Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

12.12.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.11.1976 року вона та відповідач уклали шлюб. Під час перебування у шлюбі ними була набута у власність квартира [ADDRESS] , власником якої було записано відповідача. Позивач зазначає, що їй стало відомо про те, що відповідач 01.10.2018 року склав заповіт, за умовами якого все належне йому майно заповідав одній особі. Оскільки відповідач відмовляється оформити на неї належну частку у спільному майні подружжя, позивач просить суд виділити їй у власність Ѕ частину квартири [ADDRESS] , а іншу частину квартири виділити відповідачу. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.02.2020 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. У встановлений строк від відповідача Відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. При розгляді справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 06.11.1976 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] , виданим міським відділом РАГС м. Ірпінь Київської області. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Фастівської міської ради 18.05.2007 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради від 01.10.1996 року. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 328\~Цивільного Кодексу\~Українизакріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. В ухвалі\~від 1\~березня 2017\~року у\~справі №\~369/3920/15-ц\~суд касаційної\~інстанції зазначив,\~що належність\~майна до\~спільної сумісної\~власності подружжя\~визначається не\~тільки фактом\~придбання його\~під час\~шлюбу,\~але й\~спільною участю\~подружжя коштами\~або працею\~в набутті\~майна. \~ \~ \~ \~Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить поділити спільне майно подружжя виділивши у власність їй та відповідачу по 1\\2 частині квартири [ADDRESS] , при цьому не надає докази того, що вказана квартира була придбана ними за спільні кошти\~або спільною\~працею в\~набутті майна. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач зазначила, що квартира була надана відповідачу для сім`ї, а приватизація відбулася на відповідача, хоча вони спільно з ним здійснювали ремонт квартири за спільні кошти. \~ \~ \~ \~Разом з тим, належних доказів на підтвердження своїх доводів позивачем надано не було. \~ \~ \~ \~Як роз?яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду україни від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Зважаючи, що позивачем не надано суду доказів, що підтверджують факт належності до спільного майна подружжя квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , виділити (не коректно поставлена вимога) у власність Ѕ частину даної квартири суд не вбачає за можливим так, як дана вимога не ґрунтується на нормах Закону. Також, звертаючись з даним позовом позивач просить виділити 1/2 частину вказаної квартири за відповідачем, суд звертає увагу, що останнім безпосередньо така вимога до суду не заявлялась, він не є позивачем в цій справі, повноваження на представництво інтересів з даного питання позивачу відповідачем не надавалися. В той же час, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В даному ж випадку позивач не маючи відповідних повноважень, звертається з цією вимогою в інтересах іншої особи, для захисту, як вона вважає, порушеного права цієї особи, а тому позов в цій частині також, задоволенню не підлягає. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed