Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

10 липня 2014 року [PERSON] звернувся до Лубенського міськрайонного суду з позовною заявою про виключення майна з опису та арешту, та зняття арешту з майна. В своєму позові зазначав, що 14 серпня 2009 року між ним та [PERSON] були укладені письмові договори купівлі - продажу домоволодіння по [ADDRESS], та земельної ділянки за тією ж адресою, згідно яких він придбав зазначене майно. Обидва договори були у встановленому порядку нотаріально посвідчені. У зв'язку з погіршенням фізичного стану здоров'я позивач своєчасно не зміг зареєструвати вказане майно на своє ім'я, а в 2011 році дізнався, що на домоволодіння по [ADDRESS] накладено арешт державним виконавцем на підставі виконавчого листа №2-1563, виданого 28 вересня 2011 року Лубенським міськрайонним судом, як на майно [PERSON] Крім того, 18 серпня 2011 року та 18 вересня 2012 року державними виконавцями було також проведено опис та накладено арешт на земельну ділянку та домоволодіння, що знаходяться за адресою - [ADDRESS], про що складено відповідні акти. Вважає, що станом на 18 серпня та 05 жовтня 2011 року, як і на 18 вересня 2012 року зазначене майно у власності [PERSON] не перебувало, а вже було його, позивача, власністю, що підтверджується самим договорами купівлі - продажу від 14 серпня 2008 року, а жодних заборон на їх відчуження на той час не було. Також позивач посилається на ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2012 року та на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року, в яких викладені певні висновки, які в силу ст.61 ч.3 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню. В судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] - позовні вимоги підтримали в повному обсязі, на їх задоволенні наполягали. Вважали, що [PERSON] є добросовісним набувачем та законним власником і домоволодіння і земельної ділянки по [ADDRESS], оскільки підписав відповідні нотаріально посвідчені договори купівлі - продажу, сплатив кошти [PERSON], з того часу постійно проживає в зазначеному будинку та користується вказаним майном. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, послались на постанову Вищого адміністративного Суду України від 22 травня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 вересня 2012 року, якими вже визначено обставини дійсності набуття позивачем права власності на майно, придбане у [PERSON] Третя особа - відділ ДВСІ Лубенського МРУЮ - надав письмові заперечення, представник Матвієнко А.В. проти задоволення позовних вимог заперечував. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перебуваючи в межах позовних вимог та дотримуючись принципів змагальності сторін й диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають. Суд відповідно до вимог статті 212 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 129 Конституції України, статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з статтею 60 частина 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. В розумінні положень ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В ході судового розгляду даної справи встановлено та об'єктивно підтверджено її матеріалами, що 14 серпня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали письмові договори (а.с.6 - 10), згідно яких [PERSON] продав, а [PERSON] купив домоволодіння та земельну ділянку площею 0,0712 га, розташовані по [ADDRESS]. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу [PERSON] Судами загальної юрисдикції розглядалась справа за позовом [PERSON] як кредитора [PERSON] про недійсність вказаних договорів, проте рішенням апеляційного суду Полтавської області по вказаній справі було встановлено, що вказані договори не пройшли державної реєстрації, тому з огляду на вимоги частини 3 статті 640 ЦК України вони не є укладеними. Відтак, вказані правочини не є вчиненими, і не породжують у [PERSON] прав як власника, які були б порушені державними виконавцями. Зазначене рішення апеляційного суду Полтавської області залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року. Суд критично оцінює такий доказ позивача як постанову Харківського апеляційного адміністративного суду, оскільки Вищий адміністративний Суд України своєю ухвалою від 22 травня 2014 року (а.с.47 - 49) касаційні скарги [PERSON] та відділу ДВС Лубенського МРУЮ задовольнив, а вказану постанову ХААС скасував, залишивши в силі відповідно постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 08 липня 2013 року, якою в задоволенні вимог [PERSON] про визнання протиправними дій державного виконавця відмовлено за безпідставністю. В своїй ухвалі ВАС України також посилається на вищевказані висновки апеляційного та касаційного судів, та приходить до висновку про те, що позивачем (тобто [PERSON]) не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майно, на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження, а саме домоволодіння та земельна ділянка по [ADDRESS], є його власністю, а тому його права, свободи чи інтереси жодним чином не порушені, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Враховуючи такі правові висновки, викладені в ухвалах двох вищих спеціалізованих судів України, суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог [PERSON], оскільки в судовому засіданні не здобуто жодних належних та допустимих доказів на підтвердження права власності [PERSON] на майно, з якого він прохає суд зняти арешти та яке виключити з актів описів. Договори купівлі - продажу були предметом розгляду в судах, рішеннями яких вже надано правову оцінку як спірним правовідносинам та доказам по справі, так і правомірності дій державних виконавців.

Outcome: dismissed