичальником [PERSON] зобовязань за кредитним договором №5122618 від 16. 01. 2007 року, утворилась заборгованість станом на 28. 04. 2013 року у сумі 1406670 грн. 51 коп., яку [PERSON] частково сплатив на користь банку в сумі 584135 грн. 50 коп. 24 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, який є предметом даного спору, згідно якого цесіонарій [PERSON] набув право вимоги, належне цедентові [PERSON], і став кредитором за правовідносинами, що виникли внаслідок виконання цедентом [PERSON] кредитним зобовязань боржника [PERSON] за кредитним договором №5122618 від 16. 01. 2007 року, укладеним між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український [PERSON]» та [PERSON], на підставі Договору поруки №5183595 від 16. 01. 2007 року, укладеного між банком та [PERSON] Постановою Верховного Суду України від 07. 10. 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ПАТ «Перший Український [PERSON]», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочинів недійсними та стягнення коштів встановлено, що право вимоги до поручителя [PERSON] не перейшло, так як він не здійснив повного виконання забезпеченого порукою кредитного зобовязання перед ПАТ «Перший Український [PERSON] банк» внаслідок утворення боржником [PERSON] заборгованості за кредитним договором, що суперечить вимозі ст. ст. 553, 554, 556 ЦК України, які встановлюють наступне. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В абз. 2 ч. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06. 11. 2009 року, розяснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК). З огляду на зазначене вище, суд вважає, що договір про відступлення права вимоги, укладений 24 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, оскільки в силу дії закону вказаного вище, [PERSON], як поручитель, не набув прав кредитодавця, так як не виконав зобовязань, забезпечених порукою в повному обсязі, а тому позбавлений права вимоги до [PERSON], та як наслідок, не наділений правом відступити право вимоги іншій особі до боржника [PERSON] Викладене свідчить про необхідність відмови у задоволенні [PERSON] вимоги про визнання правочину недійсним, та відповідно відмови у решті позовних вимог, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання договору недійсним. На підставі викладеного, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06. 11. 2009 року, ст. 10, 60, 61, 88, 212-215, 360-7ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed