Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

11.07.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] (відповідач-1) та [PERSON](відповідач-2) про визнання недійсним письмового договору позики між відповідачами від 14.06.2014 року на суму 500 000 грн., оскільки він був укладений без відома і згоди дружини відповідача-1 та без нотаріального посвідчення, тому посилаючись на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 65 СК України просила визнати його недійсним. Ухвалою суду від 23.07.2018 року позовна заява прийнята, відкрито провадження у справі, вона призначена до розгляду в порядку позовного провадження, підготовче засідання призначене на 27.09.2018 року. Ухвалою суду від 01.11.2018 року позивачу повернуто заяву про уточнення позовних вимог шляхом заявлення другої вимоги, а саме про визнання недійсною боргової розписки [PERSON] від 13.06.2014 року на суму 238000 грн. на підставі відсутності письмової згоди дружини на її укладання, оскільки, вона була подана стороною позивача шляхом направлення на електронну пошту суду, і не направлені копії іншим учасникам процесу, а саме відповідачам, що унеможливило її прийняття та подальший розгляд справи. Ухвалою суду від 12.11.2018 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] від 18.10.2018 року про призначення судової психофізіологічної експертизи - відмовлено з огляду на те, що висновок психофізіологічного опитування особи з використанням поліграфа, не відноситься до висновків експерта чи доказів в розумінні глави 5 ЦПК України, а також беручи до уваги необхідність доведення того факту, що саме позивач, як дружина позичальника знала про отримання чоловіком коштів у борг та надавала на це згоду, а не та обставина, що відповідач повідомив дружині про отримання коштів має доводитись при розгляді даної цивільної справи. Крім того ухвалою суду від 12.11.2018 року прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог шляхом заявлення ще однієї вимоги про визнання недійсною боргової розписки [PERSON] від 13.06.2014 року на суму 238000 грн. на підставі відсутності письмової згоди дружини на її укладання. Ухвалою суду від 19.11.2018 року прийнято відмову позивача [PERSON] від першої позовної вимоги в частині визнання недійсним письмового договору позики в розмірі 500 000 грн. від 14.06.2014 року, що був укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON], а провадження по справі в цій частині - закрито. Також 19.11.2018 року постановлено ухвалу про закриття підготовчогое провадження по цивільній справі 473/2405/18 та призначення її до розгляду по суті на 10.12.2018 року. За клопотанням представника позивача від 05.12.2018 року судом було прийнято рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Дарницьким районним судом м. Києва, але розгляд справи було відкладено у зв'язку із технічною неможливістю такої фіксації процесу і справу ухвалою від 10.12.2018 року призначено до розгляду на 28.12.2018 року. 09.08.2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, який обґрунтований тим, що оспорюваний договір було нотаріально посвідчено, хоча законом це не передбачено до того ж в присутності дружин обох сторін і за їх згодою, тому подача цього позову є намаганням позивача та її чоловіка - [PERSON] уникнути повернення йому, як стягувачу боргу за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.12.2017 року, яке неодноразово оскаржувалось відповідачем-1, але набрало законної сили, тому просить в задоволенні позову, як безпідставному відмовити. Від представника позивача [PERSON] 23.10.2018 року надійшла відповідь на відзив, в якому посилаючись на положення ст. ст. 31, 190, 203, 215, 1047 ЦК України, ст. ст. 61, 65 СК України, зазначає, що договори позики, укладені між відповідачами від 14.06.2014 року та за борговою розпискою від 13.06.2014 року є недійсними, оскільки не є дрібними побутовими, тому погодження ( згода) другого з подружжя, а саме дружини відповідача-1, позивача по справі є обов'язковою. До того ж сторонами договорів мала дотримуватись письмова форма при їх укладенні, тому просить задовольнити позов. Після уточнення представником позивача позовних вимог і відмови від першої позовної вимоги, представником відповідача [PERSON]- адвокатом [PERSON] 12.12.2018 року подано заяву про застосування строку позовної давності відповідно до вимог ст. 257, 267 ЦК України та 16.11.2018 року подано заперечення на заяву про уточнення позовних вимог із посиланням на ту обставину, що договір позики від 13.06.2014 року є дійсним і укладеним в простій письмовій формі згідно положень ст. 1047 ЦК України, про що свідчить відповідна розписка відповідача-1 і нотаріального посвідчення даної категорії договорів цивільне законодавство не передбачає. Щодо обізнаності позивача і згоди на отримання її чоловіком позики від відповідача-1, то такі посилання позивача є безпідставними з огляду на положення ч 2 ст. 369 ЦК України та ч 2 ст. 65 СК України і отримання [PERSON] грошових коштів, а не укладення договору щодо розпорядження спільним сумісним майном подружжя, то підстав для отримання такої згоди його дружини не було, тому в задоволенні позову просив відмовити. Розгляд справи по суті відбувався в режимі відеоконференції з Дарницьким районним судом м. Києва за участю представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON]- [PERSON] та у присутності у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області представника відповідача [PERSON]- [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, посилаючись на стан здоров'я, проте в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи без неї, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, її представник - [PERSON] повністю підтримала уточнені позовні вимоги з огляду на викладене у позовній заяві та у відповіді на відзив, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] позов визнала, вважає його обґрунтованим, просила про задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав зазначених в його заявах з процесуальних питань. Суд вважав за можливе провести розгляд справи без особистої участі сторін, заслухавши пояснення їх представників з урахуванням матеріалів справи, які містять достатньо інформації для вирішення справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 21.04.1990 року перебувають у зареєстрованому шлюбі ( а.с. 6). 13.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики за умовами якого, останній, як позичальник отримав у позикодавця 238000 грн. та зобов'язався їх повернути протягом чотирьох місяців до 20.10.2014 року, про що складено письмову розписку( а.с. 5). Крім того 14.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір позики, в якому сторони узгодили всі його умови на суму 500 000 грн., строком до 15.06.2015 року( а.с. 7-9). Відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.12.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто борг за договором позики від 13 червня 2014 року б/н в розмірі 97 705 грн., інфляційні втрати за період з 21.10.2014 року по 01.09.2017 року в розмірі 152 824.21 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 21.10.2014 року по 01.09.2017 року в розмірі 16 311.27 грн., а всього в загальному розмірі 266 840.48 грн. Цим же рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто борг за договором позики від 14 червня 2014 року в розмірі 416 666 грн., інфляційні втрати за період з 16.06.2015 року по 01.09.2017 року в розмірі 100 416.51 грн., а також три проценти річних від простроченої суми за період з 16.06.2015 року по 01.09.2017 року в розмірі 27 671.19 грн., а всього в загальному розмірі 544 753.70 грн.( а.с. 117-119). Зазначене рішення суду постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 21.02.2018 року та постановою Верховного Суду від 31.05.2018 року залишено без змін і набрало законної сили ( а.с. 32-39, 43-45) і на даний час зі слів представника відповідача [PERSON] воно знаходиться на виконанні у відділі ДВС, але не виконане. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передання предмета договору на підставі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Частиною другою ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей і письмова форма такого договору з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18.10.2017 року у справі № 6-1662цс17. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України та частин першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном як особливим об'єктом, згідно з частини першої статті 190 ЦК України є також майнові права та обов'язки. У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші. Як і в загальних положеннях ст. 369 ЦК України, щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч. 4 ст. 369 ЦК України, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч. 2 ст. 65 СК України дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України суд може визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч. 1 ст. 65 СК України та положенням ст. 369 ЦК України, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину. Положеннями ч. 3 ст. 65 СК України встановлено випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК України дають підстави для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Однак, як вже зазначалось, даний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя і не потребувала нотаріального посвідчення на позику. До того ж рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.12.2017 року з відповідача -1 на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики від 13 червня 2014 року в розмірі 266 840.48 грн. і судом встановлено, що розписка від 13.06.2014 року була складена відповідачем [PERSON] в порядку внесення змін до укладеного між сторонами договору позики від 01 грудня 2011 року, за ним змінено строк виконання вказаного зобов'язання та розмір боргу (включено нараховані проценти), підтверджено копією розписки від 01.12.2011 року, складеної в присутності двох свідків на суму 200000 грн. на строк до 02.03.2012 року. Отже, відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою погашення спільних зобов'язань щодо придбання у спільну власність майна, не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.02.2013 року у справі № 6-163цс12, від 14.09.2016 року у справі 220/702/15. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст.76-80 ЦПК України. Відповідно до ч 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу пропорційності та процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюються відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Звертаючись із позовом, [PERSON] та її представник вказують на те, що договір від 13.06.2014 року виходить за межі дрібного побутового, однак доказів, що така згода не могла надаватися позивачем, як дружиною усно чоловікові, а також, що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім'ї, позивачем не надано. Враховуючи весь аналіз правових норм в даному спорі, суд вважає, що відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики та укладення оспорюваного договору в простій письмовій формі, а не нотаріально посвідченого,не надає правових підстав для визнання договору позики не дійсним, тому позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і суд не вбачає підстав для їх задоволення. Разом з тим, інші доводи представника відповідача щодо спливу строку позовної давності не підлягають обґрунтуванню, оскільки, враховуючи п.1 ст. 6 Конвенції, обов'язок обґрунтовувати рішення суду, не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). В силу п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов'язані з розглядом справи у разі відмові в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed