Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

11.08.2017 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Національного педагогічного університету ім. М.П. Драгоманова про визнання протиправними та скасування абзацу шостого пункту 6.1, пункту 6.3 Положення про переведення, поновлення і відрахування студентів Національного педагогічного університету ім. М.П. Драгоманова, затвердженого Вченою радою 23.10.2012 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.10.2012 року Вченою радою Національного педагогічного університету ім. М.П.Драгоманова було затверджено Положення про переведення, поновлення і відрахування студентів НПУ ім.М.П.Драгоманова (надалі - Положення), абзацом шостим п.6.1 якого передбачено, що студенти Університету можуть бути відраховані за порушення дисципліни і правил внутрішнього розпорядку Університету. При цьому, у відповідності до п.6.3 Положення за порушення дисципліни і правил внутрішнього розпорядку Університету (за погодженням з профспілковою організацією) відраховуються студенти, за одноразове грубе порушення навчальної дисципліни або Правил внутрішнього розпорядку Університету, Статуту Університету, Правил проживання в гуртожитках Університету, за які передбачено відрахування, а також студенти: які не з'являлися на заняття протягом 10 днів і не повідомили в деканат про наявність поважної причини для цього; які з'явилися у навчальному корпусі Університету, бібліотеці, гуртожитку в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсилогічного сп'яніння; які здійснили аморальний вчинок, несумісний з продовженням навчання у студентському колективі; за вироком суду, що вступає в законну силу, чи постановою органу, до компетенції якого належить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Разом з тим, позивач вважає, що вищенаведені абзац шостий пункту 6.1 та пункт 6.3 Положення є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки приписами ст. 46 Закону України «Про вищу освіту», чітко регламентуючими підстави відрахування студентів, таких підстав для відрахування як порушення дисципліни і правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, не передбачено. Крім того, позивач зауважує, що встановлення на рівні підзаконного (локального) нормативно-правового акту підстав для відрахування суперечить вимогам п.6 ч.1 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту», якими, в свою чергу, передбачено, що підстави для відрахування можуть встановлюватися виключно законом. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, як студента, якого Наказом ректора університету по студентському складу від 18.04.2016 року було відраховано зі складу студентів за пропуски занять без поважних причин, тобто з підстав, передбачених абзацом 6 пункту 6.1 та п.6.3 Положення, позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача Вишнівський В.В. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому, представник відповідача зазначив, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, не може бути застосовано до університету, оскільки останній не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 23.10.2012 року на засіданні Вченої ради НПУ ім. М.П. Драгоманова було затверджено Положення про переведення, поновлення і відрахування студентів НПУ ім. М.П.Драгоманова, абзацом шостим п.6.1 якого передбачено, що студенти Університету можуть бути відраховані за порушення дисципліни і правил внутрішнього розпорядку Університету. При цьому, у відповідності до п.6.3 Положення за порушення дисципліни і правил внутрішнього розпорядку Університету (за погодженням з профспілковою організацією) відраховуються студенти, за одноразове грубе порушення навчальної дисципліни або Правил внутрішнього розпорядку Університету, Статуту Університету, Правил проживання в гуртожитках Університету, за які передбачено відрахування, а також студенти: які не з'являлися на заняття протягом 10 днів і не повідомили в деканат про наявність поважної причини для цього; які з'явилися у навчальному корпусі Університету, бібліотеці, гуртожитку в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсилогічного сп'яніння; які здійснили аморальний вчинок, несумісний з продовженням навчання у студентському колективі; за вироком суду, що вступає в законну силу, чи постановою органу, до компетенції якого належить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Разом з тим, відповідно до п.22 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. До то ж, рішенням Конституційного Суду України від 30.05.2001 року у справі №7-рп/2001 встановлено, що положення пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України треба розуміти так, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначенні питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами. Таким чином, враховуючи те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а рішення Конституційного Суду України є обов'язковими для виконання на всій території України, можна дійти висновку, що виключно законами України визначаються діяння, що є дисциплінарними правопорушеннями та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами. В свою чергу, як на дату прийняття спірного Положення, так і станом на час виникнення спірних правовідносин, положення Закону України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту» не містили переліку діянь, які є дисциплінарними правопорушеннями студентів, та відповідальність за такі порушення. Не містять таких положень і чинні редакції цих Законів. Натомість, підстави для відрахування здобувачів вищої освіти встановлені ч.1 ст.46 Закону України «Про вищу освіту», яка відносить до них: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом. Як передбачено п.6 ч.1 ст.46 Закону України «Про вищу освіту», підстави для відрахування можуть встановлюватися законом. За вказаних обставин, Положення, яке є внутрішнім (локальним) підзаконним нормативно-правовим актом університету, не може самостійно встановлювати підстави для відрахування студентів університету. Крім того, слід зауважити, що відповідно до статті 29 Закону України «Про вищу освіту» управління вищим навчальним закладом здійснюється на основі принципів: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень та відповідальності власника (власників), органів управління вищою освітою, керівництва вищого навчального закладу та його структурних підрозділів; поєднання колегіальних та єдиноначальних засад; незалежності від політичних партій, громадських та релігійних організацій. Автономія самоврядування вищого навчального закладу реалізуються відповідно до законодавства і передбачають право: самостійно визначати форми навчання, форми та види організації навчального процесу; приймати на роботу педагогічних, науково-педагогічних та інших працівників; надавати додаткові освітні послуги; самостійно розробляти та запроваджувати власні програми наукової і науково-виробничої діяльності; створювати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, інститути, коледжі, технікуми, факультети, відділення, філії, навчальні, методичні, наукові, науково-дослідні центри та лабораторії, конструкторські та конструкторсько-технологічні бюро, територіально відокремлені та інші структурні підрозділи; здійснювати видавничу діяльність, розвивати власну поліграфічну базу; на підставі відповідних угод провадити спільну діяльність з іншими вищими навчальними закладами, підприємствами, установами та організаціями; брати участь у роботі міжнародних організацій; запроваджувати власну символіку та атрибутику; звертатися з ініціативою до органів управління вищою освітою про внесення змін до чинних або розроблення нових нормативно-правових актів у галузі вищої освіти, а також брати участь у роботі над проектами щодо їх удосконалення; користуватися земельними ділянками в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Тобто, виходячи з наведеної норми закону, принцип автономії навчального закладу не надає йому право самостійно та на власний розсуд визначати в локальних нормативно-правових актах, статутах тощо підстави для відрахування студентів, перелік діянь, які є дисциплінарними правопорушенням, а також передбачати відповідальність за них, як то стверджує відповідач в своїх запереченнях на позовну заяву. Щодо посилань відповідача на ту обставину, що такий спосіб захисту цивільних та інтересів, як визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, не може бути застосовано до університету, оскільки останній не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 сформулював правову позицію, за якою законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому, Верховний Суд України зазначає, що оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судового захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Між тим, перелік способів захисту права, визначений статтею 16 ЦПК України, не містить такого способу, який би дозволяв забезпечити ефективний захист порушених прав особи у разі видання протиправних внутрішніх (локальних) правових актів підприємств, установ та організацій. Водночас, за ч.9 ст. 8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відтак, виходячи із необхідності ефективного захисту порушеного права позивача, якого, як встановлено в судовому засіданні, Наказом ректора університету по студентському складу від 18.04.2016 року було відраховано зі складу студентів за пропуски занять без поважних причин, тобто з підстав, передбачених абзацом 6 пункту 6.1 та п.6.3 Положення, суд приходить до висновку про необхідність визнати незаконною, визначену у пункті 6.3 підставу для відрахування студентів з Національного педагогічного університету ім. М.П.Драгоманова за порушення дисципліни і правил внутрішнього розпорядку, а саме: в разі не з'явлення на заняття протягом 10 днів і не повідомлення в інститут (деканат) про наявність поважної причини для цього, за пунтком 6.1 Розділу 6 Положення про переведення, поновлення і відрахування студентів Національного педагогічного університету ім. М.П.Драгоманова, затвердженого Протоколом №3 засідання вченої ради 23.10.2012 року. В той же час, згідност. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, оскільки жодних доказів, які б підтверджували порушення права позивача іншими оспорюваними пунктами Положення, матеріали справи не містять, суд відмовляє позивачу у задоволенні решти його позовних вимог, так як у даному випадку його права та інтереси не підлягають судовому захисту. Також в порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 640,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial