Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

11.10.2018 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 15.05.2017 року в результаті ДТП трагічно загинув її близький друг та партнер по підприємницькій діяльності [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно, зокрема, на 1/2 частину станції автосервісу та магазину автозапчастин, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті, право власності на спірне майно було зареєстровано саме на [PERSON] , оскільки після завершення будівництва автосервісу він мав там вести господарську діяльність, а так йому було зручніше отримувати необхідні дозвільні документи. Так, 14.09.2010 року нею та [PERSON] спільно було взято в оренду земельну ділянку. 03.02.2011 року рішенням Луцької міської ради [PERSON] було надано дозвіл на отримання містобудівних умов і обмежень вказаної земельної ділянки, будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин. Проектну документацію розробляло МП «Фірма «Локо», а будівництво за проектом мало здійснювати ТзОВ «Маневичіагробуд». 07.06.2011 року нею було заключено договір підряду № 0711 від 07.06.2011 року із ТзОВ «Маневичіагробуд». Будівельні роботи оплачувалися нею та такі здійснювалися з 07.06.2011 року по 22.10.2013 року. 01.03.2015 року домовленості між нею та померлим [PERSON] були втілені у договір про спільну діяльність в якому визначено, що будівництво автосервісу та магазину автозапчастин здійснювалося за рахунок сторін даного договору де 50% її внески та 50% [PERSON] . Вказує, що автосервіс будувався з [PERSON] за їх спільні кошти та за домовленістю з останнім право власності на такий мало бути перереєстроване по 1/2 частці за кожним із них. На підставі викладеного, просить суд визнати за нею право власності на Ѕ станції автосервісу та магазину автозапчастин, що знаходиться в [ADDRESS] . 30.11.2018 року від відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого останні зазначили, що спірна станції автосервісу та магазину автозапчастин є особистою власністю [PERSON] , оскільки право власності на нього було зареєстровано за ним 17.06.2016 року, тобто після розірвання шлюбу з [PERSON] , а тому остання не є належним відповідачем у справі. При цьому, безпідставним є залучення до справи в якості третьої особи й [PERSON] . Також, [PERSON] посилаючись на ведення спільної господарської діяльності з [PERSON] ніколи не проводила жодної фінансової діяльності з обов`язковим фінансовим звітом про рух коштів, не нараховувала та не виплачувала заробітних плат, а за умови, що між останніми існували договірні правовідносини, такі припинилися в момент смерті [PERSON] . Поряд з тим, вважає наданий стороною позивача висновок експертного дослідження неналежним та не допустимим доказом. Крім того, у даному випадку позивачкою було пропущено строк позовної давності. На підставі наведеного, у задоволенні позову просить відмовити (Том 1, а.с. 184-191). 30.11.2018 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , ТзОВ «Маневичіагробуд», третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , про визнання недійсними договорів. В обґрунтування зустрічного позову зазначили, що договір підряду № 0711 від 07.06.2011 року, укладений між ТзОВ «Маневичіагробуд» та [PERSON] є фіктивним, будь-які роботи ТзОВ «Маневичіагробуд» не виконувало, а фінансові документи є підробленими. У свою чергу, договір про спільну діяльність від 01.03.2015 року є недійсним, оскільки [PERSON] ніколи такого договору не підписував. Вказує, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] , [PERSON] ніколи не вносила жодних коштів для якогось спільного будівництва, не брала участі у фінансовій діяльності автосервісу, не нараховувала та не виплачувала заробітних плат, а її правовідносини з [PERSON] були припинені в момент його смерті. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсними договір підряду № 0711 від 07.06.2011 року, укладений між ТзОВ «Маневичіагробуд» та [PERSON] , та договір про спільну діяльність від 01.03.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також стягнути з останньої судові витрати по справі (Том 3, а.с. 1-13). 08.11.2019 року представником позивача було подано відзив на зустрічний позов. В обгрунтування своїх заперечень щодо зустрічних позовних вимог зазначив, що доводи про фіктивність договору підряду № 0711 від 07.06.2011 року, укладеного між ТзОВ «Маневичіагробуд» та [PERSON] є безпідставними та жодними доказами не підтверджені. У свою чергу, дійсність проставлення підпису особисто [PERSON] в договорі про спільну діяльність від 01.03.2015 року була встановлена експертним дослідженням. Зазначене свідчить про безпідставність зустрічних позовних вимог, а тому в їх задоволенні просить відмовити (Том 3, а.с. 75-80). 23.01.2020 року від ТзОВ «Маневичіагробуд» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в обгрунтування якого зазначено, що між Товариством та [PERSON] дійсно 07.06.2011 року було укладено договір підряду № 0711, предметом якого було будівництво приміщення за адресою: [ADDRESS] . Всі оплати по даному договору здійснювалися [PERSON] . Будівельні роботи по об`єкту завершені 22.10.2013 року та того ж дня сторонами договору було підписано акт приймання-передачі об`єкта нерухомості - станції автосервісу-магазин автозапчастин. Вважає зустрічні вимоги нічим не обгрунтованими, викладені у зустрічному позові доводи надуманими, а тому просить в його задоволенні відмовити (Том 3, а.с. 121-122). 03.09.2020 року від позивача [PERSON] надійшла до суду заява про уточнення позовних вимог, у якій остання зазначила, що факт того, що спірний автосервіс будувався з її фінансовою участю підтверджується договором з ТзОВ «Маневичіагробуд» та відповідними додатками. Саме ТзОВ «Маневичіагробуд» є підприємством, яке виконувало будівельні роботи щодо спірного автосервісу, що підтверджується декларацією готовності об`єкта будівництва. Крім того, п.п. 1.2 Договору про спільну діяльність від 01 березня 2015 року встановлено, що «Будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , є спільною частковою власністю сторін цього Договору. Частки сторін є рівними, а тому просить суд станцію автосервісу та магазин автозапчастин, що знаходиться в [ADDRESS] визнати спільним майном [PERSON] і [PERSON] в рівнозначних частках 50/50 та визнати за нею право власності на 50% вказаної станції автосервісу та магазину автозапчастин (Том 4, а.с. 2-4). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав з мотивів вказаних в заяві та просив суд визнати станцію автосервісу та магазин автозапчастин, що знаходиться в [ADDRESS] б спільним майном [PERSON] і [PERSON] в рівнозначних частках по Ѕ кожному та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ станції автосервісу та магазину автозапчастин, що знаходиться в [ADDRESS] . У задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному об`ємі, оскільки права позивачів укладенням оспорених договорів не порушені, крім того, відсутні будь-які підстави визнавати їх недійсними. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] просили суд відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] та задовольнити зустрічний позов з мотивів викладених в ньому. Представник відповідачів [PERSON] просив суд в задоволенні первісного позову [PERSON] відмовити, зустрічний позов - задовольнити. Інші учасники судового прповадження у судове засідання не з`явились, про день, час, місце слухання справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в позовні вимоги за первісним позовом слід задовольнити частково, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 03.02.2011 року № 80-6, [PERSON] було надано дозвіл на отримання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин на [ADDRESS] , а.с. 52). 07.06.2011 року між [PERSON] та ТзОВ «Маневичіагробуд» було заключено договір підряду № 0711, предметом якого було виконання будівництва приміщення за адресою [ADDRESS] (Том 1, а.с. 33-35). 22.10.2013 року було підписано акт прийму-передачі об`єкта нерухомості (станція автосервісу-магазин автозапчастин) по [ADDRESS] (Том 1, а.с. 36). Так, факт укладення договору підряду № 0711 від 07.06.2011 року між [PERSON] та ТОВ «Маневичіагробуд» підтверджується сторонами цього договору, зокрема з відповіді на адвокатський запит ТОВ «Маневичіагробуд» № 05 від 09.02.2018 року повідомлено, що ТОВ «Маневичіагробуд» здійснювалось будівництво станції автосервісу за адресою [ADDRESS] ). Оплату згідно даного договору підряду здійснювала також фізична особа [PERSON] (Том 1 , а.с. 59). Таким чином, [PERSON] документально підтверджено участь у будівництві автосервісу та магазину автозапчастин загальною площею 418,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Жодних належних доказів, які б спростовували твердження позивача [PERSON] , стороною відповідачів суду надано не було. Даний договір підряду є дійсним, будь-яких підстав для визнання його недійсним судом не встановлено, а тому відповідна зустрічна позовна вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає. Судом також встановлено, що 01.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність. Згідно п. 1.2. договору - будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , здійснювалось за рахунок внесків сторін цього договору, де 50% внесків [PERSON] і 50% [PERSON] . Будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , є спільною частковою власністю сторін цього договору. Частки є рівними. Пункт 1.3. договору визначив, що після завершення будівництва право власності буде зареєстроване по 1/2 частині за кожною із сторін договору. Суд звертає увагу, що підпис [PERSON] в договорі про спільну діяльність від 01.03.2015 року завірений печаткою підприємця [PERSON] код [NUMBER] (Том 1, а.с.25-32). Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 17.06.2016 року державний реєстратор Гейзер С.А., провів державну реєстрацію за [PERSON] права власності на об`єкт нерухомості станцію автосервісу та магазин автозапчастин, загальною площею 418,5 кв. м, який знаходиться за адресою [ADDRESS] (Том 1, а.с. 37). Слід зауважити, що на момент початку будівництва спірного автосервісу йому було присвоєну адресу: [ADDRESS] , та вся дозвільна документація оформлялася на вказану адресу. Проте, за наслідками його здачі в експлуатацію, місцезнаходження даного об`єкта було присвоєно за адресою: [ADDRESS] . 15.05.2017 року загинув в результаті ДТП [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (Том 1, а.с. 8). По даному факту СУ ГУНП у Волинській області розслідувалось кримінальне провадження №12017030000000135 по факту ДТП, що мало місце 15.05.2017 року в м. Луцьку, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно. Спадкоємцями першої черги є: 1. батьки - [PERSON] , [PERSON] ; 2. рідна сестра - [PERSON] ; 3. неповнолітній син [INFO] - [PERSON] . Наведене свідчить про ту обставину, що стороною позивача було вірно визначено коло відповідачів у даному спорі. Так, сторона відповідачів у ході розгляду справи заперечувала щодо справжності підпису [PERSON] в договорі про спільну діяльність від 01.03.2015 року. Проте, суд не може погодитись з такими запереченнями з огляду на наступне. Стороною відповідачів за первісним позовом належним чином не було спростовано твердження позивача за первісним позовом щодо укладання договору про спільну діяльність від 01.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України саме на відповідачів за первісним позовом та позивачів - за зустрічним, покладається обов`язок довести, що підпис [PERSON] в договорі про спільну діяльність виконаний не ним, а іншою особою. Згідно висновку експерта №1.1-149/20 від 15.06.2020 року встановити чи не виконані підписи від імені [PERSON] в лівому нижньому кутку з першої по восьму сторінки, та в графі «Сторона-1» навпроти прізвища [PERSON] дев`ятої сторінки договору про спільну діяльність від 01.03.2015 року, укладений між ФОП [PERSON] та фізичною особою [PERSON] самим [PERSON] , чи іншою особою не виявляється можливим (Том 4, а.с. 46-56). Оцінюючи висновок почеркознавчого експертного дослідження підписів [PERSON] від 09.01.2018 року № 43 в договорі про спільну діяльність від 01.03.2015 року, наданого стороною позивача за первісним позовом, суд виходить з наступного. Під час цього дослідження експерту в розпорядження було надано оригінал договору про спільну діяльність від 01.03.2015 року та оригінал нотаріально посвідченої заяви від 10.01.2017 року про згоду на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у якій міститься зразок вільного підпису та почерку [PERSON] . На вище зазначених документах є відтиск печатки з написом «Волинський НДЕКЦ МВС України», який проставлений як на оригіналі договору від 01.03.2015 року, так і на оригіналі заяви від 10.01.2017 року. 09.01.2018 року судовим експертом Волинського НДЕКЦ МВС України Музичук О.П. було надано висновок експертного дослідження №43, яким встановлено: «3. Підписи розміщенні ближче до лівого нижнього кута лицевої та зворотної сторони 1-го 3-го аркушів, лицевої сторони 4-го аркуша та розділу 15 «Підписи та реквізити сторін Сторона-1» зворотної сторони 4-го аркуша Договору про спільну діяльність від 01.03.2015 року та підпис розміщений навпроти прізвища « [PERSON] » заяви [PERSON] від 10.01.2017 року - виконані однією особою» (Том 1, а.с. 10-23). Висновок почеркознавчого експертного дослідження від 09.01.2018 року № 43 був замовлений, ще до звернення до суду з позовом, а тому суд його розцінює, як висновок фахівця, в сукупності з іншими доказами. При цьому, при замовленні почеркознавчого експертного дослідження від 09.01.2018 року № 43 та при призначенні почеркознавчої експертизи ухвалою суду від 25.02.2020 року ставились різні питання, на які надавались відповіді. На думку суду договір про спільну діяльність від 01.03.2015 року є дійсним, оскільки ст. 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину. Таким чином, будь-який правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, є дійсним, а висновок експертизи №1.1-149/20 від 15.06.2020 року не спростовує факту підписання [PERSON] договору про спільну діяльність від 01.03.2015 року. Суд не бере до уваги пояснення адвоката Мацея А.М. про те, що договір про спільну діяльність від 01.03.2015 року слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає вимогам до договорів про спільну діяльність встановленим главою 77 ЦК України. Так, ч. ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що сторони вільно обирають один із договірних типів, передбачених актами цивільного законодавства, а також можуть укласти договір, не передбачений у них, проте це не тягне його недійсності. Також у постанові ВС від 19.08.2020 року в справі № 385/344/16-ц зроблено наступний висновок. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. За наведених обставин, Верховний суд прийшов до переконання, що оскільки сторона правочину не підписувала спірний договір, тому такий вважається неукладеним, а відтак й неможливо визнати неукладений правочин недійсним. Так, у зустрічній позовній заяві відповідачі посилаючись на недійсність договору про спільну діяльність від 01.03.2015 року зазначаючи, що такий [PERSON] не підписувався, а тому його слід визнати недійсним, однак даний спосіб захисту в повній мірі суперечить вищезазначеній правовій позиції Верховного суду. За наведених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної позовної [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , ТзОВ «Маневичіагробуд», третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , про визнання недійсними договорів. У свою чергу, суд вважає доведеним, що спірна станція автосервісу та магазин автозапчастин в [ADDRESS] були збудовані за фінансової участі [PERSON] , розмір її частки у даному майні складає 1/2 частину, а тому існують усі передбачені чинним законодавством підстави для визнання спірного майна спільною власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а також визнати за останньою право власності на належну їй 1/2 частку такого. При цьому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги щодо визначення частки станції автосервісу та магазину автозапчастин загальною площею 418,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в розмірі 1/2 частини за [PERSON] . На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 319, 355, 356, 375, 392 ЦК України,

Outcome: partial