Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

11 червня 2015 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 332\~526 грн., індексу інфляції в розмірі 243\~300 грн., 3% річних в розмірі 39\~903 грн. 12 коп. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн.. 1 грудня 2015 року позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з позивача на її користь суму боргу у розмірі 355\~259 грн. 20 коп., 313315 грн. 53 коп. подвійну ставку НБУ відповідно до ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», 292\~074 грн. 07 коп. індексацію за період з 2012 по 2015 рік , 42\~631 грн. 11 коп. 3% річних за весь період, моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн., судовий збір у розмірі 3\~654 грн. , за надання юридичної допомоги в сумі 5\~000 грн. . У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається а те, що у лютому 2011 року , у березні 2012 року відповідач отримала від неї в борг грошові кошти у загальній сумі еквівалентній 14\~120 євро та надала письмову розписку , що зобовязується повернути грошові кошти в строк до 20 червня 2012 року . У звязку з неможливістю повернення грошових коштів , між ними було складено угоду про розстрочку та погашення суми боргу частинами , еквіваленти 300 євро щомісяця до 30 числа кожного місяця. На її постійні звернення , вимоги до теперішнього часу борг відповідачем не повернено. 8.06.2015 року вона надіслала відповідачу письмове звернення, однак і після цього борг не повернутий. У звязку з тим , що грошові кошти не були їй повернуті вчасно , вона відчувала душевні страждання , погіршилися нормальні життеві звязки , ділова активність , родинні відносини . У судове засідання представник позивача [PERSON] , [PERSON] не зявилася, надала заяву розглядати справу за її відсутністю. Відповідач у судове засідання не зявилася, належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи за місцем реєстрації, яке підтверджене відповіддю адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України /а.с.17/. Справа неодноразово призначалася до розгляду , повістки , у тому числі про явку у зазначене судове засідання, повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Зазначене свідчить про той факт, що відповідач відмовляється отримувати судову повістку, на повідомлення поштового відділення про необхідність явки для отримання заказаної кореспонденції не реагує. Відповідно до ч. 8 ст. 76 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. За таких обставин на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов належить частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засідання встановлено, що 9 лютого 2011 року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] 6\~000 євро , у серпні 2011 року 4000 грн. та 2 березня 2012 року 7800 євро (а.с.9-10). Дата повернення відповідачем грошових коштів у розмірі 6000 євро та 4\~000 грн. у договорі займу не зазначена . Грошові кошти у розмірі 7800 євро відповідач повинна була повернути 10 червня 2012 року . 29 липня 2013 року відповідач надала позивача розписку , яка свідчить , що на цей час борг перед [PERSON] складає 14\~120 євро. 8.06.2015 року позивач надіслала на адресу позивача претензію вимогу про повернення боргу, однак станом на теперішній час сума позики відповідачем не повернута. Відповідно до ч. ч. 1 . 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною /сторонами/. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності з ч.2. ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. В підтвердження укладення договору позики, позивачем надані копії розписок від 9 лютого 2011 року, 2 березня 2012 року та 29 липня 2013 року , оригінали яких знаходиться у позивача. У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки порушення договору позичальником визначено ст.1050 ЦК України, згідно з ч.1 якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок трьох відсотків річних від суми боргу за договором позики, здійснений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, а тому може бути взятий судом до уваги. Що стосується позовних вимог про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення договору та подвійної ставки НБУ відповідно до ЗУ « Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», то суд вважає такі не обґрунтованими та такими , що не підлягають задоволенню. Індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. (рішення Верховного Суду України від 28\~березня\~2012\~р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч.\~2 ст.\~625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Рішенням Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року «Щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» роз'яснено, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці). Як зазначалось вище договір позики був укладений між фізичними особами, а тому підстав для стягнення подвійної облікової ставки відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» з відповідача на користь позивача немає. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 згаданої статті ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовував тим, що ситуація, що склалась, завдає йому значного душевного дискомфорту та страждань, що відобразилось у погіршені нормальних життєвих звязків, ділової активності , родинних відносин. Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задовольнити у сумі 2000 грн. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати , повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Такі витрати підтверджуються актом виконаних робіт від 11 листопада 2015 року. Так як справа доведена до суду з вини відповідача, з нього на підставі ст.88 ЦПК України належить стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 3654,00 гривень.

Outcome: partial