Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

12.06.2018 року позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 06.08.2018 року, в обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є матірю дитини, [INFO], батьком дитини є [PERSON] Під час останнього триместру вагітності батько дитини знаходився у м. Мукачево, де працював на будівництві та не був присутній під час пологів позивача. Під час вагітності та пологів позивач не мала паспорту громадянки України, який вона отримала лише 11.09.2017 року. Складнощі з отриманням паспорту були викликані тим, що позивач народилась у республіці Таджикістан колишнього СРСР, і тривалий час не могла отримати документи, які підтверджують відсутність в неї громадянства Таджикістану. Через вказані обставини позивач не мала можливості звернутись до органу ДРАЦС для отримання свідоцтва про народження дитини. Після отримання паспорту позивач звернулась до [PERSON] районного у м. Дніпрі відділу ДРАЦС з заявою про реєстрацію своєї дитини, проте їй було відмовлено у звязку з тим, що імя та по батькові матері у медичному свідоцтві про народження дитини вказано як «Анна Анатоліївна». Вказана помилка була допущена медичними працівниками, які запропонували позивачу внести до історії хвороби словянські імя та по батькові з метою уникнення сумнівів щодо громадянства позивача. Також позивач зверталась до пологового будинку з проханням видати нове медичне свідоцтво про народження дитини, однак їй було відмовлено. Позивач просила суд визнати її матірю дитини, народженої 18.12.2010 року у відповідності до медичного свідоцтва про народження дитини № 1829 від 22.12.2010 року, виданого КЗ «Міська клінічна лікарня № 2» Дніпропетровської міської ради; зобовязати [PERSON] районний у м. Дніпрі відділ ДРАЦС зареєструвати народження дитини, народженої 18.12.2010 року у відповідності до медичного свідоцтва про народження дитини № 1829 від 22.12.2010 року, виданого КЗ «Міська клінічна лікарня № 2» Дніпропетровської міської ради, матірю дитини зазначити позивача та видати свідоцтво про народження. У своїй заяві від 11.12.2018 року представник позивача [PERSON] [PERSON] просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районного у м. Дніпрі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи КЗ «Дніпровська міська клінічна лікарня № 2» ДМР у судове засідання не зявився, письмово просив розглядати справу без його присутності. Представник третьої особи КЗ «Дніпропетровський спеціалізований клінічний медичний центр матері та дитини ім. проф. [PERSON]» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Органу опіки та піклування [PERSON] районної у м. Дніпрі ради письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], 18.12.2010 року народила дитину. Однак у медичному свідоцтві про народження № 1829, виданому 22.12.2010 року Комунальним закладом «Дніпровська міська клінічна лікарня № 2» ДМР, ПІБ матері дитини, народженої 18.12.2010 року зазначено як: «Мухтарова Анна Анатоліївна» (а.с. 12). На час народження дитини, позивач не мала паспорту громадянки України, у звязку з чим не мала можливості звернутись до органу державної реєстрації актів цивільного стану для отримання свідоцтва про народження дитини. 11.09.2017 року [PERSON] було видано [NUMBER], дійсний до 11.09.2027 року (а.с. 125). Після отримання паспорту позивач звернулась до [PERSON] районного у м. Дніпрі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою про реєстрацію своєї дитини, проте їй було відмовлено у звязку з тим, що імя та по батькові матері у медичному свідоцтві про народження дитини вказано як «Мухтарова Анна Анатоліївна», а у паспорті позивача як «Мухтарова Айман Талгатівна» (а.с. 46-47). На задоволення клопотання позивача по справі ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2018 року було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу. Висновком експерта № 410 від 25 липня 2018 року встановлено, що вірогідність того, що [PERSON] дійсно є біологічною матірю дитини, народженої 18.12.2010 року у відповідності до медичного свідоцтва про народження дитини № 1829 від 22.12.2010 року, виданого КЗ «Міська клінічна лікарня № 2 Дніпропетровської міської ради», і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, які не мають родинних звязків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9998 % (а.с. 65-67). Позивач разом з сином проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 119). Відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. На підставі ч. 1 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Згідно ч. 1 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК, приймаються до судового розгляду, якщо: дитина народжена матір'ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК); у разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання запис про неї та про батька дитини вчинено за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина (ч. 1 ст. 135 СК); батьки дитини невідомі і запис про них у Книзі реєстрації народжень учинено за рішенням органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 135 СК). Із позовом про визнання батьківства чи материнства можуть звертатися до суду лише особи, зазначені у СК. Згідно ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Реєстрація народження\~дитини провадиться\~органом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~з одночасним\~визначенням її\~походження та\~присвоєнням прізвища,\~імені та\~по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved