Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

11 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним розпорядження Шевченківського підприємства з перевезення вантажу та пасажирів №2993 від 11 грудня 1999 року щодо надання дозволу [PERSON] та членам його сім`ї, а саме дружині [PERSON] , синові [PERSON] та [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 11 грудня 1999 року, виданого Шевченківським підприємством з перевезення вантажу та пасажирів щодо визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права приватної власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/3 частині за кожним на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що розпорядженням Шевченківського підприємства з перевезення вантажу та пасажирів №2993 від 11 грудня 1999 року [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: дружині [PERSON] , сину [PERSON] та [PERSON] (сину дружини від першого шлюбу), надано дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS] . 11 грудня 1999 року видано свідоцтво про право на приватної спільної власності на вказану квартиру на 4 осіб в рівних частках. Оскільки позивач на вищевказаний час був неповнолітнім, в заяву про приватизацію квартири, а також у свідоцтво про право власності на неї, його було включено без врахування його волевиявлення. Вказаним питанням позивач ніколи не цікавився, в зв`язку з чим про здійснення приватизації квартири на його ім`я йому стало відомо на початку 2019 року, коли він намагався вирішити питання постановки на квартирний облік за місцем проходження військової служби в Службі безпеки України та йому в цьому було відмовлено, в зв`язку з тим, що він вже використав своє право на безоплатну приватизацію. За вказаних обставин, позивач вважає, що здійснюючи приватизацію квартири, в тому числі і на позивача, його батьки діяли під впливом помилки, оскільки його участь у приватизації призвела до негативних наслідків та в подальшому звузила використання ним своїх житлових прав. Вважає, що його батьки, приватизуючи квартиру, виконали всі дії, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» з дотриманням Положень про порядок передачі квартири (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №56 від 15 вересня 1992 року, однак згідно діючого законодавства вони мали право розпоряджатися майном, а не правом позивача на приватизацію. Таким чином, батьки позивача, надаючи згоду на приватизацію квартири від його імені, фактично позбавили позивача після досягнення повноліття скористатися правом на приватизацію житла за власним вибором у майбутньому. Крім того, на момент приватизації квартири мати та батько позивача мали право приватизувати квартиру, площа якої відповідно до технічного паспорту становить 65,78 кв.м., без його участі. На даний час Шевченківське підприємство з перевезення вантажу та пасажирів припинило свою діяльність і всі документи, що стосуються приватизації були передані до Смілянської міської ради Черкаської області. Ухвалою від 11 липня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] скориставшись своїм правом, передбаченим ст.193 ЦПК України, звернулися у даній справі до [PERSON] з зустрічним позовом, в якому просять визнати за ними право власності по 1/3 частині за кожним на квартиру [ADDRESS] . Зустрічна позовна заява обґрунтована аналогічними доводами, які викладені у первісній позовній заяві, при цьому зазначено, що у відповідності до ст.ст.4, 12, 13, 15, 16 ЦПК України, у первісного позивача відсутні підстави для звернення до суду з вимогою про визнання за ними права власності на квартиру. Ухвалою суду зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісною та об`єднані в одне провадження. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просив розгляд справи провести без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав, проти задоволення зустрічного позову не заперечував. Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися, звернулися з заявами, в яких просили розгляд справи провести без їх участі, наполягали на задоволенні зустрічної позовної заяви та не заперечували проти задоволення первісної позовної заяви. Представник відповідача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом - Смілянської міської ради Черкаської області у підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, не заперечував проти задоволення первісного та зустрічного позовів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, 11 грудня 1999 року розпорядженням Шевченківського підприємства з перевезення вантажу та пасажирів №2993 [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: дружині [PERSON] , сину [PERSON] та [PERSON] , надано дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Шевченківським підприємством з перевезення вантажу та пасажирів 11 грудня 1999 року, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї: дружині [PERSON] , синові [PERSON] , синові [PERSON] в рівних долях. Квартира приватизована згідно з законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 65,78 кв.м. Як вбачається з копії паспорту серії [NUMBER] , виданого Смілянським МРВ в Черкаській області 11 лютого 2003 року, позивач за первісним позовом [PERSON] народився [INFO] . Таким чином, на час приватизації квартири [ADDRESS] , а саме - 11 грудня 1999 року, позивач за первісним позовом [PERSON] був неповнолітнім. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15 вересня 1992 року (надалі - Положення), який складено відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зокрема, у пункті 18 вищевказаного Положення зазначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Як встановлено під час розгляду справи, на час приватизації позивачу за первісним позовом [PERSON] виповнилося повних 13 років, в зв`язку з чим, у розумінні ст.31 ЦК України, він був фізичною особою з частковою цивільною дієздатністю. Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон), приватизації підлягає Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. В розумінні ч.2 ст.8 Закону, право на одержання у приватну власність житла повинні набувати громадяни, які на законних підставах мешкали у цих квартирах. Законом передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Відповідно до ч.11 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом. Батьки позивача за первісним позовом, приватизовуючи квартиру, виконали всі дії, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» з дотриманням Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15 вересня 1992 року, однак згідно діючого законодавства вони мали право розпоряджатися майном, а не правом [PERSON] на приватизацію квартири. Статтею 27 ЦК України визначено правило, згідно якого правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є незаконним. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що батьки позивача за первісним позовом, надаючи згоду на приватизацію квартири від імені [PERSON] , фактично позбавила його права, після досягнення ним повноліття, прийняти участь у приватизації державного житлового фонду та скористатися правом на приватизацію житла за його власним вибором у майбутньому. Крім того, згідно ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Як вбачається з технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності громадянина, квартира [ADDRESS] , має загальну площу 65,78 м.кв. Враховуючи викладене, суд вважає, що на час приватизації квартири відповідачі за первісним позовом мали право приватизувати квартиру [ADDRESS] , площа якої відповідно до технічного паспорту становить 65,78 кв.м., без участі позивача за первісним позовом [PERSON] . Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що приватизація квартири здійснена з порушенням чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства та законних прав на приватизацію позивача за первісним позовом [PERSON] , що стало наслідком позбавлення його законного права приватизувати інше житло після досягнення ним повноліття. Згідно ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Статтею 41 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року (який діяв на момент укладення угоди) передбачено, що для вчинення правочину обов`язковою ознакою є волевиявлення особи, яке направлене на досягнення бажаних для учасників правочину юридичних наслідків - встановлення, зміну або припинення відповідних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги зазначені у первісному позові щодо визнання недійсною приватизацію квартири [ADDRESS] , визнання недійсним розпорядження Шевченківського підприємства з перевезення вантажу та пасажирів №2993 від 11 грудня 1999 року щодо надання дозволу на приватизацію вказаної квартири, визнання недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру підлягають частковому задоволенню, виключно в частині, що стосується позивача за первісним позовом [PERSON] . Разом з тим, згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи вищевказані норми та відсутність підстав у позивача за первісним позовом [PERSON] для звернення до суду з вимогою про визнання за нами права власності по 1/3 частині за кожним на квартиру [ADDRESS] , суд не знаходить підстав для її задоволення. Крім того, відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З вищевказаних норм та підстав, які були викладені під час вирішення позовних вимог за первісним позовом, суд приходить до висновку про доцільність задоволення зустрічного позову. Позивачі у справі, як за первісним позовом, так і за зустрічним, не наполягали на стягненні з відповідачів сплаченого судового збору, в зв`язку з чим, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за недоцільне вирішувати питання щодо розподілу судових витрат сторін.

Outcome: partial