Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

10 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк»\~ звернулося у суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 09 лютого 2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до пункту 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжного карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. \~ \~ \~ \~Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на сайті банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно пунктом 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських правил надання банківських послуг передбачена можливість\~односторонньої зміни Тарифів та інших невідємних частин Договору. Таким чином, розмір\~відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання\~ виписки. Відповідно до п.1.1.2.3. до обовязків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійсненні операції по картрахункам. \~ \~ \~ \~ ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме\~ надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. \~ \~ \~ \~ Власник карти зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором біль ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову. \~ \~ \~ \~ У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31 серпня 2016 року має заборгованість у розмірі 22 763,99 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити його вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача заборгованість за договором 22 763,99 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на неповне зясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, незастосування норм закону, які підлягають застосуванню, неналежного дослідження письмових доказів, що призвело до неправильного вирішення справи. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Апеляційний суд вважає, що зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повному обсязі не відповідає. Як вбачається із матеріалів справи, 09 лютого 2012 року між сторонами був укладений договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з невиконанням відповідачем умов договору, станом на 31 серпня 2016 року за ним утворилась заборгованість у розмірі 22\~763,99 грн, що складається з наступного: 2\~147,42 грн заборгованість за кредитом; 16\~156,38 заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2\~900 грн заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківської послуг: 500 грн штраф (фіксована частина) і 1\~060,19 грн штраф (процентна складова). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив із положень статей 256, 267, 526, 625, 629, 1054 ЦК України та тих обставин, що позивачем пропущено строки позовної давності, у звязку з чим вважав за доцільне відмовити в задоволенні позову. Проте, з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитися не можна з таких підстав. Згідно зі статтями 526\~, 530\~, 610\~, частиною першою\~статті 612 ЦК України\~зобовязання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті\~530,\~631 ЦК України). Одним з видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої цієї статті за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Судовим розглядом встановлено, що останній платіж за кредитним договором б/н від 09 лютого 2012 року [PERSON] здійснив 27 січня 2014 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд із позовом 30 вересня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. За таких підстав, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про застосування строку позовної давності, про яку заявлено відповідачем. Відповідно до вимог статей 1049,\~1050,\~1054 ЦК України\~за кредитним договором банк (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 1 статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом відповідно до вимог частини 1 статті 611, частини 1 статті 612 ЦК України. Як вбачається з розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] вносилися платежі на картку 26 грудня 2013 року та 27 січня 2014 року в сумі 2\~157,12 грн та 50 грн відповідно, що свідчить про визнання ним свого боргового зобовязання перед банком. Таким чином сума заборгованості за кредитом становить 2\~147, 42 грн. Апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором протирічить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, то вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] штрафу, а саме: 500,00 грн штраф (фіксована частина) та 1\~060,19 грн штраф (процентна складова), що зазначені у розрахунку як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У письмових поясненнях до апеляційної скарги представник позивача уточнив свої вимоги щодо стягнення пені за період в один рік та надав розрахунок, згідно якого розмір нарахованої пені склав 1\~200 грн. Таким чином, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню: 2\~147,42 грн заборгованість за кредитом; 16\~156,38 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 1\~200 грн заборгованість за пенею та комісією, а всього 19\~503,80 грн. За наслідками розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог про їх часткове задоволення з підстав, передбачених пунктами 1, 4 статті 309 ЦПК України. Відповідно до статті 88 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: partial