Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

11 грудня 2017 року позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даним позовом, яким просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй домоволодінням [ADDRESS], визнавши відповідача таким, що втратив право користування вказаним домоволодінням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1993 року належить домоволодіння [ADDRESS]. Відповідач - її колишній чоловік, який за вказаною адресою зареєстрований, але з травня 2016 року не проживає, адже забрав свої речі і виїхав у невідомому напрямку. Наявність реєстрації відповідача у помешканні створює низку перешкод у здійсненні нею права власності на належне їй домоволодіння. Вважаючи, що відповідач втратив право користування вказаним житлом, просить визнати його таким. Позивач до зали судових засідань не прибула, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача не заперечує. Третя особа в особі директора Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради в Донецькій області просить розглядати справу за відсутності представника установи. Відповідач до судового засідання не прибув. Судова повістка про виклик його до суду надсилалась рекомендованою поштою із повідомленням за зареєстрованою адресою його проживання, однак конверти були повернуті поштовим відділенням без отримання адресатом за закінченням строків зберігання. Відповідно до ст. 280 ЦПК України (в редакції від 15 грудня 2017 року) однією з умов ухвалення заочного рішення є не подання відповідачем відзиву. Нормами ЦПК України, які діяли на момент відкриття провадження у справі, не передбачено подання відзиву відповідачами, у зв'язку з чим суд, відкриваючи провадження у даній справі, не пропонував відповідачу надати відзив. Відповідач в судові засідання неодноразово не з'являвся, у зв'язку з чим розгляд справи відкладався. Тому суд вважає, що наступне відкладення розгляду справи з пропозицією надання відповідачем відзиву, а позивачем - відповіді на відзив, порушить право позивача на розгляд справи в межах розумних строків. При цьому суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься заява позивача, за якою вона не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. На підставі викладеного суд приходить до висновку про можливість розглянути справу в заочному порядку, на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10 серпня 1993 року між нею та [PERSON] Даний договір посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Апалько М.Ю. Право власності [PERSON] на вказане домоволодіння зареєстроване в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 квітня 2007, що підтверджується печаткою на договорі. Відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному жилому приміщенні, що вбачається з домової книги для реєстрації громадян, що проживають в будинку [ADDRESS]. Позивач зазначає, що наявність реєстрації відповідача в належному їй домоволодінні порушує її права як власника щодо можливості у повній мірі володіти, користуватисть та розпоряджатись ним. Відповідно до ст.ст. 317,321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями ст. ст. 319, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом виселення осіб, які не набули право на користування таким майном. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Так, відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже в аспекті ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. З акту, складеного 04 грудня 2017 року сусідами позивача [PERSON], що проживають поруч із будинком [ADDRESS], вбачається, що [PERSON], 1968 року народження, у вказаному будинку зареєстрований, але фактично не проживає в ньому з травня 2016 року. Також встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 січня 2017 року, яке набрало законної сили 07 лютого 2017 року, було розірвано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Отже враховуючи, що відповідач, будучи колишнім членом сім'ї позивача (власника будинку), понад встановлені законодавством строки відсутній за місцем реєстрації без поважних причин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання його таким, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS], таким чином усунувши перешкоди у здійсненні права власності позивачки на вказане домоволодіння. Відповідач, не прибувши у судове засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів пред'явленого позову, і тим самим його не оспорює. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову у повному обсязі, судовий збір у розмірі 640 гривень, сплачений позивачем за подання даного позову, покладається на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved