Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

10.08.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 64\~400,00 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 01.11.2018 між нею, її сином [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 3000 дол. США, а позивач надала відповідачу позику в сумі 2\~300,00 дол. США, всього за договором позиви відповідач отримав 5\~300,00 США, які зобов`язався повернути в строк до 30.01.2019. Свої грошові зобов`язання перед [PERSON] в сумі 3000 дол. США відповідач виконав у повному обсязі. Між тим, відповідач не виконує взятих на себе боргових зобов`язань перед позивачем, а саме не повертає грошовий борг в сумі 2\~300,00 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2018 складає 64\~400,00 грн. Посилаючись на викладене, та на положення ст. ст. 1046, 1047, 1048 ЦК України, [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь борг, який складає 64\~400,00 грн. Ухвалою суду від 11.08.2020 відмовлено позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 21.08.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 09.10.2020 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує, просить про їх задоволення, надав згоду на ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань, відзиву на позов від відповідача до суду не надходило. Суд вважає можливим постановити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Як встановлено в судовому засіданні, 01.11.2018 між [PERSON] (позикодавець), її сином [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, який також підписав свідок [PERSON] . Відповідно до умов договору позики [PERSON] взяв в борг у [PERSON] та [PERSON] 5\~300,00 США, які зобов`язався повернути в строк до 30.01.2019, що підтверджується копією договору, який містить усі істотні умови, передбачені для договору позики. Як зазначає [PERSON] у своєму позові, станом на 01.02.2020 борг [PERSON] перед [PERSON] в сумі 3000 доларів США погашений повністю, тому на теперішній час, у відповідача наявний борг перед нею в сумі 2\~300,00 дол. США. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, який засвідчує отримання від кредитора у борг певної грошової суми. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ч. 1 ст. 530 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, з аналізу зазначених правових норм та встановлених судом обставин встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики від 01.11.2018, в свою чергу позичальник [PERSON] не виконав свої зобов`язання щодо повернення боргу позивачці, тобто порушив умови договору, а тому має застосовуватися цивільно-правова відповідальність за невиконання зобов`язання у вигляді стягнення суми боргу. Підсумовуючи вищевикладене встановлено, що всупереч укладеному договору позики та вказаним нормам відповідач у встановлений строк не виконав покладені на нього зобов`язання та не повернув борг позивачу у розмірі 2\~300,00 дол. США. Грошовою одиницею для виконання грошових зобов`язань в Україні є українська гривня. Але сторони договору, в тому числі фізичні особи, можуть визначити розмір грошових зобов`язань у еквіваленті до іноземної валюти. Так, згідно розписки предметом позики є грошові кошти в іноземній валюті, а саме долари США. Однак, позивач просить стягнути борг за спірним договором позики в національній валюті, за курсом НБУ станом на день укладення договору (100 доларів США 2\~800,00 грн.) і такі вимоги відповідають закону і умовам договору, тому позов підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача борг саме у валюті Українська гривня. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 01.11.2018 в розмірі 64400 грн. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved