Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

10 жовтня 2018 року керівник Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - Веселинівська РДА) та Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - орендар, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Катеринівська сільська рада Веселинівського району Миколаївської області, про дострокове розірвання договору оренди землі, повернення земельної ділянки та стягнення шкоди. Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2012 року між Веселинівською РДА та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, який було зареєстровано відділом Держкомзему у Веселинівському районі 26.06.2012 року за № 482178064001268. За умовами вказаного договору орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 20,6748 га для сінокосіння та випасання худоби із земель державної власності та зобов`язався використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням та сплачувати орендну плату у розмірі та строк, визначені договором. Відповідно до актів обстеження земельної ділянки та постанови про накладення на відповідача адміністративного стягнення, спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відповідачем не використана. Навпаки, відповідач використав об`єкт оренди для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме: засіяв та виростив пшеницю. Такими діями відповідача державі заподіяно шкоду у розмірі 8450,88 грн. Враховуючи викладене, позивач в інтересах держави просив достроково розірвати договір оренди землі від 13 червня 2012 року, укладений між позивачем Веселинівською РДА та [PERSON] , зобов`язати його повернути земельну ділянку площею 20,6748 га, яка знаходиться в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, у розпорядження держави в особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області. Прокурор Могила С.М. в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник Веселинівської РДА в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив суд. Представник ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи у відсутність представника та підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, відзиву на позовну заяву не подавав. Представник третьої особи Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився. Від сільського голови Гасюка П.П. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, заслухавши вступне слово прокурора Могили С.М., дослідивши матеріли справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що розпорядженням Веселинівської РДА Миколаївської області від 11 червня 2012 року за №275-р затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 20,6748 га пасовищ в оренду на 10 років із земель державної власності у межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області для сінокосіння та випасання худоби (т.1 а.с. 35). Відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 10 років громадянину [PERSON] для сінокосіння та випасання худоби із земель державної власності, у межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, в оренду передано із земель сільськогосподарського призначення земельну ділянку загальною площею 20,6748 га. 13 червня 2012 року між Веселинівською РДА та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 20,6748 га для сінокосіння та випасання худоби, яка знаходиться в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, строком на 10 років, який було зареєстровано відділом Держкомзему у Веселинівському районі 26.06.2012 року за № 482178064001268 (т. 1 а.с. 38-41). Відповідно до пунктів 1, 2 вказаного договору земельна ділянка загальною площею 20,6748 га пасовищ, передана в строкове платне користування для сінокосіння та випасання худоби із складенням відповідного акту (т.1 а.с. 38). Згідно з пунктами 15, 16, 17 цього договору цільове призначення земельної ділянки є сінокосіння та випасання худоби, а умовами її збереження є використання за цільовим призначенням. Відповідно до пункту 30 цього договору орендар має право на використання земельної ділянки, не порушуючи умов договору. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (пункт 38 зазначеного договору оренди земельної ділянки). Відповідно до проекту землеустрою земельна ділянка відноситься до категорії земель - землі сільськогосподарського призначення, а за умовами договору передбачено, що земельна ділянка використовується виключно як пасовище для сінокосіння та випасання худоби. Згідно із частиною першою статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 Цивільного кодексу України, зокрема частини 2 статті 759 ЦК України вказує, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Частиною 2 статті 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»). Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди. Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням. Статтею 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку. Згідно із статтею 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Частиною 5 статті 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-4 статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури. Статтею 34 ЗК України визначено, що громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби, а органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка - 20,6748 га (кадастровий номер 4821780600:02:000:0554), за категорією земель вона належать до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення, вид використання - 01,08 для сінокосіння і випасання худоби (т.1 а.с. 42-43). Разом з тим, внаслідок проведення 13 червня 2018 року держінспектором перевірки дотримання вимог земельного законодавства, у результаті якої встановлено, що земельна ділянка площею 20,6748 га, яка знаходиться у користуванні [PERSON] на умовах оренди згідно з договором оренди земельної ділянки від 13 червня 2012 року, оброблена та на ній вирощувалась пшениця, що свідчить про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (т.1 а.с. 52-53). 21 червня 2018 року держінспектором відносно [PERSON] винесено постанову про накладення адміністративного стягнення за ст. 53 КУпАП у виді штрафу 170 грн., який відповідачем сплачено 06.07.2018 року (т.1 а.с. 57-59). Аналогічні порушення виявлялись також і в 2017 році, що підтверджується актом перевірки від 23.05.2017 року, актом обстеження від 23.05.2017 року, приписом про усунення порушення земельного законодавства від 12.06.2017 року, протоколом про адміністративне правопорушення від 12.06.2017 року та постановою про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за ст. 53 КУпАП в ромірі 170 грн. штрафу, який відповідачем сплачений 06.07.2017 року (т. 1 а.с. 65-71). Крім того, 13.06.2018 року держінспектором винисено припис про усунення порушень земельного законодавства (т.1 а.с. 55). Відповідачем зазначений припис та постанова про накладення адміністративного стягнення у зв`язку із порушенням вимог законодавства (використання земельної ділянки не за цільовим призначенням) не оскаржені, суму адміністративного стягнення у вигляді штрафу сплачено у повному обсязі. Таким чином [PERSON] визнав факт порушення щодо використання ним земельної ділянки не за цільовим призначенням та відшкодував заподіяну шкоду державі. Крім цього, актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 27.07.2018 року (т.1 а.с. 60) встановлено, що припис від 13.06.2018 року відповідачем не виконано, в результаті чого держінспектором 01.08.2018 року винесено припис про здійснення заходів з цільового використання земельної ділянки, складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185-5 КУпАП, та 03.08.2018 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення в розмірі 153 грн. штрафу, який відповідачем сплачено 06.08.2018 року (т.1 а.с. 60-64а). Відтак, вищенаведені дії орендаря, у відповідності до перелічених норм земельного законодавства України можуть бути підставою для розірвання укладеного договору за згодою сторін чи у судовому порядку. За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок його вчинення завдається шкода другій стороні, та вона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладанні договору. Аналогічна норма закріплена і в статті 31 Закону України «Про оренду землі». Згідно із частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. З наведеного виходить, що факт порушення умов спірного договору оренди земельної ділянки, зокрема використання її не за цільовим призначенням, визначеним його умовами, встановлено та не заперечується відповідачем, а тому вказане порушення умов спірного договору, яким обґрунтовувалися позовні вимоги, є достатньою підставою для його розірвання та повернення земельної ділянки державі. Сам факт визнання порушення, відшкодування заподіяної шкоди та його усунення в наступному є по своєї суті дійовим каяттям, яке не скасовує наявність факту порушення орендарем умов договору, які дають підстави для його розірвання у судовому порядку. Встановивши, що [PERSON] використовував орендовану земельну ділянку не за цільовим призначенням, тобто замість сінокосіння та випасання худоби використовував для вирощування пшениці, тобто для товарного сільськогосподарського виробництва, чим істотно порушив умови договору оренди, укладеного 13 червня 2012 року з Веселинівською РДА, суд дійшов висновку про задоволення позову прокурора та про дострокове розірвання вказаного договору з поверненням земельної ділянки у розпорядження орендодавця - держави. Згідно з п. 12, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК особами, що її заподіяли. Вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 156 ЗК, статті 1166 ЦК така шкода відшкодовується у повному обсязі. Згідно з п. 7 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покрову (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (далі - Методика), затвердженої постановою КМ України від 25.07.2007 №963, розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться інспекціями Мінприроди або Держземінспекцією та її територіальними органами. Згідно з п.3.1. Методичних рекомендацій щодо застосування Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покрову без спеціального дозволу, затверджених наказом Державного агентства земельних ресурсів України, Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від 12.09.2007 №110, підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним чи фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є матеріали справи про адміністративне провадження, які підтверджують факт вчинення правопорушення, а саме: акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства; протокол про адміністративне правопорушення; припис (з вимогою усунення порушення земельного законодавства); акт обстеження земельної ділянки. Також в п. 4.3 Методичних рекомендацій зазначено, що акт обстеження земельної ділянки є невід`ємною частиною розрахунку розміру заподіяної шкоди, оскільки на підставі даного документу визначається площа, на якій заподіяно шкоду, й у разі відмови порушника добровільно відшкодувати заподіяну шкоду (збитки), направляється другий примірник акту разом з розрахунком заподіяної шкоди з позовною заявою в суд для їх примусового стягнення. Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 13.06.2018 року, державним інспектором в присутності [PERSON] проведено обстеження земельної ділянки площею 20,6749 га. державної власності, цільове призначення якої для сінокосіння та випасання худоби, за результатами якого встановлено нецільове використання земельної ділянки, а саме: земельна ділянка оброблена та на ній вирощувалась пшениця. До акта обстеження додано розрахунок державного інспектора розміру шкоди, заподіяної використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням, розмір якої становить 8450,88 грн. Розмір шкоди визначено згідно з Методикою, затвердженою постановою КМ України від 25.07.2007 № 963. Оскільки матеріалами справи підтверджується як наявність в діях відповідача вини по нецільовому використанню земельної ділянки, так і розмір заподіяної шкоди, позовні вимоги прокурора слід визнати законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 5286,00 гривень судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved