Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

10.07.2018 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з вказаним позовом, відповідно до якого прохали суд визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у видачі висновку про можливість позивачів бути усиновлювачами; зобов'язати Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради в особі Служби у справах дітей поставити позивачів на облік кандидатів в усиновлювачі; зобов'язати Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради в особі Служби у справах дітей надати висновок про можливість позивачів бути усиновлювачами та видати висновок останнім; зобов'язати Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради повернути позивачам пронумеровані, прошнуровані, скріплені печаткою та завірені підписом керівника (заступника керівника) служби у справах дітей документи, подані кандидатами в усиновлювачі, із зазначенням Служби у справах дітей, в якій вони перебувають на обліку, та облікового номера. В обґрунтування позовних вимог позивачами зазначено, що вони є подружжям, шлюб між ними зареєстровано 11.04.2018 р. В силу об'єктивної неможливості народити дитину, позивачі 25.05.2018 р. звернулись до Служби у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради (надалі - Служба у справах дітей) зі спільною письмовою заявою про взяття їх на облік кандидатів в усиновлювачі, надавши необхідний пакет документів, передбачений «Порядком провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей» (надалі - Порядок провадження діяльності з усиновлення). Документи були прийняті уповноваженим представником органу. 30.05.2018 р. співробітники Служби у справах дітей здійснили обстеження житлово-побутових умов у квартирі, що належить позивачу [PERSON] на праві власності, за адресою [ADDRESS], про що було складено відповідний акт, який, як заявляли позивачі, не було надано їм на ознайомлення та підписання, незважаючи на письмові вимоги останніх. 08.06.2018 р. позивачами було отримано лист від уповноваженої особи з питань діяльності виконавчого орагну, у якому останнім було відмовлено у наданні висновку про можливість бути усиновлювачами. Вказану відмову позивачі вважають незаконною та необґрунтованою, оскільки уповноваженим органом безпідставно відмовлено у постановленні їх на облік кандидатів в усиновлювачі; у відповіді не наведено жодну із передбачених Порядком провадження діяльності з усиновлення підстав відмови взяття осіб на облік кандидатів в усиновлювачі. Позивачі стверджували, що вони відповідають вимогам, що пред'являються чинним законодавством до кандидатів в усиновлювачі; подали, як подружжя, до уповноваженого органу з цього питання відповідну заяву та всі необхідні документи, в тому числі і документи, що підтверджують право власності та право користування житлом, однак спеціалістами служби не було дотримано вимог закону при розгляді питання щодо їх можливості бути усиновлювачами, що призвело до порушення їх права на усиновлення дитини, права на батьківство та материнство. Вказане і стало підставою звернення позивачів до суду з даним позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16.07.2018 р. відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом учасників справи. 02.08.2018 р., в межах строку, встановленого судом, від представника відповідача Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради Євсєєва М.С. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечував в повному обсязі, прохав суд відмовити в його задоволенні у зв'язку з безпідставністю. В обґрунтування заперечень зазначено, що 23.05.2018 року до служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради звернулись позивачі з пакетом документів, з якими було проведено попередню консультацію. Під час розмови спеціалістами служби було встановлено, що позивачі фактично проживають і працюють у місті Києві, а тому, відповідно до Порядку провадження діяльності з усиновлення, останнім було рекомендовано звернутись до служби у справах дітей за місцем фактичного проживання. 25.05.2018 року позивачі повторно звернулись до служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради з вимогою прийняти документи та заяву про взяття їх на облік. 30.05.2018 року в ході перевірки отриманої від позивачів заяви, з метою обстеження житлово-побутових умов та підтвердження факту проживання позивачів за адресою [ADDRESS] спеціалістами служби було здійснено виїзд за вказаною адресою. За результатом виїзду складено відповідний акт. На момент обстеження позивачі були відсутні за адресою. На телефонний виклик спеціаліста служби з'явитись до служби та підписати акт обстеження умов проживання, - позивачі не з'явились. 01.06.2018 р. спеціалістами служби здійснено повторний вихід за адресою [ADDRESS] з метою перевірки фактичного проживання позивачів за вказаною адресою, однак двері ніхто не відчинив, про що складено відповідний акт. На підставі проведеної перевірки спеціалістами служби була направлена позивачам письмова відповідь, з відповідними роз'ясненнями та рекомендаціями. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.09.2018 р. витребувано від Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради в особі Служби у справах дітей акт обстеження житлово-побутових умов від 30.05.2018 р. за адресою [ADDRESS]. Витребувані документи у встановленому законом порядку долучені до матеріалів справи. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.09.2018 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні адвокат позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, прохав суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, прохав суд його задовольнити. Представник відповідача - Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради в особі Служби у справах дітей - Євсєєв М.С. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, прохав суд відмовити в його задоволенні у зв'язку з безпідставністю. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, надавши оцінку доказам в їх сукупності з критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності, встановив наступне. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] з 11.04.2018 року перебувають у шлюбі, який між ними було зареєстровано 11.04.2018 р. Солом'янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис № 408 (копія свідоцтва про шлюб серії[NUMBER] наявна в матеріалах справи, а.с. 13). Судом також встановлено, що позивачі є громадянами України, відповідно до копії доданих до позову паспортів громадян України. Позивач [PERSON] згідно з Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 5312-1576346-2018 значиться зареєстрованою за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] згідно з паспортним документом знятий з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] з 18.09.2017 р., відомості про реєстрацію відсутні (а.с.9-11). Судом встановлено, що не заперечувалось стороною відповідача, що 25.05.2018 року позивачі, як подружжя, звернулись з відповідною заявою та доданими до неї документами до служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради з метою взяття їх на облік кандидатів в усиновлювачі. З матеріалів справи також встановлено, що 08.06.2018 р. на адресу позивачів за підписом заступника голови ради з питань діяльності виконавчого органу Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради Р.Р. Азізова надіслано лист, відповідно до якого зазначено, що виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради розглянув заяву позивачів з питання постановки на облік як кандидатів в усиновлювачі. У вказаному листі зазначено, що в ході попередньої консультації та в ході подачі заяви заявники [PERSON] та [PERSON] зазначали, що фактично проживають та працюють у м. Києві, однак, наполягаючи на прийнятті заяви, місцем проживання вказали адресу [ADDRESS], де зареєстрована та має право власності [PERSON]; заявники з пакету документів виключили довідку про місце роботи та доходи [PERSON] Також, у вказаному листі зазначено, що до заяви не надано документ, що підтверджує право власності чи право користування житлом гр. [PERSON] На підставі зазначеного, у листі повідомлено про неможливість Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради надати висновок про можливість бути усиновлювачами та рекомендовано звернутись до служби у справах дітей за місцем фактичного проживання відповідно до п. 22 Порядку провадження діяльності з усиновлення (а.с. 18). Фактично, за вказаних у даному листі підстав, позивачам було відмовлено у взятті на облік кандидатів в усиновлювачі. Предметом позову є встановлення законності підстав відмови відповідача у взятті на облік позивачів, як кандидатів в усиновлювачі. Процедура постановлення на облік осіб, які бажають усиновити дитину, передбачена «Порядком провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 р. № 905. Пунктами 21, 22 вказаного Порядку передбачено, що облік громадян України, які постійно проживають на території України і бажають усиновити дитину, здійснює служба у справах дітей за місцем проживання таких громадян; громадяни України, які бажають усиновити дитину, звертаються з письмовою заявою про взяття їх на облік кандидатів в усиновлювачі до служби у справах дітей за місцем проживання. Заява може бути написана в присутності працівника служби у справах дітей та засвідчена ним. До заяви додаються такі документи: 1) копія паспорта або іншого документа, що посвідчує особу; 2) довідка про заробітну плату за останні шість місяців або копія декларації про доходи за попередній календарний рік, засвідчена органами ДФС. У разі коли усиновлювачами є сімейна пара, довідку про заробітну плату за останні шість місяців або копію декларації про доходи за попередній календарний рік, засвідчену органами ДФС, може подавати один із подружжя, який має постійний дохід; 3) копія свідоцтва про шлюб, укладений в органах реєстрації актів цивільного стану, якщо заявники перебувають у шлюбі; 4) висновок про стан здоров'я кожного заявника, складений за формою згідно з Додатком 3; 5) засвідчена нотаріально письмова згода другого з подружжя на усиновлення дитини (у разі усиновлення дитини одним з подружжя), якщо інше не передбачено законодавством; 6) довідка про наявність чи відсутність судимості для кожного заявника, видана територіальним центром з надання сервісних послуг МВС; 7) копія документа, що підтверджує право власності або користування житловим приміщенням. Заява вважається поданою, якщо до неї додані всі документи, зазначені в цьому пункті. Витребування у заявників документів, не зазначених у цьому пункті, не допускається. Відповідно до п. 23 Порядку провадження діяльності з усиновлення під час приймання документів заявникам роз'яснюються порядок та умови усиновлення, права і обов'язки кандидатів в усиновлювачі, усиновлювачів, правові наслідки усиновлення, порядок здійснення нагляду за умовами проживання і виховання усиновленої дитини як на території України, так і за її межами, про що складається акт за формою, затвердженою Мінсоцполітики, у двох примірниках, один з яких у разі виїзду усиновленої дитини за межі України надсилається до МЗС. Відповідно до п. 24 Порядку провадження діяльності з усиновлення служба у справах дітей протягом 10 робочих днів після надходження заяви та всіх документів, зазначених у пункті 22 цього Порядку: -перевіряє документи на відповідність вимогам законодавства; -проводить бесіду із заявниками, з'ясовує мотиви усиновлення, ставлення до виховання дітей. У разі коли усиновлення здійснюється одним із подружжя, з'ясовуються причини, з яких другий з подружжя не бажає бути усиновлювачем, та його ставлення до намірів дружини (чоловіка) усиновити дитину; -складає акт обстеження житлово-побутових умов заявників; - розглядає питання про можливість заявників бути усиновлювачами та готує відповідний висновок і в разі надання позитивного висновку ставить заявників на облік кандидатів в усиновлювачі із занесенням даних про них до Книги обліку кандидатів в усиновлювачі, яка ведеться за формою згідно з додатком 4, та Єдиного банку даних. Підстави, за наявності яких заявники не беруться на облік кандидатів в усиновлювачі, передбачені пунктом 26 Порядку провадження діяльності з усиновлення: -подані документи не відповідають вимогам, визначеним у пункті 22 цього Порядку; -у поданих документах є виправлення або дописки, не завірені в установленому порядку; -заявники (один з них) не можуть бути усиновлювачами відповідно до статті 212 Сімейного кодексу України; -різниця у віці між дитиною, яку бажають усиновити, та заявниками становить менш як п'ятнадцять років; -сума сукупного доходу на кожного члена сім'ї менша, ніж установлений законодавством прожитковий мінімум; -житлове приміщення заявників перебуває в незадовільному санітарно-гігієнічному стані; -у житловому приміщенні заявників неможливо влаштувати місце для занять і окреме спальне місце для дитини; -під час обстеження житлово-побутових умов заявників та бесіди з ними або при вивченні їх документів виявлені обставини чи умови, які можуть мати негативні наслідки для виховання і розвитку дитини. -вони відмовилися від підписання акта, передбаченого пунктом 23 цього Порядку. Про відмову у взятті на облік кандидатів в усиновлювачі заявникам надається обґрунтована відповідь у письмовій формі (п. 26 Порядку провадження діяльності з усиновлення). Висновок про можливість бути усиновлювачами оформляється згідно з визначеними Мінсоцполітики вимогами на бланку служби у справах дітей, підписується її керівником, засвідчується печаткою та видається кандидатам в усиновлювачі (п. 27 Порядку провадження діяльності з усиновлення). Разом з висновком повертаються пронумеровані, прошнуровані, скріплені печаткою та завірені підписом керівника (заступника керівника) служби у справах дітей документи, подані кандидатами в усиновлювачі, із зазначенням служби у справах дітей, в якій вони перебувають на обліку, та облікового номера (п. 27 Порядку провадження діяльності з усиновлення). Відповідно до змісту письмової відповіді Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради зазначено наступні підставі неможливості надання позивачам висновку про можливість бути усиновлювачами: 1. усне повідомлення заявників (позивачів у справі) під час попередньої консультації про їх фактичне місце проживання у місті Києві, всупереч зазначеному у заяві - [ADDRESS], де зареєстрована та має право власності [PERSON], що суперечить вимогам п. 22 Порядку провадження діяльності з усиновлення; 2. не надання заявниками документа, в підтвердження права власності або права користування житлом гр. [PERSON] Тобто, відмову обґрунтовано тим, що заявники нібито звернулись до неналежного органу, взявши до уваги усні повідомлення заявників про місце їх фактичного проживання у місті Києві, і фактичну відсутність заявників за адресою [ADDRESS] на час виходу спеціалістів служби 30.05.2018 р., 01.06.2018 р. При цьому, уповноваженим органом не взято до уваги, що в наданих заявниками документах, а саме в паспортних документах [PERSON] містяться відомості про зареєстроване місце проживання останньої за адресою [ADDRESS]. Вказаний факт до уваги уповноваженим органом прийнятий не був, хоча повинен був врахований, оскільки відповідно до чинного законодавства саме реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Місцем проживання, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. При цьому, відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; фізична особа може мати кілька місць проживання. Відсутність запису про реєстрацію відповідача [PERSON] також не є підставою відмови у прийнятті заяви про постановку на облік кандидатів в усиновлювачі, оскільки заяву подано подружжям [PERSON], один з яких має зареєстроване місце проживання у місті Полтаві. Відсутність заявників за вказаною адресою фактичного проживання (адресою [ADDRESS]) на час здійснення виходу спеціалістів служби не є підставою вважати, що заявники фактично не проживають за вказаною адресою. Не зважаючи на те, що заявники є подружжям, один з яких має зареєстроване місце проживання у місті Полтаві, відповідач, надаючи відмову, незаконно посилався на усні повідомлення заявників, що не підтверджені жодним належним доказом, а також на фактичну відсутність заявників за вказаною адресою, що не ґрунтується на нормах закону. При цьому, з наданої до позовної заяви довідки № 48 від 13.06.2018 р. за підписом Голови правління ОК «КОРУНД» Іванченко А.Ю., скріпленого печаткою, вбачається, що [PERSON] проживає і зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 23.03.1988 року; у період з 01.05.2018 р. на час надання довідки представники виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради (у тому числі служби у справах дітей) з усними або письмовими запитами з приводу фактичного проживання подружжя [PERSON] за адресою [ADDRESS] - не звертались (а.с. 12). Разом з тим, заявниками [PERSON] и [PERSON] до Служби у справах дітей було надано копію правовстановлюючого документа на належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вказаний факт не заперечується відповідачем, а також вбачається з письмової відповіді відповідача, в якій констатовано, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою та має право власності. Судом досліджено договір дарування квартири за адресою [ADDRESS], укладений 31.03.2018 р. між [PERSON] та [PERSON], серії ННА № 641156, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гур Л.Б. та зареєстрований в реєстрі за номером 95. Право приватної власності [PERSON] на вказаний об'єкт нерухомості підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухове майно № 119198552, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 14-16). Відповідно до ч. 2 ст. 59 Сімейного кодексу України при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири). Аналогічна норма права міститься також у статті 405 ЦК України. Таким чином, Служба у справах дітей при розгляді заяви позивачів, як подружжя, з питання постановки на облік кандидатів в усиновлювачі, дійшла безпідставного висновку, що до заяви не додано документів, що підтверджують право користування житлом гр. [PERSON] Тобто документами, які б підтверджували наявність у [PERSON] права користування житлом, належним дружині [PERSON], є Договір дарування квартири серії ННА № 641156, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 119198552 та Свідоцтво про шлюб № [NUMBER]. Копії вказаних документів були долучені до спільної заяви, що подавалась заявниками до Служби у справах дітей. Як зазначалось вище, у відповідності до п. 24 Порядку провадження діяльності з усиновлення, Служба у справах дітей протягом 10 робочих днів після надходження заяви та всіх документів складає акт обстеження житлово-побутових умов заявників. Також, судом встановлено, що 30.05.2018 року уповноваженими особами Служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Полтаві ради було проведено обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS], про що складено відповідний акт, копія якого наявна в матеріалах справи. Вказаним актом встановлено сприятливі умови для проживання та відпочинку; для виховання та розвитку дитини передбачено місце для сну та відпочинку; в подальшому є можливість облаштування окремої кімнати. З акту обстеження умов проживання також вбачається, що його складено у присутності гр. [PERSON], що є тіткою позивачки [PERSON], та за відсутності заявників [PERSON] та [PERSON]; зі слів гр. [PERSON] останні мають доброзичливі стосунки, проживають за вказаною адресою: [PERSON] - є власником даної квартири, та зареєстрована за цією адресою, а [PERSON] проживає за вказаною адресою без реєстрації. Відповідно до п. п. 23, 26 Порядку провадження діяльності з усиновлення акт обстеження умов проживання повинен бути підписаний заявниками. При цьому, уповноважений орган зобов'язаний надати даний акт на ознайомлення та підписання заявникам, а, відповідно, заявники наділені правом ознайомитись та підписати його, або відмовитись від підписання акту, що є окремою підставою для відмови постановки заявників на облік кандидатів в усиновлювачі. Посилання відповідача на те, що заявники повідомлялись належним чином про складання такого акту, а також про необхідність явки до уповноваженого органу для ознайомлення та підписання акту обстеження умов, - не підтверджені жодними належними доказами у справі. Натомість, стороною позивача надано лист, що був надісланий до Служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Полтаві ради 09.06.2018 р. рекомендованим листом з повідомленням з описом вкладеного (а.с. 17), відповідно до якого заявники [PERSON] та [PERSON] прохали надати їм для ознайомлення та підписання акт обстеження умов від 30.05.2018 р. За викладених вище обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем незаконно було відмовлено позивачам у наданні висновку про можливість бути усиновлювачами з підстав, викладених у письмовій відповіді від 08.06.2018 р. Щодо порушених прав позивачів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення. Статтею 5 СК України передбачено, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Тобто, чинним законодавством передбачено, що уповноважені органи держави мають певні позитивні обов'язки щодо сприяння та створення умов, в даному випадку, для усиновлення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475,97-ВР, закріплено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях щодо сімейних правовідносин (наприклад, рішення у справі «Мікулич проти Хорватії», «Гаазе проти Німеччини») зазначав, що хоча основною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку органів державної влади, можуть бути додаткові позитивні зобов'язання, що є невід'ємними від ефективної «поваги» до сімейного життя. Якщо встановлено існування сімейних зв'язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв'язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз'єднатися. За викладених обставин справи, орган державної влади в особі Служби у справах дітей, на думку суду, не виконав у передбаченому законом порядку свого позитивного обов'язку сприяти усиновленню, натомість виникла ситуація, при якій позивачі, маючи певні правомірні очікування, залишалися в стані тривалої непевності. На думку суду, відповідачем неправомірно було відмовлено у наданні висновку про можливість бути усиновлювачами, з підстав, зазначених у письмовій відповіді, що не забезпечило права позивачів на «повагу» до приватного життя, на яке вони мають право згідно з Конвенцією. Разом з тим, враховуючи зібрані у справі докази, позивачі мали всі законні підстави взяття на облік кандидатів в усиновлювачі. При цьому, орган влади (відповідач) повинен був враховувати і діяти в інтересах дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, і сприяти забезпеченню якнайкращіх інтересів дітей, що має першочергове значення. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа є створення умов для реалізації права кожної дитини на виховання в сім'ї, а також сприяння усиновленню дітей. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб; примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Зміст вказаного права, відповідно до контексту чисельних рішень Європейського суду з прав людини необхідно розуміти таким чином, що обраний судом спосіб захисту є ефективним, коли є адекватним змісту порушеного права, характеру порушення та наслідкам, які це порушення потягло за собою. Обраний позивачем спосіб захисту, на думку суду є ефективним, відповідає вимогам закону, та є необхідним для поновлення порушеного права позивачів. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved