Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

12.01.2021 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності(а.с. 1-2). Свій вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами. 19.07.2005 року позивач придбала у [PERSON] житловий будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,0598 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу житлового будинку зареєстрований та посвідчений Краснолиманською державною нотаріальною конторою. З невідомих причин договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений не був. [INFO] [PERSON] померла, позивач продовжувала мешкати у придбаному будинку та зареєструвалась у ньому 08.11.2005 року. Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку від 08.10.2003 року. Вказана земельна ділянка має кадастровий номер 1413300000:01:005:0050. Позивач зазначає, що житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] належить їй на законних підставах, вона відкрито, безперервно володіє, користується ним на протязі більше 15 років, виконує поточні ремонтні роботи, обробляє земельну ділянку. Оскільки право власності на зазначену земельну ділянку юридично оформлено не було, тому позивач просить захисти таке право в судовому порядку, та просить визнати право власності на зазначену нерухомість у порядку набувальної давності. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, просить розглянути цивільну справу без її участі та задовольнити позовні вимоги, про що надала до суду відповідну заяву (а.с. 33). Відповідач - Лиманська міська рада - представник, належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду(а.с. 31-32). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що [INFO] в м. Красний Лиман Донецької області, померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 26.10.2009 року, актовий запис № 484(а.с.10). За життя [PERSON] з позивачем [PERSON] , уклала договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений 19.07.2005 року державним нотаріусом Краснолиманської ДНК Семеновою І.М. за реєстровим № 2942, зареєстрований КП «БТІ» м. Слов`янська 18.012005 року за реєстровим № 5669(а.с.5-8). Крім того, [PERSON] була власником земельної ділянки, площею 0,0598 га, кадастровий № 1413300000:01:005:0050, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ДН № 019357, виданого 08.12.2003 Краснолиманською міською радою(а.с.9). Таким чином матеріалами справи встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , не був визначений правовий режим спірної земельної ділянки. У зв`язку із тим, що позивач своїми діями безперервно та добросовісно володіє та користується житловим будинком, який належить їй на законних підставах, вона відкрито, безперервно володіє, користується ним на протязі більше 15 років, обробляє земельну ділянку, за весь час користування ніхто не оскаржував її право на володіння та користування цим майном, а тому позивач вважає себе власником спірної земельної ділянки за набувальною давністю. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п.п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02. 2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до положень статтей 335, 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.14 Постанови). Суд враховує правову позицію щодо спірних правовідносин визначену у Постанові ВСУ від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16, відповідно до якої за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем доведений факт набуття нею права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю, оскільки вона з 2005 року, тобто понад 15 років, добросовісно, відкрито та безперервно користується житловим будинком та земельною ділянкою, розташованими за адресою: [ADDRESS] , підтримує майно в належному стані, несе з цього приводу витрати, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних [PERSON] .

Outcome: approved