Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

10 липня 2015р. позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що 2 серпня 2010р. померла його бабуся [PERSON]Н, 1927р.н, спадкоємицями якої є її діти: [PERSON]І, 31.07.1949р.н. та [PERSON]І, 02.11.1959р.н. Спадщина складається із: земельної ділянки площею 0,0545 га, розташованої на території Самарського району м.Дніпропетровська, вул. Дирижабельна, 12 та переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ця земельна ділянка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ №040246, загальнодержавний кадастровий номер: 1210100000:09:461:0018. 6 вересня 2011р. батько позивача [PERSON] та його брат [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за зазначене спадкове майно. В цей же день батько позивача [PERSON] та його брат [PERSON] уклали Договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]І, відповідно до якого [PERSON] переходить наступне майно: житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться в м.Дніпропетровську, вул. Дирижабельна, 12 та розташований на земельній ділянці площею 545 кв.м 11 листопада 2014р. помер його батько [PERSON]І, однак за життя не встиг оформити технічну документацію на право власності на земельну ділянку на своє імя, оскільки тяжко хворів. Він звернувся із заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини. 29 травня 2015р. приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадщина на яку видано свідоцтво, складається із: житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться в м.Дніпропетровську, вул. Дирижабельна, 12 та розташований на земельній ділянці площею 0,0545 га до житлового, цегляного будинку А-1 загальною площею 32,4 кв.м, житловою площею 20,2 кв.м, примикають господарчо-побутові будівлі: вбиральня Б цегла; душ Д цегла; споруди №1-2, І, який належав померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]І, 6 вересня 2011р. за реєстром №779 та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 9 квітня 2012р, реєстраційний номер 33492926. Окрім того, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] видала йому постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку по вул. Дирижабельній, 12, мотивуючи постанову тим, що право встановлювальний документ, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на імя [PERSON] не містить відмітки Держземагенства у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області про реєстрацію цієї земельної ділянки на імя [PERSON] Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0545 га, загальнодержавний кадастровий номер: 1210100000:09:461:0018, розташованої на території Самарського району по вул. Дирижабельній, буд.№12 в м.Дніпропетровську та переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]І, який помер 11 листопада 2014р. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що всі докази є у матеріалах справи, які підтверджують, що земельна ділянка була приватизована на його бабусю [PERSON]Н, але коли вона померла його батько [PERSON] почав переоформляти на себе, але також помер. Він прийняв спадщину після смерті батька. Згідно розподілу земельна ділянка належить йому і будинок знаходиться на вказаній землі. Він звертався в Держземагенство і йому повідомили що була розпочата робота за заявою його батька, є кадастровий номер, але вони цими питаннями тепер не займаються, оскільки це не входить у їх повноваження. Відповідач в судовому засіданні позов визнала та \~покладалася на розсуд суду, а також пояснила що спору між спадкоємцями немає і право на земельну ділянку необхідно визнати за позивачем, оскільки йому належить будинок. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що в матеріалах справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Встановлено, що 2 серпня 2010р. померла бабуся позивача - [PERSON]Н, 1927р.н, спадкоємицями якої є її діти: [PERSON]І, 31.07.1949р.н. та [PERSON]І, 02.11.1959р.н, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.6, 57). Спадщина складається із: земельної ділянки площею 0,0545 га, розташованої на території Самарського району м.Дніпропетровська, вул. Дирижабельна, 12 та переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ця земельна ділянка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ №040246, загальнодержавний кадастровий номер: 1210100000:09:461:0018 (а.с.17-18). 6 вересня 2011р. батько позивача [PERSON] та його брат [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за зазначене спадкове майно (а.с.6, 57). В цей же день батько позивача [PERSON] та його брат [PERSON] уклали Договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]І, відповідно до якого [PERSON] переходить наступне майно: - житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться в м.Дніпропетровську, вул. Дирижабельна, 12 та розташований на земельній ділянці площею 545 кв.м до житлового, цегляного будинку А-1 загальною площею 32,4 кв.м, житловою площею 20,2 кв.м, примикають господарчо-побутові будівлі: вбиральня Б цегла; душ Д цегла; споруди №1-2, І, який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 30 листопада 1999р. за реєстровим №2110 та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 21 грудня 1999р. в книзі: 339, номер запису: 80, реєстраційний номер в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно: 33492926; - земельна ділянка площею 545 кв.м, розташованої на території Самарського району м.Дніпропетровська, вул. Дирижабельна, буд.№12, переданої для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ №040246, виданого Управлінням Держкомзему у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області від 7 липня 2011р. та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі №121010001002178, загальнодержавний кадастровий №1210100000:09:461:0018 (а.с.7, 58). 11 листопада 2014р. помер його батько [PERSON]І, однак за життя не завершив оформлення технічної документації зі складання Державного акту на право власності на земельну ділянку на своє імя, оскільки тяжко хворів (а.с.8, 45). Батько залишив позивачу заповіт. Після смерті батька позивач прийняв спадщину. Відповідачка спадщину не приймала і заперечень проти позову не має. 29 травня 2015р. приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадщина на яку видано свідоцтво, складається із: житлового будинку із господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться в м.Дніпропетровську, вул. Дирижабельна, 12 та розташований на земельній ділянці площею 0,0545 га до житлового, цегляного будинку А-1 загальною площею 32,4 кв.м, житловою площею 20,2 кв.м, примикають господарчо-побутові будівлі: вбиральня Б цегла; душ Д цегла; споруди №1-2, І, який належав померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]І, 6 вересня 2011р. за реєстром №779 та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 9 квітня 2012р, реєстраційний номер 33492926 (а.с.9, 68). В цей же день приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] видала йому постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку по вул. Дирижабельній, 12, на якій знаходиться вказаний будинок, мотивуючи постанову тим, що правовстановлювальний документ, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на імя [PERSON] не містить відмітки Держземагенства у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області про реєстрацію цієї земельної ділянки на імя [PERSON] (а.с.10). На даний час житловим будинком в цілому розпоряджається позивач [PERSON]О, однак це не дає можливості йому розпоряджатися земельною ділянкою, залишеною йому за заповітом його батьком, оскільки у нього на земельну ділянку не має необхідних правовстановлюючих документів. Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1225ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. У статті 1258 ЦК України вказано, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У пункті 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», звертається увага на те, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Із матеріалів справи вбачається, що спадкодавець набув права власності на земельну ділянку, а спадкоємець звернувся до нотаріуса із заявою і прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Згідно п.г ч.1 ст.81Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Та обставина, що у позивача відсутні на руках правовстановлюючі документи на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови у позові, з огляду на те, що право власності на будинок №12 по вул. Дирижабельній в м.Дніпропетровську знаходилось у приватній власності у спадкодавця і він по суті набув права на земельну ділянку, а саме він звернувся із відповідною заявою у Держземагенство і ця обставина підтверджена в судовому засіданні. Положеннями ст.57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу ч.3 ст.59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що позивач довів свої позовні вимоги. Аналізуючи наведені вище норми права та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved