Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

10 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку [ADDRESS], а також земельної ділянки за цією адресою, укладеного між нею та відповідачкою 15 травня 2008 року, визнати вказаний договір удаваним, визнати укладений договір договором довічного утримання, за яким [PERSON] передала [PERSON] у власність належне їй на праві власності нерухоме майно - садибу, а саме: земельну ділянку площею 0,25 га, та розташований на ній житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язується надати довічне користування [PERSON] зазначене майно, довічно забезпечити догляд відчужувача: придбавати продукти харчування, обробляти присадибну ділянку, забезпечити медичний та побутовий догляд, відвідування державних установ та провести її поховання. Вартість такого забезпечення визначена сторонами у розмірі 500 грн. щомісяця. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що через стан свого здоров'я вона потребує стороннього догляду. З 2003 року їй встановлено діагноз - дисциркуляторна енцефалопатія II ступені, гіпертонічна хвороба II ступеню. На початку 2008 року її онука [PERSON] запропонувала свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, лікуванням, утриманням належного їй на праві власності житла у належному стані, у зв'язку з чим вони домовилися укласти договір довічного утримання, умовами якого визначили: матеріальне забезпечення на суму не менше чим 500 грн. щомісячно; лікування і догляд; утримання житлового будинку в придатному для проживання стані; прибирання житлового будинку і інші побутові потреби; оплата комунальних і експлуатаційних послуг за житловий будинок; довічне збереження права на проживання в житловому будинку. Позивач погодилася на вказану пропозицію і 15.05.2008 року уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу, проте посилаючись на те, що її волевиявлення було направлено на укладення договору довічного утримання, просила суд визнати договір купівлі-продажу недійсним внаслідок його удаваності та встановити, що укладений між сторонами договір про передачу права власності на будинок і земельну ділянку є договором довічного утримання з відповідними умовами. В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що вона дійсно в 2008 році здійснила відчуження належного їй вищевказаного будинку на користь [PERSON], проте не на умовах договору купівлі-продажу, а за умови, що відповідачка буде за нею доглядати. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що дійсно насправді між нею та позивачкою відбулася домовленість про відчуження на її користь вказаного будинку і земельної ділянки за умови її догляду за бабусею [PERSON] Гроші за вищевказаний будинок нею не передавалися, проте нотаріально було укладено договір купівлі-продажу через менший розмір витрат з оформлення цього виду договору. Тобто, зі слів сторін договору слідує, що вони обидві розуміють та розуміли на час укладення договору купівлі-продажу про його удаваність, та укладення на справді іншого виду договору, домовившись усно про його умови. Третя особа - Краснова С.М. в судовому засіданні пояснила, що договір купівлі-продажу було дійсно зареєстровано нею, однак обставин його укладення вона не пам'ятає у зв'язку з давністю подій. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що стосовно передачі грошей за вищевказаний будинок йому нічого невідомо. При цьому посилається на те, що ним було вкладено кошти для облаштування вказаного майна, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Відповідно до договору (а.с. 6-7), 15 травня 2008 року продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] придбала у власність садибу, а саме: земельну ділянку площею 0,25 га, та розташований на ній житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами [ADDRESS]. За умовами п. 4 Договору, кошти було передано продавцю до підписання цього договору, тобто нотаріусу не могло бути достеменно відомо про виконання умов щодо передачі грошей, та вказане могло бути зазначено у договорі лише зі слів сторін. Натомість останні в судовому зсіданні заперечували проти передачі грошей, посилаючись що насправді між ними виникли відносини як між сторонами договору довічного утримання. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] є єдиним місцем проживання позивачки. Після укладення зазначеного договору позивачка продовжила проживати та зареєстрована за вказаною адресою. Крім того позивачка є людиною похилого віку, має незадовільний стан здоров'я (а.с. 8-13). Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як зазначено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 р. у справі № 6-133цс12, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказувала, що у неї з відповідачкою [PERSON] була домовленість, відповідно до якої остання погодилася піклуватися про неї за умови укладення нотаріального договору про відчуження майна (житлового будинку та земельної ділянки) на її користь, що між сторонами фактично склалися відносини, які відповідають умовам договору довічного утримання, а не договору купівлі-продажу (стаття 235 ЦК України), оскільки вона продовжила проживати у житловому будинку, а грошей за нього не отримувала. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Натомість, сторони наполягали, що передачі грошей за відчужене майно не відбувалося, а такого виду договір (договір купівлі-продажу) ними було укладено лише через скрутне матеріальне становище та більшість витрат з укладення договору довічного утримання. Як слідує з пояснень позивачки, в силу похилого віку і за станом здоров'я, укладаючи з [PERSON] договір, позивачка мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку, який є єдиним її житлом, лише за умови продовження проживання у нього та довічного утримання. Договір, що встановлює обов'язок набувача вчинити на користь відчужувача дії щодо утримання та догляду останнього, не є договором купівлі-продажу, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи за отримання обумовленої (визначеної) грошової суми. Такий договір відповідає правовій природі договору довічного утримання (ст. 744 ЦК України). Як роз'яснено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Виходячи з положень ст. 235 ЦПК України, наведених роз'яснень, необхідно визнати удаваність укладеного сторонами договору купівлі-продажу та що між сторонами було укладено договір довічного утримання, який не суперечить закону і стосовно якого сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, в тому числі відносно порядку та обсягу утримання. З урахуванням задоволення позовних вимог та положень ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору. Щодо посилань третьої особи - [PERSON] про його значний грошовий вклад в облаштування вказаного житлового будинку, то останнє не є перешкодою у вирішенні вищевказаного спору, більш того, що самостійні вимоги відносно предмету спору ним не заявлялися. Щодо його вимог про застосування строків позовної давності, то таке право надано лише сторонам у справі, якими є позивач та відповідач, адже третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору користується правами, передбаченими ст. 27 ЦПК України.

Outcome: approved