Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

10 квітня 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві позивач зазначила, що 19.07.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2004768786, за яким вона отримала кредит в сумі 10\~000 грн. 00 коп. строком на 36 місяців з оплатою щомісячного платежу у розмірі 753 грн. 00 коп. Вказаний кредитний договір [PERSON] уклала на прохання відповідачки [PERSON], якій необхідні були кошти на лікування її матері. Враховуючи вищевказані сімейні обставини, які склалися у відповідачки [PERSON], довіряючи їй, позивачка, отримавши вищевказаний кредит, передала останній вказані грошові кошти в розмірі 10\~000 грн. 00 коп. разом з договором, так як при цьому вони досягли домовленості, що [PERSON] повертатиме взяті у неї в позику гроші шляхом погашення кредиту безпосередньо банку, сплачуючи платежі щомісячно до 25 числа через банк «Аваль», що підтверджується її розпискою від 20.07.2013 року. [PERSON] дотримувалася вказаної домовленості з погашення кредиту та внесення платежів за користування кредитом, а саме: в період з 14.08.2013 р. по 18.03.2014 р. регулярно та своєчасно сплачувала платежі, але в квітні 2014 року до 20 числа не сплатила, про що [PERSON] було отримано повідомлення від банку, і в травні 2014 року з метою уникнення штрафних санкцій позивачка сплатила платежі за 2 місяці у розмірі 1\~600 грн., що підтверджується квитанцією банку від 13.05.2014 року. Але, у подальшому [PERSON] свою обіцянку не виконала, повністю припинила виконувати свої зобовязання за розпискою, і більше жодних грошових коштів за вказаною позикою [PERSON] не повернула, тобто платежів за кредитним договором не внесла. У звязку з припиненням [PERSON] вказаних виплат, отримавши у липні 2014 року після 20 числа повідомлення банку, [PERSON] стала самостійно сплачувати щомісячні платежі за вищевказаним кредитним договором. У подальшому зобовязання за вищевказаним кредитним договором були виконані [PERSON] у повному обсязі, у звязку з чим цей договір припинив свою дію з 29.01.2016 року, що підтверджується Довідкою №400-02/124 від 15.03.2017 року. Після припинення [PERSON] виконання своїх зобовязань за договором позики, фактично не користуючись грошовими коштами, отриманими за кредитом, [PERSON] змушена була виконувати зобовязання за вказаним кредитним договором, і в період з 13.05.2014 р. по 29.01.2016 р. (за виключенням платежу від 18.06.2014 р.) нею було сплачено грошових коштів у сумі 18\~103 грн. 00 коп., що підтверджується Довідкою про стан кредитної заборгованості від 15.03.2017 р. та копіями квитанцій. Таким чином, [PERSON] згідно укладеного між нею і [PERSON] договору позики зобовязана була повернути, взяті у позивачки в позику гроші шляхом погашення кредиту безпосередньо банку зі сплатою всіх необхідних платежів. Тому, відповідачка [PERSON] зобовязана повернути [PERSON] основний борг за договором позики від 20.07.2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 7\~459 грн. 49 коп., сплатити проценти за користування грошовими коштами за період з 20.07.2013 р. по 10.04.2017 р. у розмірі 5\~878 грн. 20 коп., та 3% річних за прострочення грошових зобовязань за договором позики від 20.07.2013 р. за період з 20.07.2016 р. по 10.04.2017 р. у розмірі 392 грн. 81 коп., відшкодувати збитки у розмірі 11\~284 грн. 45 коп. та витрати повязані зі сплатою судового збору у сумі 640 грн.00 коп. 05 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], в якій просила суд визнати правочин недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що у липні 2011 року отримала грошові кошти, а саме 15\~000 грн. в борг у [PERSON] На момент отримання позики сторонами було домовлено про оплату грошового боргу позивачем відповідачу за зобовязаннями відповідача, а саме кредитними договорами. Відповідачем було пояснено позивачу, що такий порядок розрахунків більш зручний для повернення позики. Маючи на той момент добрі дружні стосунки позивач сумлінно виконувала свої зобовязання зі сплати грошового боргу перед відповідачем, а тому письмового договору позики про отримання грошових коштів позивачем у відповідача складати не було необхідності. Однак, у січні 2013 року у звязку з скрутним фінансовим становищем позивач неспроможна була перерахувати за декількома кредитними договорами відповідача грошові кошти, на підставі чого дружні стосунки між сторонами погіршилися, на підставі чого відповідач наполягала на складанні розписки від 29 січня 2013 року. Відповідач маючи не доброчесні наміри стосовно позивача у липні місяці при передачі чергового договору споживчого кредиту №2004768786 від 19 липня 2013 року, укладеного між відповідачем та ПАТ «ОТП Банк» виявила прохання до позивача укласти ще одну розписку про сплату грошового боргу, поясняючи це тим, що оскільки позивач же сплатила частину боргу тому нова розписка повинна містити нові умови з меншою сумую боргу. За такого позивач написала розписку станом на 20 липня 2013 року та передала відповідачу. Але на прохання позивача повернути розписку від 29 січня 2013 року відповідач відповіла відмовою, аргументуючи це тим, що не весь борг повернуто. Як вбачається з розписки від 20 липня 2013 року текст якої є фактичним підтвердженням переукладення розписки від 29 січня 2013 року на загальну суму 25\~000 грн., а за первісним позовом відповідач (позивач за первісним позовом) наголошує на переданні грошових коштів на загальну суму 10\~000 гривень. З цього випливає, що позивач не мав вільного волевиявлення укладати дійсну розписку, а лише переписувався текст розписки від 29 січня 2013 року про що наполягала відповідач. А проект розписки від 25 жовтня 2013 року є тому підтвердження, яка написана почерком відповідача, але не була укладена за наполегливістю позивача, з підстав виплати фактичного боргу. Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року зустрічний позов [PERSON] обєднано в одне провадження з первісним позовом. В судових засіданнях позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в тому ж обсязі і з тих же підстав, зістрічний позов не визнали, просили відмовити в задоволенні зустрічного позову. [PERSON] позовні вимоги зустрічного позову підтримала, просила його задовольнити, в задоволені первісного позову просила відмовити. Заслухавши первісного позивача, її представника, первісного відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставинах, суд приходить до переконання, що в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено. що [PERSON] уклала договір про надання споживчого кредиту №2004768786 від 19.07.2013 року, згідно якого вона отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 10000 гривень. Погашення заборгованість по вказаному кредитному договору здійснювала первісний відповідач [PERSON] до липня 2014 року (останній платіж 18.06.2014р.), про сторони в судовому засіданні підтвердили вказаний факт. З липня 2014 року погашення заборгованості по договору споживчого кредиту №2004768786 від 19.07.2013 року здійснювала позивальник [PERSON] 20 липня 2017 року складений документ під назвою «Розписка» між [PERSON] та [PERSON], згідно якого, дослівно: «Я [PERSON] попросила взяти кредит дельта та ОТП на лікування матері [PERSON] [PERSON] в сумі 25000 кредитними коштами від 29.01.2013 15; 20.07.2013 10. Зобовязуюсь сплачувати через банк Аваль 1600 гр. щомісячно. В разі не сплати до 25 числа зобовязуюсь сплачувати заборгованість за тарифами банків». В судовому засіданні первісна відповідачка [PERSON] вказувала, що по документу від 20 липня 2017 року під назвою «Розписка» кошти в борг не бралися, так як на прохання [PERSON] був написаний вказаний документ, так як вона пропустила черговий платіж і вказувалося. Що вона буде сплачувати за тарифами банків в разі несвоєчасного внесення суми. Вказує, що сума 25000 гривень, це сума за розпискою від 29 січня 2013 року згідно якої за рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14.10.2014 року з неї вже стягнуто суму позики. Додатково вказує, що сума позики по розписці 25000 гривень, складається з двох частин: з 15000 гривен та з 10000 гривень, які вона брала і написала розписку від 29 січня 2013 року, погашення вказаних сум вона повинна була здійснювати шляхом погашення кредиту [PERSON]: 15000 гривень на погашення заборгованості за кредитним Договором Дельта-банк від 29.01.2013р. №00214162290113, а 10000 гривень на погашення заборгованості за кредитним договором ОТП-банк від 19.07.2013р. №2004768786. В судовому засіданні [PERSON] вказала, що 15000 гривень, які зазначенні в документі під назвою «Розписка» від 20.07.2013 року входять в суму по розписці від 29.01.2013 року по якій вже прийнято рішення, а сума в розмірі 10000 гривень, це нова сума яку отримала [PERSON] саме 20.07.2013 року і яку просить стягнути. Згідно ст. 1046 ЦК України, За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1049 ЦК України, Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 202 ЦК України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Частиною 5 ст. 203 ЦК України, передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 207 ЦК України, Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Згідно Правової позиції викладеної в Постановах Верховного суду України від 12.04.2017 року у справі за № 6-487цс17 та від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, «Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.» Отже, досліджуючи документ під назвою «Розписка» датований 20 липням 2013 року, за своїми умовами не є договором позики, так як вже було зазначено в ньому йде мова, що [PERSON] попросила [PERSON] взяти кредит у в банку на лікування матері, а не зазначено, що [PERSON] взяла кошти в позику у [PERSON] Загальна сума 25000 /двадцять пять тисяч/ без родових ознак, назви та коду валюти не вказані. Суд дослідив розписку від 29 січня 2013 року, оригінали квитанцій про сплату коштів за кредитними договорами [PERSON] (вказані квитанції знаходять в [PERSON]С.), дослідив рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14.10.2014 року, змінене рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2014 року, з урахуванням пояснень [PERSON] та [PERSON] прийшов до переконання, що документ під назвою «Розписка» датований 20 липням 2013 року, в якому зазначено номера кредитних договорів від 29.01.2013 року та 20.07.2013 року є письмовою домовленістю між [PERSON] та [PERSON] про погашення боргу за розпискою від 29 січня 2013 року на суму 25000 гривень, а саме, що 15000 гривень [PERSON] погасить шляхом погашення кредитного договору [PERSON], який остання уклала з Дельта-банк, а 10000 гривень погасить шляхом погашення кредитного договору [PERSON], який остання уклала з ОТП-банком, вказані кошти [PERSON] повинна була внесені через банк Аваль. Так як суд прийшов до переконання, що документ під назвою «Розписка» датований 20 липням 2013 року, є додатковою письмовою домовленістю до договору позики від 29.01.2013 року щодо порядку погашення позики, то відсутні підстави, щодо задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання правочину недійсним з підстав того, що згідно документу під назвою «Розписка» від 20.07.2013 року кошти [PERSON] від [PERSON] не отримувала (з підстав, що правочин є безгрошовим). На підставі викладено,

Outcome: dismissed