Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

12.12.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком №49 по вул. Пестеля у м. Харкова, та примусово зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою; стягнути судові витрати. Як на підставу позову посилається на те, що він є власником житлового будинку №49 по вул. Пестеля у м. Харкові. За вказаною адресою зареєстрована відповідачка, яка є його колишньою дружиною та яка з 2010 року не проживає за цією адресою. Оскільки відповідачка зареєстрована в будинку, однак не проживає без поважних причин понад сім років, він вимушений сплачувати за неї комунальні послуги, що порушує його права, тому він вимушений звернутися до суду. Посилаючись на положення ст.ст. 391, 405 ЦК України, просив позов задовольнити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог, зазначив, що відповідачка з 2010 року не проживає у вказаному будинку, вона пішла до іншого чоловіка. Де вона проживає на теперішній час йому невідомо. В 2014 році він став власником 5/8 частки житлового будинку в порядку спадкування, а на теперішній час він є власником всього будинку. Документи на підтвердження права власності на будинок у нього є, однак вони залишися вдома, однак він все одно наполягає на розгляді справи, оскільки в справі достатньо доказів для задоволення позову, зокрема, рішення суду про розірвання шлюбу та письмовим актом сусідів від 22.03.2018 щодо не проживання у спірному будинку відповідачки. Відповідач не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з довідки про склад сімї від 03.01.2018 та відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС в Харківській області від 18.01.2018, відповідачка [PERSON], [INFO], зареєстрована з 24.02.2009 року за адресою: м. Харків, вул. Пестеля, 49. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.12.2014, 5/8 частки житлового будинку по вул. Пестеля, 49, на праві спільної часткової власності належить позивачу [PERSON] На підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.03.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 09.12.1989, - розірвано. Підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 405, ст. 391 ЦК України, зазначає не проживання відповідачки у вказаному будинку з 2010 року. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, вказана норма регулює відносини між власником та членом сімї власника. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Враховуючи, що шлюб між сторонами було розірвано 12.03.2012 на підставі рішення суду, то відповідачка [PERSON] є колишнім членом сімї власника (позивача). З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником лише 5/8 частки житлового будинку, при цьому належні та допустимі докази того, що він є власником всієї будівлі, суду не надано. Відповідно до ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Стверджуючи, що позивач є власником всього будинку, позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження цих обставин, що не виключає тих обставин, що іншим співвласником може бути відповідачка або інша особа, яка заперечує проти визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом. Суд позбавлений можливості перевірити вказані обставини, які мають істотне значення для справи, оскільки якщо відповідачка є співвласником вказаного будинку, тому вона не може втратити право користування лише з підстав її відсутності у цьому житлі. При цьому, в судовому засіданні суд розяснював позивачу необхідність доведення цих обставин, однак позивач не вважав необхідним надавати докази і наполягав на розгляді та закінченні розгляду справи, клопотань щодо витребування доказів позивач не заявляв. Також предметом доказування у цій справі є те, що відповідачка не проживає протягом певного часу у спірному будинку без поважних причин. На підтвердження цих обставин позивач надав рішення суду від 12.03.2012 року. Разом з тим, суд вважає, що вказане рішення суду не є належним доказом для підтвердження вказаних обставин, оскільки в рішенні суду не зазначено чи проживали сторони разом; якщо не проживали, то з якого часу; які причини не проживання в будинку; при цьому [PERSON], зазначаючи підстави для розірвання шлюбу, вказала, що родина розпалася через те, що [PERSON] систематично ображав її, вчиняв сварки, агресивно поводив себе, вчиняє тиск на неї (а.с.4). Акт від 22.03.2018, в якому позивач зазначає містяться підписи його сусідів, які підтверджують, що відповідачка не появляється в ньому з 2010 року, - суд не може прийняти як допустимий та належний доказ, оскільки вказаний акт не містить відомостей щодо причин не проживання відповідачки у вказаному будинку (чи добровільно вона залишила житло, чи залишилися там її речі тощо). При цьому, позивач, вважаючи зайвим допит свідків, не заявляв клопотання про допит вказаних осіб як свідків, за для встановлення обставин, які мають істотне значення для розгляду справи, а також з метою достовірності зазначених обставин, оскільки останні б попереджувалися про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком, задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідними від втрати права користування житлом, тому ці вимоги задоволенню також не підлягають, при цьому у разі визнання особи такою, що втратила право користування житлом, таке рішення суду є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку компетентним органом державної влади. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, то з відповідача не підлягає стягненню судовий збір. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів.

Outcome: dismissed