Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

10.11.2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ФОП [PERSON] про зміну підстав та формулювання звільнення та відшкодування моральної шкоди. Змінивши предмет позову та збільшивши позовні вимоги у заяві від 26.08.2016 року, позивач прохала: 1.Визнати незаконними дії Фізичної особи-підприємця [PERSON] відносно внесення запису до трудової книжки та трудового договору [PERSON] щодо її звільнення до П. 8 ст. 40 КЗпП України. 2.Запис в трудовій книжці [PERSON] під № 12 «Звільнена з посади приймальника замовлень «ФотоЦентр» згідно ст.40 п.8 КЗпП України (Розкрадання державного або громадського майна) вважати недійсним. 3.Визнати звільненою [PERSON] з 30 жовтня 2015 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. 4.Зобовязати Фізичну особу-підприємця [PERSON] (ідентифікацій- номер [NUMBER]) внести запис в трудову книжку[PERSON] «запис №12 вважати недійсним. Звільнена за власним бажанням ч.1 ст. 38 КЗпП України». 5.Стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] (ідентифікацій- номер [NUMBER]) на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000,00 (десять тисяч) гривень. 6.Стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] (ідентифікацій- номер [NUMBER]) на користь [PERSON] судові витрати повязані з розглядом даної справи, а саме: 6500,00 грн. витрат на правому допомогу. Вимоги мотивує тим, що 08 серпня 2014 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено строковий трудовий договір, відповідно до якого остання прийнята на посаду приймальника замовлень на строк до 08 лютого 2015 року. Після закінчення строку трудового договору позивачка продовжувала виконувати свої обовязки. Позивачка зазначає, що наприкінці жовтня з боку відповідача почала відчувати психологічний тиск, що виразився у звинуваченнях привласнення її коштів, несплати податків тощо. У звязку з цим працювати стало неможливо та 23 жовтня 2015 року вона вимушена була написати заяву на звільнення за власним бажанням, тобто відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України. Проте 30 жовтня 2015 року відповідач звільнила [PERSON] відповідно до п.8 ст.40 КЗпП України (розкрадання державного або громадського майна) про що 30.10.2015 року зроблено відповідний запис до трудової книжки. Позивач вважає вказане звільнення не обґрунтованим та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України. Окрім того, [PERSON] зазначає, що такою поведінкою відповідача їй завдано моральної шкоди, яку оцінює у 10000,00 гривень, що виразилась у моральних переживаннях, вона отримала психологічну травму, страх перед подальшим працевлаштуванням, тимчасову відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напругу, нервозність, дратівливість. 16.06.2016 року ФОП [PERSON] звернулася із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у зв»язку з виявленням та встановленням факту розкрадання [PERSON], як особи з повною матеріальної відповідальністю, майна роботодавця, що складає 10267,75 грн. відповідно акту інвентаризації від 29.10.2015 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов підтримали та прохали задовольнити, зустрічний позов не визнали, прохали відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, прохала відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 серпня 2014 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено строковий трудовий договір, який зареєстрований Полтавським міським центром зайнятості 08.08.2014 року за № 16501401782. Відповідно до зазначеного трудового договору, [PERSON] прийнята на посаду приймальника замовлень на строк до 08 лютого 2015 року, з посадовим окладом 1250 грн. та після закінчення строку трудового договору остання продовжувала виконувати свої обовязки. 23 жовтня 2015 року [PERSON] подала заяву на звільнення за власним бажанням, що передбачено ч.1 ст.38 КЗпП України. Однак, відповідно до запису у трудовій книжці позивача, 30 жовтня 2015 року [PERSON] звільнена відповідно до п.8 ст.40 КЗпП України (розкрадання державного або громадського майна). У наказі б/н від 30.10.2015 року, виданого ФОП [PERSON],зазначено: «згідно заяви [PERSON] від 23.10.2015 р. та Акту інвентаризації від 29.10.2015 р. звільнити [PERSON] 30 жовтня 2015 року згідно з чинним Законодавством України. Нарахувати та виплатити компенсацію за не використану відпустку та розрахункові» . Вказаний наказ про звільнення не містить підстави припинення трудового договору та відповідно причин звільнення, його обґрунтування, проте трудовій книжці [PERSON] зроблено запис про звільнення відповідно до п.8 ст.40 КЗпП України, а також відповідний запис в п. 17 трудового договору. Пункт 8 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Відповідно до п.26 Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 «судам належить мати на увазі, що відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП власник або повноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Відповідно до ст. 148 КЗпП трудовий договір може бути розірвано з зазначених підстав не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Однак, [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, що підтверджується довідкою Міністерства внутрішніх справ серія РАХ № 1863288, адміністративне стягнення до неї також не застосовувалося. Виходячи з викладено, вимоги щодо: -Визнати незаконними дії Фізичної особи-підприємця [PERSON] відносно внесення запису до трудової книжки та трудового договору [PERSON] щодо її звільнення до П. 8 ст. 40 КЗпП України; -Запис в трудовій книжці [PERSON] під № 12 «Звільнена з посади приймальника замовлень «ФотоЦентр» згідно ст.40 п.8 КЗпП України (Розкрадання державного або громадського майна) вважати недійсним; - Визнати звільненою [PERSON] з 30 жовтня 2015 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України; - Зобовязати Фізичну особу-підприємця [PERSON] (ідентифікацій- номер [NUMBER]) внести запис в трудову книжку[PERSON] «запис №12 вважати недійсним. Звільнена за власним бажанням ч.1 ст. 38 КЗпП України» підлягають задоволенню. Відповідно до абз. 1 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03. 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснюється, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження негативних наслідків у вигляді моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя тощо. За таких обставин в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень необхідно відмовити. Питання судового збору суддя вирішує на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача 551,20 грн. в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Відповідно до ст. 79 ЦПК України відносить до судових витрат витрати на правову допомогу. Таким чином, суд частково задовольняє вимогу щодо стягнення з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правому допомогу у розмірі 6000,00 грн, який не перевищує граничного розміру витрат відповідно до ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року. ФОП [PERSON] в зустрічній позовній заяві зазначає, що «відповідно до Інструкції приймальника замовлень, до посадових обов'язків [PERSON] входило виконання розпоряджень керівництва, що пов'язані з фінансовою та трудовою діяльністю підприємця. Крім безпосередньо обов'язків щодо приймання замовлень, відповідач також за дорученням керівництва повинна була сплачувати податки через касу банку, згідно виданих їй відповідальним працівником коштів, що відображалось у відомостях». [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала того, що інколи за дорученням ФОП [PERSON] здійснювала платежі, але зазначила, що при отриманні готівкових коштів ставила підпис у відомостях про отримання готівки. Проте, ФОП [PERSON] до суду надано інші документи, а саме відомості про видачу грошей для оплати згідно відомості проплат податків та комунальних платежів, в яких відсутні підписи [PERSON], а тому вони відповідно не можуть слугувати належним доказом отримання готівки [PERSON] ФОП [PERSON] не надано жодного документу, що підтверджував би належне ведення касових операцій (касові ордера, видаткові відомості тощо), що передбачено Главою з Положення про\~ведення касових операцій\~у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ\~від 15.12.2004 р. № 637. Крім того ФОП [PERSON] не надано доказів взагалі наявності в неї каси, наказу про встановлення ліміту в касі, наказу про призначення відповідальної особи за касу. Посадова інструкція приймальника замовлень, в якій містяться трудові обов'язки, і яка мала б підпис [PERSON], що підтверджує ознайомлення з документом, також не було надано, що унеможливлює визначити посадові обовязки працівника. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Стаття 134 КЗпП України визначає, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно дост. 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. У відповідності до ст. 1351 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно дост. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Договір про повну матеріальну відповідальність [PERSON] не підписувався. Згідно пункту 9 Пленуму Верховного Суду України у Постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст. 134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Посилання ФОП [PERSON] на те, що вона звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення [PERSON] злочину не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки відсутнє підтвердження, що її заява внесена до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження, відсутнє підтверджння про предявлення [PERSON] підозри та взагалі відсутній вирок суду про визнання останньої винною в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 КК України відсутній. Таким чином, відсутні правові підстав вважати, що саме [PERSON] завдала ФОП [PERSON] матеріальної шкоди. Крім того, для підтвердження спричиненої шкоди ФОП [PERSON] посилається на Акт інвентаризації від 29.10.2015 року, що міститься в матеріалах справи, однак, даний документ не можна прийняти у якості належного та допустимого доказу, так як не містить будь-яких обгрунтованих посилань на первинну документацію із зазначенням точних реквізитів (дати, номеру). На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи вищевикладене, вимога ФОП [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованими та недоведеними, оскільки жодним доказом не підтверджено факт нанесення шкоди [PERSON], а тому не підлягає задоволенню.

Outcome: partial