Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

12.10.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпрі ради про надання дозволу на тимчасовий в'їзд та виїзд на територію населених пунктів України, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення антитерористичної операції та операції об'єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей та оформлення відповідних проїзних документів, без дозволу (згоди) та супроводу батька. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 02.12.2013 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Комісарівської селищної ради Перевальського району Луганської області, актовий запис №6. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Стосунки з відповідачем були припинені, малолітня донька проживає разом з нею та на теперішній час знаходиться на її утриманні та вихованні. Вона матеріально утримує і дбає про доров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток доньки. Відповідач на зв'язок не виходить, участі у вихованні дитини не приймає. Відповідач не виявляє щодо доньки батьківської турботи, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, зовсім не приділяє їй уваги, не піклується про стан здоров'я доньки, не контролює процес її фізичного та духовного розвитку. Позивач разом з малолітньою донькою зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується витягом №4436-1975492-2018 від 01.09.2018 року, територія якої на даний момент є тимчасово непідконтрольною українській владі. При цьому, станом на сьогоднішній день вона разом із дитиною фактично проживає в [ADDRESS] та взяті на облік Управлінням праці та соціального захисту населення Індустріальної районної ради у м.Дніпро, як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідками №0000564937 та №0000564953 від 23.06.2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. На тимчасово непідконтрольній українській владі території зареєстровані та проживають її близькі родичі, а саме: її мати (бабуся доньки) [PERSON], вітчим [PERSON], мати чоловіка (бабуся доньки) [PERSON], бабуся (прабабуся доньки) [PERSON], сестра (тітка доньки) [PERSON]. Тому позивачці з донькою необхідно періодично виїжджати в ту частину Луганської області, територія якої на даний момент є тимчасово непідконтрольною українській владі. Відповідач на її неодноразові прохання не надає дозволу на в'їзд та виїзд доньки, діючи в противагу інтересам дитини. Оскільки отримати від відповідача дозволу на в'їзд та виїзд доньки позивач не має можливості, остання вимушена звернутися з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій просить розглянути справу у її відсутності, просила позов задовольнити в повному обсязі (а.с.39-40). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'являвся, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення (а.с.100). 03.12.2018 року до суду надійшов відзив на позов в якому відповідач зазначив, що 02.12.2013 року між ним та позивачем був укладений та зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Комісарівської селищної ради Перевальського району Луганської області 02.12.2013 року, актовий запис№6 від 02.12.2013 року. Від шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим виконкомом Комісарівської селищної ради Перевальського району Луганської області 25.06.2013 року, актовий запис№09. Стосунки з позивачем припинені, донька залишилась проживати разом з матір'ю. Донька знаходиться на її утриманні та вихованні. Позивач разом з донькою зареєстровані за адресою: [ADDRESS], територія якої на даний момент є тимчасово непідконтрольною українській владі. На даний час позивач разом з донькою фактично проживають за адресою: [ADDRESS] та взяті на облік Управлінням праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у м.Дніпрі ради як внутрішньо переміщені особи. На даний час на непідконтрольній території Луганської області зареєстровані та проживають близькі родичі позивача. У зв'язку з цим позивачці з донькою необхідно періодично виїжджати в ту частину Луганської області, територія якої на даний момент є тимчасово непідконтрольною українській владі. Позивач зверталася до нього з проханням про надання дозволу на виїзд доньки, але він відмовив не з тих підстав, що надання дозволу фактично позбавить його можливості спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, що не відповідатиме найкращим інтересам дитини, а з підстав того, що він не має можливості перетнути лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей та виїхати на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади здійснюють свої повноваження і оформити відповідний дозвіл на виїзд дитини. Він підтверджує, що надання дозволу на неодноразові виїзди дитини без його згоди як батька фактично не позбавить його можливості спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, а напроти, оскільки він зареєстрований та проживає у м. Луганськ, він зможе частіше бачити свою доньку, що відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому він не заперечує проти надання такого дозволу. Прохав справу розглянути за його відсутності (а.с.51-61). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпрі ради в судове засідання не з'явилася, причина неявки не відомо, хоча повідомлення про час і місце розгляду справи було направлено заздалегідь. На адресу суду направили Інформаційний лист №3247 від 18.12.2018 року (а.с.83), Рішення служби у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпрі ради №475 від 20.12.2018 року про затвердження висновку служби у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпрі ради про підтвердження місця проживання дитини [PERSON], [INFO] (а.с.84-85), Висновок служби у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпрі ради про підтвердження місця проживання [PERSON], [INFO] (а.с.86). В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. Судом встановлено, відповідно до копії Паспорту громадянина України [NUMBER] від 27.08.2018 року [PERSON] є громадянкою України (а.с.17). Відповідно до копії Паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого Кам'янобрідським РВ УМВС України в Луганській області 10.10.2006 року [PERSON] є громадянином України та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.20-21). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований 02.12.2013 року Виконавчим комітетом Комісарівської селищної ради Перевальського району Луганської області, актовий запис №6 (а.с.19). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 25.06.2013 року, виданого Виконкомом Комісарівської селищної ради Перевальського району Луганської області (а.с.23). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування та належне батьківське піклування в аспекті забезпечення його лікування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того в ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Поряд з цим, відповідно до п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2015 року № 367 визначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16- річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, оскільки дитина позивача і відповідача - донька [PERSON], [INFO] року не досягла 16 років, для реалізації нею свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що отримати згоду на виїзд доньки [PERSON] від батька [PERSON], не є можливим, як і супровід ним дитини, оскільки відповідач проживає окремо від дитини, після припинення шлюбних відносин не має можливості виїхати для оформлення довіреності на підконтрольну українській владі територію. Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі дозволу суду. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретного періоду часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. Позивач зазначила в позові, що малолітня донька [PERSON], [INFO], проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною, її виховання та утримання, що суперечить інтересам дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] проживає окремо від дитини і не має можливості дати згоди на виїзд за кордон України його малолітній дитині [PERSON], [INFO], а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть можливість спілкування з родичами, що буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком [PERSON], який зареєстрований в [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією паспорту [NUMBER] виданого Кам'янобрідським РВ УМВС України в Луганській області від 10.10.2006 року. Суд вважає безсумнівним те, що виїзд дитини за межі України для спілкування з родичами, відпочинку буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси. Тож, оскільки мета виїзду за межі України [PERSON] є реалізація її права на батьківське піклування, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу батька, буде якнайкраще забезпечувати інтереси цієї дитини. При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт зі своєю донькою, суд вважає за можливе дати дозвіл на виїзд дитини [PERSON], [INFO], за межі України, без згоди та супроводу батька, строком на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили. Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дитини із-за кордону. Тому дозвіл суду на виїзд та в'їзд [PERSON], [INFO], за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом. Що також, буде заходом суду щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. За таких обставин позовні вимоги позивача слід задовольнити. Однак суд констатує і те, що дозвіл наданий судом для дитини не може і не повинен тлумачитись його матір`ю, як такий, що надає їй абсолютне право на виїзд з дитиною до будь-якої території, у будь-який час, і незалежно від подій які відбуваються на відповідній території, поза як дозвіл суду це тільки можливість для реалізації прав, свобод та інтересів дитини. Тут, суд має на увазі те, що позивач незважаючи на наявність наданого судом дозволу повинна пам`ятати про те, що вона зобов`язана дбати про створення умов для безпечного життя і розвитку своєї дитини, у тому числі і при вирішенні питання щодо пересування із нею на будь-яку територію. Позивачу [PERSON] слід враховувати те, що дозвіл суду, також, не звільняє її від виконання будь-яких батьківських обов`язків та відповідальності за вчинки малолітньої дитини під час перебування за межами України. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. п.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині надання позивачу [PERSON] дозволу на оформлення дитині [PERSON], [INFO], проїзних документів на неодноразові в'їзди/виїзди на непідконтрольну територію України та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за межі України без згоди та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO]. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 02.10.2018 року про сплату судового збору у сумі 704 грн. 80 коп. Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved