Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

10 лютого 2021 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ч.3 ст.368 ЦК України, ст. ст. 60, 61, ч.4 ст.65, ч.ч.1, 2 ст.70,ч.ч.1,2 ст.71, ч.ч.6, 7 ст.57 СК України, Закон України « Про банки і банківську діяльність», просив: - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 73/100 частини квартири, загальною площею 74,4 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 27/100 частини квартири, загальною площею 74,4 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] зобов`язання на борг за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року в розмірі 83986,80 гривень; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках, відкритих до 01.04.2019 року на ім`я [PERSON] в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк»; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках, відкритих до 01.04.2019 року на ім`я [PERSON] в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 29.07.1995 року позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з 01.04.2019 року та з цього часу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть та спільного бюджету не мають, а відповідач з цього часу майже постійно проживає у Польщі. У березні 2020 року позивач звернувся до Славутицького міського суду Київської області з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Заочним рішенням суду від 21.07.2020 року шлюб між сторонами було розірвано, проте ухвалою суду від 08.10.2020 року за заявою відповідача заочне рішення було скасовано та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 29.12.2020 року провадження у справі № 377/224/20 за позовом про розірвання шлюбу зупинене та сторонам надано шестимісячний строк на примирення. Враховуючи, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, між ними виник спір про поділ майна подружжя. Так, 21.10.2010 року між позивачем та ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» укладено договір безвідсоткової цільової позики № 26-АРС, відповідно до умов якого позивач отримав безвідсоткову цільову позику у розмірі 297478,80 гривень для оплати ціни квартири [ADDRESS] , а позичальник зобов`язався використати позику за цільовим призначенням і повернути її у визначений договором строк. Повернення позики згідно з умовами договору забезпечувалося іпотекою квартири, на придбання якої надавалася позика. 21.01.2010 року між позивачем та ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», за письмовою згодою відповідача, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири вчинений за ціною 297478,80 гривень. 21.01.2010 року між позивачем, іпотекодавцем, та ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», іпотекодержателем, з метою забезпечення основного зобов`язання, передбаченого договором безвідсоткової цільової позики № 26-АРС від 21.01.2010 року, було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого за нотаріально посвідченою згодою [PERSON] , відповідача, було передано іпотекодержателю в іпотеку належну позивачу на праві власності квартиру [ADDRESS] . Таким чином, у шлюбі сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] та у позивача виникло зобов`язання перед ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року, за яким борг становив 297 478,80 гривень. До 01.04.2019 року ( час фактичного припинення шлюбних стосунків та початку постійного окремого проживання подружжя) позивачем було погашено борг за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року на суму 160992 гривні шляхом утримання ДП « Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» частини заробітної плати позивача в розмірі по 1239,50 гривень щомісяця. Після фактичного припинення шлюбних стосунків та окремого проживання з відповідачем у період з 01.04.2019 року до 25.01.2021 року позивачем було погашено борг за вказаним договором на суму 52500 гривень. Станом на 20.01.2021 року заборгованість за договором безвідсоткової цільової позики № 26-АРС від 21.01.2010 року становить 83986,80 гривень. Також у період шлюбу на ім`я відповідача в АТ КБ «ПриватБанк» було відкрито депозитний рахунок, на який відповідач останній раз вносила кошти у 2019 році. Позивач вважає, що підлягає поділу майно, яке є спільною сумісною власністю: квартира за адресою: [ADDRESS] ; борг за зобов`язанням, що виникло за час шлюбу за договором безвідсоткової цільової позики № 26-АРС від 21.01.2010 року, а також кошти на депозитному рахунку відповідача. Враховуючи, що з 01.04.2019 року сторони проживають окремо через фактичне припинення шлюбних стосунків, то заробітна плата, що була отримана позивачем, з цього часу має бути визнана його особистою приватною власністю. Тому позивач вважає, що погашення заборгованості за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року з 01.04.2019 року здійснювалося за його особисті кошти на суму 52500 гривень. Відповідно до звіту про оцінку об`єкта нерухомості від 22.01.2021 року вартість квартири становить 293842 гривень. Оскільки за умовами договору № 26-АРС від 21.01.2010 року позивачем погашається позика шляхом щомісячних утримань із його заробітної плати по 1239,50 гривень, то при поділі майна подружжя судом зобов`язання зі сплати боргу в розмірі 83986,80 гривень має бути визнано за ним, а частка відповідача у поділюваному майні має бути зменшена на розмір, що відповідає співвідношенню суми вказаного боргу до вартості квартири на день розгляду справи судом. Окрім того, враховуючи, що з 01.04.2019 року позивач погашав заборгованість за договором позики за особисті кошти (52500 гривень), то частка відповідача на вказаний об`єкт нерухомості має бути зменшена на розмір, що відповідає співвідношенню вказаної суми до вартості квартири на день розгляду справи судом. Отже, при поділі спірної квартири частка відповідача на це майно має бути зменшена на 46/100 частини ( 52500 +83986,80) х 100: 293842 = 46%). Таким чином, при поділі вищевказаного нерухомого майна за позивачем має бути визнано право власності на 73/100 частини квартири [ADDRESS] , а за відповідачем право власності на 27/100 частини квартири. Ухвалою судді від 23 лютого 2021 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 24 березня 2021 року. 12 березня 2021 року відповідачем в особі представника - адвоката Шаповалова М.С. подано відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав. Просив закрити провадження в підготовчому засіданні в частині вимог про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 73/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язання на борг за договором безвідсоткової цільової позики № 26-АРС від 21.01.2010 року в розмірі 83986,80 гривень, а також відмовити у задоволенні в частині вимог про визнання за відповідачем права власності на 27/100 частини квартири за вказаною адресою та поділу майна подружжя, визнання за відповідачем права власності на Ѕ частини грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках, відкритих до 01.04.2019 року на її ім`я в АТ КБ «Приватбанк», та визнання за позивачем права власності на Ѕ частини грошових коштів, що знаходяться на вказаних депозитних рахунках. Посилаючись на ст.60, ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 , ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ст. 71 СК України, ч.ч.3,4 ст.368 ЦК України, пункти 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає, що спірна квартира набута сторонами під час шлюбу за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області 21.01.2010 року, та був укладений позивачем за згодою відповідача. Відповідно до вказаного договору позивач є власником 1/1 частки спірної квартири. Спільне майно, набуте подружжям за час шлюбу, зокрема, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не установлено договором або законом. Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 73/100 частини спірної квартири та визнання за позивачем зобов`язання на борг за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року в розмірі 83986,80 гривень, тим самим позивач не доводить факт порушення, невизнання чи оспорювання свого права з боку відповідача, натомість факт власності позивача на 1/1 частки спірної квартири та наявність боргу за позивачем підтверджено наданими позивачем доказами, а тому в даній частині вимог позивача жодних порушень майнових прав з боку відповідача не відбувається, та в силу ст.ст.200, 255 ЦПК України судом має бути закрито провадження в цій частині позовних вимог під час підготовчого засідання, оскільки відсутній предмет спору. При цьому, збільшуючи свою частку у спільному майні подружжя з 50/100 на 73/100, позивач не вимагає визнати 23/100 частки особистою власністю. Заявляючи вимоги про поділ майна подружжя шляхом визнання за відповідачем права власності на 27/100 частини спірної квартири та на Ѕ частини грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках, відкритих до 01.04.2019 року на ім`я відповідача в АТ КБ « ПриватБанк», позивач таким способом порушує принцип диспозитивності, передбачений ст.13 ЦПК України та розпоряджається правами відповідача на власний розсуд, яких вона не заявляє. Крім того, позивачем не надано жодного доказу щодо наявності будь-яких коштів відповідача на депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк». Виходячи зі змісту ч.4 ст.65 СК України будь-які дії, вчинені подружжям під час шлюбу , презюмуються як такі, що вчинені в інтересах сім`ї та іншому подружжю, який проти цього заперечує, необхідно надати докази протилежного. У підготовчому засіданні, яке відбулося 24 березня 2021 року, ухвалою суду відмовлено у задоволенні поданої представником відповідача - адвокатом Шаповаловим М.С. заяви про закриття провадження у підготовчому засіданні в частині вимог про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 73/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , та визнання зобов`язання на борг за договором безвідсоткової цільової позики № 26-АРС від 21.01.2010 року в розмірі 83986,80 гривень. Представник позивача - адвокат Єрашов Р.В. у підготовчому засіданні, яке відбулося, 22 квітня 2021 року, подав заяву про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог про визнання за позивачем та відповідачем в порядку поділу майна подружжя права власності за кожним по Ѕ частині на грошові кошти, що знаходяться на депозитних рахунках, відкритих до 01.04.2019 року на ім`я відповідача в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк». Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року у підготовчому засіданні заяву представника позивача - адвоката Єрашова Р.В. задоволено, позовну заяву в частині позовних вимог про визнання за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках, відкритих до 01.04.2019 року на ім`я [PERSON] в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», та визнання за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках, відкритих до 01.04.2019 року на ім`я [PERSON] в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», залишено без розгляду. Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 21 травня 2021 року. 21 травня 2021 року справу знято з розгляду та призначено судове засідання на 07 червня 2021 року. Ухвалою суду від 07 червня 2021 року відкладено розгляд справи на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України та призначено судове засідання на 17 червня 2021 року. У призначене судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст. ст. 128-130 ЦПК України, проте конверт із судовою повісткою повернуто до суду з відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про відкладення розгляду справи та заяву про розгляд справи за її відсутністю до суду не подала. Державне підприємство « Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», третя особа у справі, свого представника у судове засідання не направило, про дату, час і місце судового засідання повідомлене належним чином. У матеріалах справи міститься заява представника третьої особи за довіреністю - [PERSON] , в якій вона просила розглядати справу за відсутності представника третьої особи. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Єрашов Р.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що позивач вважає наявне майно, яке набуте за час шлюбу з відповідачем, спільною сумісною власністю. У досудовому порядку сторони поділити це майно не можуть, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. При цьому позивач наполягає на нерівності часток при поділі майна подружжя, посилаючись на те, що фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинені з 01.04.2019 року, а тому з цього часу набуте позивачем майно, в тому числі заробітну плату, позивач вважає особистою приватною власністю, у зв`язку з чим просить розподілити спільне майно, яке зазначено у позовній заяві, у частках, визнавши за позивачем право власності на 73/100 частини спірної квартири та за відповідачем - на 27/100 частини спірної квартири. Крім того, позивач просить визнати за ним борг за зобов`язанням в сумі 83986 гривень 80 копійок, який також виник під час шлюбу, а тому вважає його спільним зобов`язанням подружжя, тому просить врахувати при розподілі спірної квартири, в тому числі визначивши частки у вказаному розмірі. Будь-які домовленості між позивачем та відповідачем щодо визначення розміру часток у спільному майні, відсутні, в тому числі шлюбний договір між ними не укладався. Позивач визнає, що договір цільової позики та договір купівлі-продажу спірної квартири укладалися під час шлюбу в інтересах сім`ї, що підтверджується також наданням відповідачем письмової згоди на придбання цієї квартири. Дату фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами - 01.04.2019 року позивач пов`язує з тим, що у березні 2019 року відповідач виїхала до Польщі та з того часу шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинилися, спільний бюджет не ведеться, позивач почав зустрічатися з іншою жінкою, з якою почав проживати з 01.02.2020 року за адресою її мешкання. Суму боргу за договором безвідсоткової цільової позики, яка станом на 25.01.2021 року становить 83986,80 гривень, позивач вважає необхідним визнати за собою, виходячи з такого. Оскільки з 01.04.2019 припинилися фактичні шлюбні стосунки з відповідачем та заробітна плата, за рахунок чого було погашено суму за договором позики, отримана з 01.04.2019 року до січня 2021 року, є особистою приватною власністю позивача, тому необхідно відступити від рівності часток при розподілі зазначеної квартири. Крім того, враховуючи, що однією з позовних вимог є визнання тільки за позивачем спільного боргу за договором позики, то і вказана сума боргу також має враховуватися як сума, що є особисто власністю позивача, яка залишається за ним. При поділі майна позивач бажає визнати за ним цю суму боргу, а тому хоче зменшити частки на зазначену суму від оцінки спірної квартири. Представник відповідача - адвокат Шаповалов М.С. у судовому засіданні пояснив, що відповідач позовні вимоги визнає частково. Просить визнати спірний об`єкт нерухомості спільною сумісною власністю та поділити його, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по Ѕ частині кожному з подружжя. Вважає, що вимога про збільшення частки на 23/100 у праві власності на спірне майно на користь позивача є необґрунтованою, оскільки Сімейним кодексом України таке збільшення з тих підстав, про які зазначає позивач, не передбачено. З тих обґрунтувань, які є щодо 23/100 часток, то позовні вимоги не підлягають задоволенню, а судом підлягає задоволенню 50/100, або Ѕ частини спірної квартири на користь позивача. І з даних позовних вимог відповідач також визнає той факт, що боргові зобов`язання за відсотковою цільовою позикою є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач заперечує проти того, що з 01.04.2019 року між нею та позивачем були припинені фактичні шлюбні стосунки, проте не заперечує того факту, що позивач подав до суду позов про розірвання шлюбу. Виїзд відповідача на заробітки до Польщі є вимушеною мірою та пов`язаний з пошуками відповідачем засобів для існування, оскільки з середині 2020 року позивач не надає відповідачу коштів на утримання, яка є інвалідом другої групи по зору. У зв`язку з цією обставиною позивач позбавив її можливості на утримання, тому вона подала на даний час позов до суду про стягнення аліментів на її утримання. Те, що позивач вважає припиненими фактичні шлюбні стосунки з відповідачем, остання вважає особистою позицією позивача, проте відповідач не вважає, що вона припинила шлюбні відносини з позивачем. Шлюб між позивачем та відповідачем досі не припинено, судом надано шестимісячний строк для їхнього примирення, який закінчується наприкінці червня 2021 року. У сторін є спільна дочка, яка вже є повнолітньою. Вважає, що позовна вимога щодо визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя зобов`язання на борг за договором безвідсоткової цільової позики в розмірі 83986 гривень 80 копійок задоволенню не підлягає, оскільки вказане зобов`язання у позивача вже існує і суду немає необхідності визнавати за позивачем це зобов`язання, однак в мотивувальній частині рішення судом має бути враховано той факт, що борг у вказаній сумі є спільним. Вказане зобов`язання не підлягає вирішенню в даному випадку в якості спору, оскільки по ньому відсутній спір, це зобов`язання як було у позивача, так і залишається і його можна вирішувати в порядку поділу майна подружжя лише у вигляді стягнення грошової компенсації за цим зобов`язанням. Свідок [PERSON] суду показала, що з позивачем [PERSON] вона познайомилася навесні 2019 року, після чого в них виникли стосунки, які продовжуються. Спочатку позивач приїздив до неї після відрядження, а починаючи з лютого 2020 року, він перевіз до неї свої речі і з того часу вони почали проживати однією сім`єю в її будинку за адресою: [ADDRESS] . Її малолітній син дуже прив`язався до нього і почав його називати татом. На даний час вони продовжують проживати разом як чоловік та дружина, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет, а саме: здійснюють спільні покупки, разом відпочивають та разом утримують будинок. Зі слів позивача їй відомо, що він одружений та на даний час подав до суду заяву про розірвання шлюбу, у нього є спільна з відповідачем дочка, яка вже доросла та навчається у Польщі. Про намір розлучитися з дружиною позивач їй розповів ще коли вони познайомилися. Зі слів позивача причиною розлучення з дружиною стало те, що остання поїхала на проживання у Польщу. Їй відомо, що у власності позивача є квартира, розташована в Печерському кварталі м. Славутича, та яка перебуває в кредиті. Також їй відомо, що у дружини позивача є квартира у Добринінському кварталі м.Славутича. З дружиною позивача вона не знайома та бачила її лише один раз, коли привозила ключі від квартири, а з дочкою позивача тільки спілкувалася по телефону. Позивач підтримує нормальні стосунки зі своєю дочкою та надає матеріальну допомогу. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає за адресою: [ADDRESS] , з квітня 2020 року. Поряд по сусідству проживає [PERSON] , з якою вона знайома близько п`яти років та підтримує дружні стосунки. У будинку, в якому вона на даний час проживає, раніше мешкала її свекруха, до якої вона приїздила та спілкувалася із [PERSON] по-сусідськи. Після її переїзду до вказаного будинку [PERSON] вже проживав у [PERSON] , зі слів якої вона знає, що [PERSON] з [PERSON] познайомилися ще раніше і він приїздив до [PERSON] з відрядження, а потім залишився жити постійно. Вона бачить, що він біля будинку господарює, так як будинок приватний, то є город та багато роботи. Вона буває у них вдома майже щодня, тому бачила, що [PERSON] та [PERSON] спільно працюють по господарству, роблять ремонт у будинку, проводять разом свята та відпочивають. Зі слів [PERSON] їй відомо, що він одружений, але розлучається із дружиною, тому що остання поїхала у Польщу і він дружину попереджав, що життя у них не буде, якщо та поїде. Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши подані сторонами докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 29 липня 1995 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 29 липня 1995 року складено відповідний актовий запис за № 112 та 13 березня 2020 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) видано повторно свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Присвоєні прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] (а.с.10). Відповідно до копії заочного рішення Славутицького міського суду Київської області від 21.07.2020 року у справі № 377/224/20, провадження №2/377/148/20, за позовом [PERSON] до [PERSON] , шлюб між вказаними особами, зареєстрований 29 липня 1995 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 112, було розірвано ( а.с 11-13). Проте вказане рішення суду не набрало законної сили, оскільки, як вбачається з ухвали Славутицького міського суду Київської області від 29 грудня 2020 року у справі №377/224/20, провадження №2/377/312/20, яка набрала законної сили 29 грудня 2020 року та копія якої долучена до матеріалів справи, 08 жовтня 2020 року ухвалою Славутицького міського суду Київської області було скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та надано строк для примирення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - шість місяців ( а. с. 14). Згідно з довідкою вуличного комітету Новозаводської районної ради у м.Чернігові від 10 листопада 2020 року за № 37/70, [PERSON] , позивач у справі, [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , дійсно проживає без реєстрації у [ADDRESS] з 01.02.2020 року по теперішній час (а.с.15). Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Хусалімовою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 162, [PERSON] , позивачем у справі, придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ( а.с.18-19). За змістом п.6 договору купівлі-продажу продаж квартири вчинено за ціною 297478,80 гривень. Як зазначено у п.8 договору купівлі-продажу, дружина покупця, [PERSON] , надала свою згоду на купівлю квартири та укладення цього договору, посвідчену приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. за реєстраційним № 30 від 11 січня 2010 року. Договір купівлі-продажу квартири від 21 січня 2010 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 162, посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Хусалімовою Л.В., згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів від 21 січня 2010 року № 8180168, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 3800138 ( а. с. 24). Факт прийняття вказаної квартири позивачем підтверджується актом приймання-передачі квартири від 21 січня 2010 року, копія якого долучена до матеріалів справи ( а. с. 20). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 січня 2010 року, номер витягу 25106470, право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за позивачем [PERSON] , реєстраційний номер 25309876 (а.с.23). З договору безвідсоткової цільової позики № 26-АРС від 21 січня 2010 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що між позивачем [PERSON] та ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», третьою особою у справі, був укладений договір безвідсоткової цільової позики, відповідно до умов якого позивачу була надана безвідсоткова цільова позика в розмірі 297 478,80 гривень для придбання квартири [ADDRESS] строком на 20 років ( 240 місяців). Повернення позики забезпечується іпотекою, позичальник повертає позику позикодавцю, починаючи з 01.02.2010 року по 31 січня 2030 року щомісячно рівними частками шляхом здійснення позикодавцем утримань із заробітної плати по 1239,50 гривень щомісяця (а.с.16-17). 23 січня 2010 року [PERSON] , позивач, та ДП « Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», третя особа, уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 226, за умовами якого для забезпечення виконання основного зобов`язання за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21 січня 2010 року іпотекодавець передав іпотекодержатею в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (а. с. 21-22). Як зазначено у п. 4 іпотечного договору, предмет іпотеки переданий в іпотеку за письмовою згодою дружини [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. 11 січня 2010 року за реєстраційним номером 30. За змістом вказаного іпотечного договору приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області на підставі ст. 73 Закону України « Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням цього іпотечного договору накладається заборона відчуження зазначеної в договорі квартири [ADDRESS] і належить [PERSON] , до розірвання чи припинення договору. Інформація про інші заборони відчуження на вказаний об`єкт нерухомості станом на 21 січня 2010 року, згідно з Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 січня 2010 року за № 25973685, відсутня (а.с.25). За даними технічного паспорта, квартира [ADDRESS] , складається із двох кімнат, площа квартири: жила - 40,2 кв. м, загальна - 74,4 кв. м ( а. с. 26-27). Згідно з довідками ВП «Атомремонтсервіс» ДП « Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»: № 21-47/39 від 25.01.2021 року, № 21-47/34 від 20.01.2021 року, № 21-47/48 від 29.01.2021 року, електрослюсарю 6 р. [PERSON] , таб. №0662, була надана безпроцентна позика на придбання житла відповідно до договору № 26-АРС від 21.01.2010 року в сумі 297478,80 гривень, на термін з 01.02.2010 року по 31.01.2030 року з подальшим утриманням із заробітної плати. В погашення позики із заробітної плати [PERSON] було утримано: за період з 21.01.2010 року по 31.03.2019 року - 160992 гривні; з 01.02.2010 року по 20.01.2021 року - 213492 гривні; з 01.04.2019 року по 25.01.2021 року - 52500 гривень. Заборгованість [PERSON] за позику на житло станом на 29.01.2021 року складає 83986,80 гривень (а.с.28-30). Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 25.07.2019 року позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 27.04.2010 року по теперішній час ( а.с.9). Загальна вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно до звіту про оцінку об`єкта житлової нерухомості, складає 293842,00 гривні (а.с.35-44). Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 19.03.2021 року № 20.1.0.0.0/7-210309/6262 рух коштів по рахунку [PERSON] відсутній ( а.с. 137). За даними Держприкордонслужби України, викладеними у листі від 01.03.2021 року за № 91-7462/0/15-21-Вих., за період з 01.01.2019 по 01.02.2021 року [PERSON] перетинала державний кордон в напрямку виїзд-в`їзд: 13.02.2019 року ( виїзд), 19.02.2019 року (в`їзд), 14.03.2019 року ( виїзд), 02.09.2019 року ( в`їзд), 29.09.2019 року ( виїзд) ( а. с. 74). Згідно з пенсійним посвідченням № [NUMBER] серії [NUMBER] , виданим 12.02.2015 року, та довідкою МСЕК серії КИО-І №186284 від 14.01.2003 року, копії яких долучені до матеріалів справи, відповідач є інвалідом другої групи з дитинства та отримує пенсію по інвалідності ( а. с. 158). Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Сімейного кодексу України та інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні відносини. Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( стаття 61 СК України). Відповідно до частини 3 вказаної статті якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу( частина 1). Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (частина 2). Як передбачено у ч.1 ст.69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За правилом ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження№ 14-325цс18, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За правилом частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї. Разом з тим, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі ч.2, 3 ст.70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу [PERSON] , позивач у справі, за договором купівлі-продажу від 21 січня 2010 року придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартість якої згідно з договором становить 297478,80 гривень. Грошові кошти в сумі 297478,80 гривень позивач отримав згідно з договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21 січня 2010 року, укладеним з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», де він працює. Враховуючи, що договір позики був укладений в інтересах сім`ї, то за змістом ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України вказані гроші є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому їх використання на придбання спірної квартири в силу ст.60, ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що ця квартира була придбана за спільні кошти та є спільною сумісною власністю, що сторонами не заперечувалось. Позивач та відповідач не домовлялися про поділ спірного майна та шлюбний договір не укладали, що було встановлено у судовому засіданні з пояснень представників сторін. Як вбачається з позовної заяви та підтверджено представником позивача у судовому засіданні, обґрунтовуючи необхідність відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, позивач посилається на інші обставини, які ч.ч.2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України не передбачені. Зокрема, позивач в якості обставини, яка на його думку, є підставою для визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на спірну квартиру в розмірі 73/100 частки, а за відповідачем на 27/100 частки, зазначає фактичне припинення ним шлюбних стосунків з відповідачем з 01.04.2019 та визнання його заробітної плати, отриманої після 01.04.2019 року, за рахунок якої він щомісяця погашає борг за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року, його особистою власністю. У зв`язку з чим позивач вважає, що частка відповідача у спірній квартирі має бути зменшена на розмір, що відповідає співвідношенню суми боргу в розмірі 83986,80 гривень, що має бути визнаний за ним, до вартості квартири на день розгляду справи судом. Представник позивача у судовому засіданні зазначив про часткове визнання відповідачем позовних вимог, посилаючись на визнання за відповідачем та позивачем права власності на спірну квартиру у рівних частках по Ѕ в порядку поділу майна подружжя. Нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між подружжям. Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Як було встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами станом на день розгляду справи в суді не розірваний. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що кошти, одержані за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21 січня 2021 року, використані в інтересах сім`ї, мета його укладення забезпечення сім`ї житлом, а тому даний договір створює обов`язки як для позивача [PERSON] так і для відповідача [PERSON] . Матеріалами справи підтверджено та сторонами визнано, що частина боргу за вказаним договором безвідсоткової цільової позики на час розгляду даної справи в суді ще не повністю погашена, оскільки строк повернення позики спливає 31 січня 2030 року. У постанові від 09.01.2020 року у справі № 367/7110/14-ц , провадження № 61-12957св19, Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя . У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18, провадження № 61-5819св19, зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст.57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд вказує, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах. З наведених підстав доводи позивача, якими він обґрунтовує позовні вимоги щодо визнання за ним в порядку поділу майна подружжя зобов`язання на борг за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року в розмірі 83986,80 гривень, через що частка відповідача у поділюваному майні має бути зменшена на розмір, що відповідає співвідношенню суми вказаного боргу до вартості квартири на день розгляду справи судом та є підставою для збільшення частки позивача в спільному сумісному майні подружжя, зокрема праві власності на спірну квартиру, суд вважає неспроможними та не приймає. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, необхідно керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Саме такого висновку дійшла Велика Плата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, а тому кожна сторона спору має право власності на одну другу частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка є об`єктом права спільної сумісної власності. Праву на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що отримана в позику на придбання цієї квартири, проте вказана обставина не може бути підставою для відмови у поділі спільного сумісного майна подружжя. Так, з матеріалів справи вбачається, що погашення позики в період з 21 січня 2010 року до 29.01.2021 року здійснювалося із заробітної плати позивача, яка відповідно до ч.2 ст.61 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач вважає, що оскільки, після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем з 01.04.2019 року його заробітна плата, за рахунок якої здійснювалося погашення позики, є його особистою власністю, то і зобов`язання на борг за договором безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року в сумі 83 986,80 гривень має бути визнане за ним, а тому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним це зобов`язання. Проте, за правилом ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України договір безвідсоткової цільової позики № 26-АРС від 21 01 2010 року, укладений позивачем з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», створив права та обов`язки не тільки для позивача, але і для відповідача, виконання якого подружжя повинно здійснювати як солідарні боржники, що сторонами не заперечувалося. У судовому засіданні представник позивача та представник відповідача пояснили, що позивач та відповідач вважають вказаний борг за договором позики спільним, а тому обидві сторони мають відповідати за нього у рівних частках. Проте позивач, як пояснив його представник, бажає визнати за собою всю суму боргу в розмірі 83 986,80 гривень, що залишилася, з метою зменшення частки відповідача у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру. Враховуючи, що договір безвідсоткової цільової позики № 26-АРС від 21. 01 2010 року, укладений в інтересах сім`ї, то подружжя повинно здійснювати вказане зобов`язання як солідарні боржники. Виконання боржником солідарного обов`язку надає йому право відповідно до ч.1 ст.544 Цивільного кодексу України звернутися до іншого солідарного боржника із зворотною вимогою (регресом) про повернення коштів за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не зможуть між собою домовитися в позасудовому порядку. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 4, 13 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, враховуючи, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності на неї зареєстроване за позивачем, підстав для відступу від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, судом не встановлено, договір безвідсоткової цільової позики №26-АРС від 21.01.2010 року укладений під час шлюбу та в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим створив обов`язки як для позивача, так і відповідача як солідарних боржників, то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Таким чином, в порядку поділу майна подружжя необхідно визнати за позивачем та відповідачем право власності за кожним по 1/2 частині на квартиру, загальною площею 74,4 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є інвалідом другої групи, а тому звільнена від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України « Про судовий збір». За таких обставин, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, в сумі 925 гривень 60 копійок підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: partial