Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

11.06.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належними їй 44/100 частинами житлового будинку [ADDRESS] , шляхом визнання громадян - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником 44/100 частин жилого будинку [ADDRESS] , які успадкувала від чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . У зазначеній частині будинку зареєстровані відповідачі по справі, проте не проживають з 2009 року. В позасудовому порядку вирішити дану ситуації не можливо, так як позивач не підтримує зв`язків з відповідачами, місце перебування останніх їй невідоме. Оскільки відповідачі тривалий час не проживають у квартирі та створють перешкоди власнику у здійсненні ним права користування майном, позивач просить задовольнити позов у повному обсязі. 14.06.2019 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків (а.с.20). 09.07.2019 позивачем усунуто недоліки позовної заяви (а.с.23-26). Ухвалою судді від 31.08.2019 прийнято справу до розгляду та відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.30). Протокольною ухвалою суду від 26.11.2019 до участі у справі залучено в якості третьої особи орган опіки та піклування Житомирської міської ради (а.с.35). Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с.44). Відповідачі в судове засідання не з`явились, відзив на позов не подали, про дату та місце судового розгляду, повідомлені належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке оприлюднено 26.11.2019 (а.с.38,39). Представник третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради у судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просив розглядати справу за відсутності представника. При ухвалені рішення суду просила врахувати інтереси дітей (а.с.42). Відповідно ч.11ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної судової адміністрації України 29.01.2018 року щодо оголошень про виклик у суд учасників процесу, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач належним чином повідомлена про порядок розгляду справи. Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власником 44/100 частин жилого будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, серія ВВО № 106742 від 28.10.2004 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.07.2019 (а.с.5, 25-26). Згідно будинкової книги у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.8-9). Із акту ТОВ Управляюча компанія «Полісся» № 67 від 27.05.2019 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не проживають в квартирі [ADDRESS] з 2009 року (а.с.12). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.13-16). Згідно довідки № 61218/19-532/2-26, виданої 22.03.2010 Консульським відділом Посольства України в Королівстві Данія, [PERSON] , яка народилась [INFO] в Королівстві Данія, зареєстрована України (а.с.17). Оскільки, відповідачі не проживають у квартирі більше одного року, позивач змушена звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України, главами 23, 28, 32 Цивільного Кодексу України. В силу вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 322 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. (ст. 379 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено матеріалами справи та підтверджується поясненнями позивача, відповідачі зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , безперервно не проживають за місцем реєстрації більше 10 років, доказів, які б підтверджували поважність причин довготривалої відсутності, відповідачами не надано, тому за змістом ч.2 ст. 405 ЦК України у суду є підстави для визнання [PERSON] та [PERSON] в судовому порядку таким, що втратив право користування ним. Частинами 2 , 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом та фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Оскільки матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у спірній квартирі тривалий час, чинення їм перешкод в користуванні квартирою не встановлено, втрата право на користування жилим приміщенням, не свідчить про втрату ними житла взагалі, суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved