Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

11.07.2016 до Апеляційного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якому заявлено клопотання про визначення підсудності. Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 13.07.2016, підсудність вказаного позову, у порядку ст. 107 ЦПК України, визначено Печерському районному суду м. Києва. У судове засідання позивач та відповідач не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. У матеріалах справи наявна заява позивача, в якій вона просить суд проводити судове засідання за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судовим розглядом встановлено, що між позивачем та відповідачем шлюб зареєстровано 29.09.2007 Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за актовим записом № 3326, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим повторно 31.05.2016, Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області /а. с. 9/. У шлюбі [INFO] народився син [PERSON], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Феодосійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим видано 22.04.2008 свідоцтво про народження серії [NUMBER], за актовим записом 218 /а. с. 10/. У своєму позові позивач [PERSON] просив суд розірвати шлюб, посилаючись на те, що з відповідачем [PERSON] з 2014 року проживають окремо один від одного, дружина з малолітнім сином постійно проживають на території АР Крим. Позивач вказав, що протягом двох років вживав всіх можливих заходів для збереження сім'ї, однак за цей час з дружиною сформувалися різні погляди на життя та спільне майбутнє, тому шлюб існує формально: подружні стосунки між сторонами не підтримуються, спільне господарство не ведеться, бюджет - окремий. Також, як стверджує позивач у своєму позові, між сторонами не залишилося не врегульованих майнових питань, зокрема спору про поділ майна, який був набутий за час перебування у шлюбі, він та відповідач намагаються дійти згоди щодо місця проживання малолітнього сина, який на даний момент перебуває з своєю матір'ю, в АР Крим. Позивач вважає недоцільним надання судом часу для примирення сторін, з метою збереження шлюбу. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюбу між сторонами фактично не існує, а сім'я носить формальний характер, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. На підставі викладеного та

Outcome: approved