Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

10 липня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] .. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 жовтня 2008 року між ним та відповідачкою було укладено кредитний договір, відповідно до якого АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідачці кредит в розмірі 14 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а остання була зобов`язана щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідачка не виконувала своїх зобов`язань зі сплати обов`язкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту. Її заборгованість за вказаним договором станом на 13 червня 2019 року складає 34 765 грн 88 коп.. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідачки зазначену суму заборгованості за кредитним договором. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала факт існування кредитного договору між сторонами у розумінні ЦК України, крім цього, просила застосувати позовну давність у цій справі та наголошувала, що позивач не мав права нараховувати проценти та неустойку після строку повернення кредиту, що відповідає строку дії кредитної карти. Вислухавши пояснення відповідачки, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов1язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт укладання кредитного договору від 27 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачкою підтверджується відповідною анкетою-заявою позичальника (а. с. 5). Вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, викладеними на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/складає договір про надання банківських послуг, а тому між сторонами виникли договірні відносини, що походять з кредитного договору. Зазначене підтверджується змістом заяви позичальника, в якій вказано, що відповідачка із вищезазначеними документами ознайомлена та погоджується, що ці документи разом із заявою складають кредитний договір. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників. Відповідачка звернулася до банку з проханням про видачу кредиту в обумовленому розмірі, з свого боку банком її потреби було задоволено та надано кредитні кошти. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Відповідно до спірного договору, позичальник [PERSON] отримала кредит у розмірі 14 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із відсотковою ставкою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом і була зобов`язана щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. У випадку порушення позичальником строків платежів по якомусь із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на тридцять днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн + 5% від суми позову (п. 2.1.1.7.6. Умов). Цей договір містить всі істотні умови, необхідні для його укладення, зміст умов даного договору є чітким та зрозумілим для сторін, договір підписаний відповідачкою та Банком. При цьому, відповідачка, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, вчинила підпис при укладанні договору власноручно, волевиявлення учасника правочину було вільним та в письмовій формі. Про згоду [PERSON] з умовами договору свідчить також той факт, що вона протягом певного часу користалася кредитними коштами. Відповідачкою не наведено жодних доказів, які б свідчили про те, що спірний договір був укладений без її вільного волевиявлення або що вона була обмежена у праві вибору умов кредитування. Отже, умови, передбачені вказаним кредитним договором, не порушують співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляють відповідачку того, на що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки, укладаючи кредитний договір, вона зобов`язувалася повернути позивачеві кредит, сплатити останньому проценти та інші суми по кредиту. Посилання відповідачки на пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Разом із тим, позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку. Після переривання строк позовної давності починається заново. Як вбачається з п. 1.1.7.31. Умов та Правил надання банківських послуг, строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) становить 50 років, а відтак доводи щодо пропуску строку позовної давності уваги не заслуговують. Отже, судом встановлено, що відповідачка не виконувала своїх зобов`язань зі сплати обов`язкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Її заборгованість за вказаним договором станом на 13 червня 2019 року складає 34 765 грн 88 коп., з яких: 13 295 грн 47 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 8 620 грн 83 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10 200 грн 18 коп. - заборгованість з пені за прострочене зобов`язання, 755 грн 79 коп. - заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також суми штрафів - 250 грн (фіксована частина) та 1 643 грн 61 коп. (процентна складова). Ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості за кредитним договором (а. с. 22-28). Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. Відповідачка порушила умови договору та не виконала взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовилася від виконання договірних зобов`язань, а тому у суду є підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами. Разом із тим, за змістом ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, тому не можуть бути застосовані одночасно, оскільки це приведе до застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те ж порушення договірного зобов`язання. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення пені за порушення строків платежів задоволенню не підлягають. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17. Проаналізувавши викладене вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і з відповідачки слід стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 210 грн 22 коп., з яких: 13 295 грн 47 коп. - заборгованість за кредитом та суми штрафів - 250 грн (фіксована частина) та 664 грн 75 коп. (процентна складова у розмірі 5% від суми заборгованості за кредитом та відсотками). Позивачем сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 1 921 грн, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 785 грн 19 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial