Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

10 березня 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 1971 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з якою проживав [INFO]. Зазначив, що в цьому будинку народилися діти [PERSON] і [PERSON], тобто відповідач і третя особа відповідно. У 1982 р. вирішили купити інший будинок і з цією метою розірвали шлюб з [PERSON], оскільки за чинним на той час законодавством у подружжя повинен бути зареєстрований лише один будинок. У 1983 р. придбав з [PERSON] житловий будинок по вул. Нагорна, 5, в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області, де стали проживати разом з дітьми. Будинок по вул. Чапаєва, 39, продали. Господарство відносилось до колгоспного типу двору, а тому у погосподарських книгах сільської ради головою цього колгоспного двору була записана [PERSON], яка працювала в колгоспі агрономом, а позивач механізатором. 11 листопада 1993 р. [PERSON] померла. Стверджує, що зараз йому стало відомо, що 21 грудня 2004 р. донька [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок. Просить визначити частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та визнати за ним право на ? частку житлового будинку № 5, розташованого по вул. Нагорна в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області, мотивуючи тим, що станом на 15 квітня 1991 року кожен з членів колгоспного двору, в тому числі і позивач став власником ? частки спірного будинку, а отже після смерті [PERSON] повинна була успадковуватися лише ? частка будинку, що належала померлій. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач заявлені вимоги не визнала і заперечувала проти їх задоволення, оскільки стверджує, що позивачу у 2004 році було відомо про те, що вона успадковує весь будинок після смерті матері, і він проти цього не заперечував. [PERSON] перебуваючи у статусі третьої особи також заявлені вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, покази свідків, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає виходячи з таких підстав. Так, за статтями 120-127 ЦК України (в ред. 1963 р.), які діяли на час виникнення спірних правовідносин, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 із змінами, Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. У звязку з введенням у дію Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір були припинені. Проте, до правовідносин, що виникли раніше, повинно застосовуватися чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. розмір частки члену двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. На витребування частки з майна колишнього колгоспного\~двору,\~ що збереглося\~на\~15\~квітня\~1991\~року,\~поширюється\~загальний трирічний строк позовної давності. З матеріалів справи вбачається і судом встановлено наступне. 18 вересня 1971 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, після чого останній присвоєно прізвище «Прилуцька». Від вказаного шлюбу у цього подружжя народилися діти: 18 липня 1972 р. [PERSON], тобто відповідач у справі, 21 січня 1976 р. [PERSON], тобто третя особа у справі. 04 березня 1982 р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано на підставі рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19 лютого 1982 р. 14 жовтня 1983 р., на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] і [PERSON], остання придбала належний колгоспному двору спірний житловий будинок № 5, що розташований по провулку Нагорний у с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області, який відносився до колгоспного двору, головою якого була [PERSON]. Судом зясовано, що як [PERSON], так і [PERSON] були членами колгоспу ім. Чапаєва в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області та працювали на посадах агронома і механізатора відповідно. Незважаючи на розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON], вони продовжували проживати разом та вести спільне господарство у спірному будинку. Викладене свідчить про те, що спірний житловий будинок відносився до колгоспного типу двору. Станом на 15 квітня 1991 р. у будинку, який належав до колгоспного двору проживали та були зареєстровані (прописані) [PERSON] як голова колгоспного двору, [PERSON], тобто позивач, і їх діти: донька [PERSON], тобто відповідач і син [PERSON], третя особа, що підтверджується записом № 409 у погосподарській книзі Новопетрівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Таким чином, виходячи з принципу рівності часток кожен з членів колгоспного двору набув право на ? частку на майно, яке належало колгоспному двору. 23 листопада 1991 р. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і їй присвоєно прізвище «Гунішева». 11 листопада 1993 року голова колгоспного двору [PERSON] померла. У спірному будинку залишився проживати [PERSON] (позивач), який знявся з реєстрації у 2013 р., [PERSON] (відповідач), яка залишила будинок у 1995 році, і [PERSON] (третя особа), який залишив батьківський будинок у 1994 році. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] виїхавши з будинку у 1995 і 1994 роках відповідно не ставили питання про поділ своїх часток у майні колишнього колгоспного двору у встановлені законом строки, тобто протягом трьох років починаючи, з 1995 року. Разом з тим, 21 грудня 2004 р. державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON], тобто відповідачу, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок № 5, що розташований по провулку Нагорний в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області, який вона успадкувала після смерті матері [PERSON], яка померла 11 листопада 1993 року. Звертаючись до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано доньці [PERSON], позивач вказує, що йому не було відомо про те, що донька успадкувала від своєї матері весь будинок і стверджує, що в цьому будинку є й його право на ? частку будинку, як члена колгоспного двору, а тому й просить визнати за ним право власності на його частку. Викладені вище обставини свідчать про те, що дійсно станом на 15 квітня 1991 р. позивач набув право на частку у майні, що відносилось до колгоспного двору, яке зберігалось до 2013 року, тобто до часу як він добровільно знявся з реєстрації та виїхав зі спірного житлового будинку. Проте, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня \~1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою\~\~ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Саме така правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року. Судом зясовано, що позивачу у 2004 році було достовірно відомо про те, що донька [PERSON] успадкувала від матері в цілому спірний житловий будинок отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом. Вказане підтверджується письмовою заявою позивача від 27 березня 2004 року на адресу [PERSON] державної нотаріальної контори про те, що він не претендує на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON]. Крім того, позивач суду пояснив, що в середині 2000-х років у нього був конфлікт з донькою, яка без його згоди зняла його з реєстрації у спірному житловому будинку самовільно. За такого, позивач вже на той час мав довідатися, що відповідач є повним власником житлового будинку. Таким чином, право позивача на майно, що відносилося до колгоспного двору порушено 21 грудня 2004 року, тобто успадкуванням відповідачем спірного житлового будинку. Позивач звернувся до суду про відновлення порушеного права лише 10 березня 2017 року, тобто з порушенням строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК). Отже, ураховуючи письмову заяву відповідача, якою вона просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у позові з цієї підстави. Крім того, відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про судовий збір» (далі Закону), судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання до суду, зокрема, позовної заяви. За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (ч. 3 ст. 6 Закону). Як видно зі змісту позовної заяви та додатків до неї позивач звернувся до суду з вимогами немайнового та майнового характеру. Проте, ним сплачено судовий збір лише за одну вимогу у розмірі 640 грн. Таким чином, з позивача слід стягнути на користь Держави судовий збір за вимогу немайнового характеру у сумі 640 грн. .

Outcome: approved