Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

11 червня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 24 квітня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] (далі - відповідач) було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Крім того, посилається на те, що цим договором було передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, пені та комісії за користування кредитом та інших витрат, а відповідно до п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови), з якими як зазначає позивач, відповідач ознайомлена, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання і якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, то він автоматично пролонгується на такий же строк. Оскільки станом на 30 квітня 2018 року у відповідача виникла заборгованість на загальну суму 30104,92 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 1873,71 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 26021,45 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 300,00 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1409,76 грн., то позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором та 1762 грн. витрат по оплаті судового збору. Ухвалою суду від 14 червня 2018 відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач будучи належним чином повідомленим про надходження позовної заяви та відкриття провадження у справі в порядку статті 128 ЦПК України (пункт 4 частина восьма) відзиву на позов не надіслав. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. Так, з кредитного договору без номера від 24 квітня 2014 року вбачається, що в цей день між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір, шляхом оформлення й підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за яким останній отримав кредит в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6). Надання кредиту у вигляді ліміту на платіжну картку - це окремий вид користування коштами, наданими в кредит. При укладенні цього договору сторони керувалися положенням частини першої статті 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Статтями 651, 654 цього Кодексу передбачено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом та вчиняється в такій самій формі, що й договір, що розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до пункту 1.1.7.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк (а.с.19). Відповідачем не надано доказів про те, що дія вищевказаного кредитного договору за його ініціативою та у спосіб передбачений пунктом 1.1.7.12 Умов була припинена, тому суд вважає, що кредитний договір від 24 квітня 2014 року, укладений між сторонами, діє з часу його укладення й по термін дії виданої кредитної картки, тобто до 30 квітня 2018 року. Вищевказаними Умовами передбачено, що за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно пункту 2.1.1.5.5 Умов, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до пункту 2.1.1.5.6 Умов у разі невиконання зобов'язань за Договором на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі прострочення кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку. З наданого суду представником позивача розрахунку заборгованості за договором, укладеним з відповідачем 24 квітня 2014 року, вбачається, що останній свої зобов'язання за договором належним чином не виконує, останній платіж на виконання договору був здійснений ним 31 грудня 2014 року в сумі 12,53 грн., у результаті чого станом на 30 квітня 2018 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 30104,92 грн., з яких: 1873,71 грн. заборгованість за кредитом, 26021,45 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 300,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. фіксована частина штрафу та 1409,76 процентна складова штрафу за порушення грошового зобов'язання (а.с.5). Частинами першою-третьою статті 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Виходячи з вимог частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною другою статті 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Встановивши, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав до суду копію анкети-заяви [PERSON] від 24 квітня 2014 року разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, з чого вбачається, що останній погодився із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів, тобто, зі сплатою 30 % річних за користування кредитом і, при цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальником не оспорювались, тобто, на думку суду, договір ним частково виконувався, а згідно зі статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин, частково повернувши борг 31 грудня 2014 року у сумі 12,53 грн., [PERSON] погодився зі встановленим банком на момент підписання анкети - заяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні 30 % річних. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору від 24 квітня 2014 року закінчився у зв'язку із закінченням строку дії картки, а саме: 30 квітня 2018 2018 року і в подальшому сторонами не продовжувався. З приводу розміру нарахованих за кредитним договором процентів, суд бере до уваги, що згідно наданого позивачем розрахунку процентна ставка на момент підписання позичальником договору становила 30 % на рік. Як видно з розрахунку, у подальшому процентна ставка за договором неодноразово підвищувалась позивачем в односторонньому порядку з 01.09.2014 до 34,8% річних та з 01.04.2015 до 43,2% річних (а.с.5). У позовній заяві позивач зазначав, що можливість зміни розміру відсоткової ставки була передбачена п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг. Однак суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо розміру процентів, які підлягають стягненню з відповідача за підвищеною у односторонньому порядку відсотковою ставкою, з огляду на таке. За змістом статей 207, 638, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правочин по укладенню кредитного договору укладається сторонами в письмовій формі, яким узгоджуються розмір кредиту, процентів за користування кредитом, й у разі забезпечення виконання кредитного зобов'язання узгоджуються питання застосування до позичальника неустойки (пені, штрафу) у розмірі визначеному кредитним договором, підписаним сторонами. Отже, оскільки зазначені позивачем умови і правила та тарифи всупереч вимогам статей 207, 1055 ЦК України та частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не були підписані позичальником й оригінали цих документів кредитором відповідачеві також передані не були, суд не може вважати їх складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору, а тому посилання позивача про право змінювати розмір процентів у односторонньому порядку на підставі не підписаних відповідачем та правил надання банківських послуг, суд вважає необґрунтованим. Саме така правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11.03.2015, № 6-240цс14 від 11.02.2015, № 6-698цс15 від 10.06.2015 та № 6-757цс15 від 01.07.2015, № 6-2320цс16 від 22.03.2017. Суд також враховує й правову позицію Верховну Суду України, висловлену у постанові від 19.12.2012 по справі № 6-144цс12, відповідно до якої якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12.12.2008 № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 09.01.2009. Крім того, частиною третьою статті 1056-1 ЦК України передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Тому, хоч чинним законодавством і передбачено можливість визначення у кредитному договорі змінюваної процентної ставки, однак навіть в Умовах та правилах надання банківських послуг, на які посилається позивач, не визначено періодичність зміни процентної ставки, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосування індексу, що має бути також погоджений сторонами і вимоги до якого визначені у частині п'ятій статті 1056-1 ЦК України, а також відсутні умови, які б дозволяли точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Крім того суд враховує, що згідно вимог закону саме на кредитодавця покладається обов'язок письмово повідомляти позичальника та інших зобов'язаних осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати з якої застосовуватиметься нова ставка. Враховуючи наведене вище суд доходить до висновку, що позивач не мав права підвищувати (змінювати) процентну ставку за кредитним договором, укладеним між ним та відповідачем, відповідно нарахування процентів за вказаним договором має здійснюватися виходячи з процентної ставки, яка була визначена на час підписання кредитного договору та часу отримання відповідачем кредитних коштів, тобто 30% річних, без стягнення їх у подвійному розмірі на прострочену суму заборгованості, тобто нарахування процентів має здійснюватися за формулою, яка діяла станом на дату підписання відповідачем анкети. Отже, виходячи з розміру процентної ставки 30% річних, яка має застосовуватися за даним договором, суми заборгованості, періоду її існування та часу нарахування банком процентів за договором, а саме з 12.06.2014 по 30.04.2018, сума нарахованих процентів має становити 2185,31 грн. (1873,71 грн. х 30% х 1419 днів/365 днів) і саме у вказаному розмірі проценти за кредитним договором підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Отже, в цій частині позов підлягає задоволенню частково. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, що визначено в умовах кредитування з використанням кредитки «Універсальна», суд погоджується з тим, що позивач має право на стягнення відповідача вказаних штрафних санкцій. Водночас визначений у розрахунку розмір штрафу 500 грн. (фіксована частина) та 1409,76 грн. (процентна складова), зважаючи на встановлений в ході судового розгляду розмір заборгованості за кредитним договором, який становить загалом 4059,02 грн. (1873,71 грн. + 2185,31 грн.), суд вважає необґрунтованим і беручи до уваги визначені у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» правила нарахування штрафу приходить до висновку про необхідність стягнення його у загальному розмірі 702,95 грн. (500 грн. + (4059,05 грн. х 5%). Водночас суд не може задовольнити вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією в сумі 300,00 грн. з огляду на наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.10.2015 № 6-2003цс15. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Неустойка є видом забезпечення виконання зобов'язань (частина перша статті 546 ЦК України) та правовим наслідком порушення зобов'язання (стаття 611 ЦК України). В свою чергу, комісія є платою за певні свої послуги. Таким чином, правовідносини, пов'язані із сплати пені та правовідносини, пов'язані з сплатою комісії мають різну правову природу. В порушення вказаних норм, позивач розмір заборгованості із пені та комісії визначено у позовній заяві разом у сумі 300 грн. та не надано суду окремого розрахунку. Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано стягнення пені та комісії разом відповідно до конкретного пункту довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», суд вважає позовні вимоги в цій частині недоведеними. Отже, загальна сума заборгованості станом на 30.04.2018, з урахування тіла кредиту, процентів та штрафів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за кредитним договором, укладеним між ними 24.04.2014, становить 4761,97 грн (1873,71 грн. за тілом кредиту + 2185,31 грн. за процентами + 702,95 грн. за штрафами). Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково на 15,8 %, то з відповідача у відповідності до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий пропорційно до задоволених вимог в сумі 278,40 грн. На підставі викладеного та відповідно до статей 3, 509, 526, 527, 530, 551, 554, 651, 654, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial