Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

10 лютого 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» /надалі Товариство/ з вимогами про стягнення вартості втраченого вантажу за договором перевезення багажу в розмірі 10760,00 грн. та пені за період з 29 жовтня 2014 року по 01 лютого 2015 року сумі 20659,20 грн. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 24 квітня 2015 року позов [PERSON] задоволено повністю, також вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі представник Товариства просив рішення скасувати та в задоволенні позову відмовити через неповне зясування обставин що мають значення для справи з приводу розміру фактичної шкоди, також вказував що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства оскільки договірні правовідносини фактично виникли між фізичними особами підприємцями та не підлягають задоволенню вимоги про стягнення пені через неправильне застосування норм матеріального права. Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, за відсутності позивача від якого надійшли письмові пояснення, також за відсутності третьої особи повідомленої про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав. Задовольняючи позов суд виходив з того, що Товариство втратило вантаж переданий за договором перевезення фізичною особою [PERSON], який підтвердив вартість вантажу в розмірі 10760,00 грн. та Товариство як перевізник повинне відповідати в розмірі фактичної шкоди та сплатити пеню на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі трьох відсотків від загальної вартості замовлення. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення відповідно до вимог статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вважав встановленими обставини з приводу розміру фактичної шкоди, які позивач не довів, також неправильно застосував норми матеріального права. Згідно зі ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату, договір укладається у письмовій формі та укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Судом першої інстанції встановлено, що письмовим оформленням договору є квитанція про прийом вантажу N [NUMBER] від 27 жовтня 2014 року, що оформлена [PERSON], яка являлася працівником ТОВ «Делівері», що підтвердив в засіданні апеляційного суду представник відповідача, також квитанція містить відтиск печатки Товариства, що у сукупності із поясненнями сторін та іншими письмовими доказами вказує на те, що перевізником у спірних правовідносинах виступало саме ТОВ «Делівері». У той же час, за змістом квитанції N [NUMBER] від 27 жовтня 2014 року відправник саме фізична особа [PERSON], та наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги з приводу наявності спірних правовідносин в яких відправник фізична особа підприємець. Разом з тим, в квитанції N [NUMBER] в графах: «страхування» та «інформація про оплату» зазначено найменування експедитора «ФОП [PERSON]М.» Відповідно до ст. ст. 929, 932 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу; положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником; експедитор має право залучати до виконання своїх обов'язків інших осіб. При цьому судом правомірно враховано те, що в даному випадку Товариство не підтвердило обставин з приводу того, що виконання обов'язків перевізника по договору перевезення вантажу здійснювала інша юридична особа фізична особа підприємець [PERSON], оскільки позивачем не було подано доказів з приводу наявності транспортно-експедиторських послуг між Товариством та ФОП [PERSON], також погодження цієї обставини не вбачається із самої квитанції про прийом вантажу N [NUMBER] від 27 жовтня 2014 року. Отже обов'язки експедитора в даному випадку виконувалися перевізником, безпосередньо по вині якого втрачено вантаж та відповідно до статті 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата вантажу сталася внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Згідно частини 2 статті 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактичної шкоди. Та визначаючи розмір фактичної шкоди суд не взяв до уваги інформацію відображену в самій квитанції N [NUMBER] від 27 жовтня 2014 року про цінність вантажу при страхуванні в загальному розмірі 1020,00 грн. яку самостійно визначив відправник, при цьому виходив із змісту поданої позивачем накладної на відпуск товару № 217 від 27 жовтня 2014 року. Письмова накладна на відпуск товару № 217 від 27 жовтня 2014 року містить інформацію про вартість чотирьох шин 215/75 R 17,5 Kumho в загальному розмірі 10760,00 грн., однак в квитанції N [NUMBER] від 27 жовтня 2014 року в графі «примітки» та «вантаж» не зазначено жодних відомостей щодо найменування чи особливостей вантажу, що би давало можливість його ідентифікувати як шини 215/75 R 17,5 Kumho. Отже висновки суду першої інстанції з приводу визначення вартості вантажу ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивач жодним іншим чином не підтвердив що він відправляв саме 4 шини 215/75 R 17,5 Kumho. Таким чином, письмова накладна на відпуск товару № 217 від 27 жовтня 2014 року не являється належним доказом та не містить інформацію щодо предмету доказування, тому при визначенні розміру фактичної шкоди апеляційний суд бере інформацію відображену в квитанції N [NUMBER] від 27 жовтня 2014 року про цінність вантажу при страхуванні в загальному розмірі 1020,00 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, суд першої інстанції

Outcome: partial