Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

10.09.2014 [PERSON] звернулась до суду із указаним позовом, яким просила ухвалити рішення про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], що укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині відчуження 1/2 вказаного предметі нерухомості, витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] В,М. 1/2 частини квартири [ADDRESS], визнання за нею [PERSON] права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди у розмірі 10 000.00 грн. Вимоги мотивовані тим, що позивач до 20.03.2014 перебувала із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, під час якого була придбана квартира [ADDRESS]. 07.04.2014 [PERSON], не отримавши згоди від неї здійснив відчуження вказаної квартири шляхом укладення договору дарування із відповідачем [PERSON], чим суттєво порушив права позивача. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повному обсязі із підстав, що викладені в позовній заяві, наполягаючи на його задоволенні. Відповідачі, їх представники проти задоволення позову заперечували посилаючись на його безпідставність та правомірність укладеного договору. Вислухавши позицію сторін у справі, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши все в сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено, що в період з 14.08.1998 по 20.03.2014 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого 05.10.2004 на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS]. Згідно статті 60 Сімейного кодексу (СК) України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, та кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Передбачається, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України та частини першої статті 61 СК України можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані. Розірвання шлюбу, згідно положень статті 68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Згідно положень статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. 07.04.2014 [PERSON] не отримавши письмової, нотаріально посвідченої згоди позивача здійснив відчуження придбаної за час шлюбу квартири, шляхом укладення договору дарування з [PERSON] Згідно положень частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. З огляду на вказані положення закону, із врахуванням відсутності у [PERSON] повноважень на відчуження майна, що є предметом спільної сумісної власності, суд приходить висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог в частині визнання частково недійсним договору дарування. Вирішуючи вимогу, щодо витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] суд виходить з наступного. Право витребування майна є однією із правомочностей власника, в той час, як з огляду на положення частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно виникають з дня державної реєстрації такого майна. Враховуючи, що державна реєстрації права власності [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] не відбулася, суд знаходить вказану вимогу такою, що є передчасно заявленою. З урахуванням встановлених судом обставин, в частині недійсності укладеного між відповідачами правочину щодо спірного предмету нерухомості, з огляду на положення абзацу п'ятого пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 №9, в якій зазначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації, суд приходить висновку, що вимога позивача в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] є такою, що підлягає задоволенню. Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача [PERSON] 10 000 грн. моральної шкоди, суд виходить із того, що позивачем в порушення вимог статті 60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування факту отримання моральної шкоди, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial