Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

10.09.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] у якому просив встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділити йому у користування житлову кімнату № 11,79 кв.м, а відповідачці [PERSON] - житлову кімнату площею 19,0 кв.м, підсобні приміщення - кухню, коридор, санвузол - залишити у спільному користуванні. 23.01.2014 року в судовому засіданні судом, не виходячи до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про залучення до участі у справі в якості другого відповідача [PERSON]. 28.01.2014 року, в зв'язку з залученням до участі в справі другого відповідача, [PERSON] подав суду заяву про зміну предмету позову відповідно до якої просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити йому у користування житлову кімнату № 11,79 кв.м, а відповідачам [PERSON] та [PERSON] - житлову кімнату площею 19,0 кв.м, підсобні приміщення - кухню, коридор, санвузол - залишити у спільному користуванні. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. Зокрема, кожній із сторін належить по 1/3 частині спірної квартири. Вказана квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат площею 11,79 кв.м, та 19,0 кв.м, також має допоміжні приміщення - кухню, санвузол, коридор. Позивач зазначив, що він та [PERSON] зареєстровані та постійно проживають в спірній квартирі. Тоді як третій співвласник - [PERSON] - не зареєстрована та фактично не проживає в спірній квартирі, не використовує спірне житло для особистого проживання. Позивач зазначив, що сторони не є членами однієї сім`ї. [PERSON] не є його родичкою. Разом з цим, [PERSON] та [PERSON] є родичами, зокрема, [PERSON] є тіткою [PERSON], особами однієї статі, в зв'язку з чим їм може бути виділена у спільне користування кімната площею 19,0 кв.м.. Позивач посилається на те, що згідно порядку користування квартирою, який фактично склався та існує на даний час, він користується кімнатою площею 11,79 кв.м, іншого житла не має. Відповідачка [PERSON] користується житловою кімнатою площею 19,0 кв.м. Окрім нього та [PERSON] в спірній квартирі більше ніхто не проживає. Позивач вважає, що виходячи з порядку користування спірною квартирою, який склався на даний час, а також з огляду на те, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] є між собою родичами, особами однієї статі, в спірній квартирі має бути встановлений порядок користування житлом за запропонованим ним порядком. Такий порядок, на думку позивача, буде відповідати інтересам всіх співвласників і не буде порушувати права жодного із власників житла. 28.02.2014 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], яка ухвалою суду від 06.05.2014 року, постановленою не виходячи до нарадчої кімнати, була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON]. В зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділити їй у користування житлову кімнату № 11,79 кв.м, а відповідачам [PERSON] та [PERSON] - житлову кімнату площею 19,0 кв.м, підсобні приміщення - кухню, коридор, санвузол - залишити у спільному користуванні. Обґрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви, [PERSON] посилається на те, що сторони - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками спірної квартири. Кожному із них належить по 1/3 частині спірної квартири. [PERSON] зазначила, що в добровільному порядку вона з іншими співвласниками не може дійти згоди щодо спільного користування вказаною квартирою. Враховуючи, що право власності на частину спірної квартири вона отримала в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка аж до своєї смерті користувалася кімнатою 11,79 кв.м, яку і заповіла їй, [PERSON] просить виділити у користування цю кімнату саме їй. При цьому [PERSON] зазначила, що [PERSON] і [PERSON] з 1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі і користувалися житловою кімнатою площею 19,0 кв.м., то саме їм і має бути виділена кімната 19,0 кв.м. На даний час [PERSON] самовільно зайняв кімнату площею 11,79 кв.м та безперешкодно користується нею. [PERSON] зазначила в позовній заяві, що вона не є членом сім`ї, а ні [PERSON], а ні [PERSON], тому їй не може бути виділена житлова кімната з жодним з цих відповідачів, бо в цьому випадку будуть порушені її права. Враховуючи, що вона є сторонньою для [PERSON] та [PERSON] людиною, незаміжня, особа репродуктивного віку, має потребу в облаштуванні особистого життя, їй має бути виділена кімната площею 11,79 кв.м, а [PERSON] та [PERSON], як подружжю, має бути виділена кімната площею 19,0 кв.м. Виходячи наведеного просить задовольнити її позов. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали вимоги первісного позову і просили його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги зустрічної позовної заяви і просила задовольнити її позовні вимоги, а в задоволенні первісного позову [PERSON] просила відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Виходячи з цього, суд, з врахуванням думки всіх учасників процесу вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні як первісного позову так і зустрічної позовної заяви, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 04.10.1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.03.2002 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] купили, в рівних долях кожний, квартиру [ADDRESS]. Квартира складається з двох жилих кімнат. Загальна площа квартири - 51,00 кв.м, жила площа - 30,20 кв.м (а.с. 5). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.08.2013 року, ухваленого в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 8). [INFO] [PERSON] померла (а.с.7). 13.06.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON]. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 93). Виходячи з наведеного судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] на час розгляду справи належить позивачеві [PERSON], його колишній дружині - відповідачці [PERSON] та відповідачці [PERSON] по 1/3 частині кожному. Таким чином, виходячи з загальної площі квартири - 51,00 кв.м, та жилої площі - 30,20 кв.м, на кожного із співвласників припадає по 17,0 кв.м загальної площі та по 10,06 кв.м - жилої площі. Оскільки сторони, які не є членами однієї сім`ї, не дійшли згоди щодо спільного користування квартирою, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] звернулися до суду з первісним та зустрічним позовами. З технічного плану квартири [ADDRESS] вбачається, що квартира має дві ізольовані кімнати площею 11,79 кв.м та 19,0 кв.м, кухню, ванну кімнату, туалет, коридор. Загальна площа квартири - 51,00 кв.м, жила площа - 30,20 кв.м (а.с. а.с. 9-10). Отже, на кожну сторону, як співвласника квартири припадає по 10,06 кв. м. житлової площі. При цьому, у варіанті запропонованому позивачем, на нього, як співвласника припадатиме 11,79 кв.м, а на двох інших співвласників - [PERSON] та [PERSON] - по 9,50 кв.м., а у варіанті запропонованому відповідачкою [PERSON] на неї буде припадати 11,79 кв.м, а на інших двох співвласників - [PERSON] та [PERSON] по 9,5 кв.м. (дві кімнати площею 11,79 кв.м та 19,0 кв.м). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Установлення співвласниками порядку користування квартирою (будинком) з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них (Правова позиція ВСУ у справі № 6-12цс13). При визначенні порядку користування зазначеного майна слід обирати такий варіант, при якому частки майна, які виділяються співвласникам, найбільше відповідають їхнім ідеальним часткам. У даному випадку сторони не досягли згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном й кожна із сторін запропонувала свій порядок користування квартирою. Позивач [PERSON] за первісним позовом вважає за можливе виділити у спільне користування відповідачам [PERSON] та [PERSON] кімнату жилою площею 19,0 кв.м, а йому - [PERSON] - кімнату жилою площею 11,79 кв.м, залишити місяця загального користування в спільному користуванні усіх власників. Відповідачка [PERSON], в свою чергу, вважає, що кімнату розміром 11,79 кв. м належить надати саме їй в особисте користування, а кімнату площею 19,0 кв.м в спільне користування [PERSON] та [PERSON], залишивши місяця загального користування в спільному користуванні усіх власників. Разом із тим, у спірній квартирі є лише дві кімнати й виділити кожному з трьох співвласників окрему кімнату не виявляється можливим. Кожен із співвласників квартири не має переваг перед іншим, а тому не можна, не порушуючи прав інших, виділити у користування будь кого з них ту одну кімнату площею 11,79 кв. м, яка до речі є більшою за долю одного співвласника у спільній частковій власності. Також не є можливим поселити двох з співвласників до однієї кімнати, виходячи з того, що кожен із співвласників не є членом сім'ї один одного, не пов'язані спільним побутом, є особами різної статі. При вирішенні даної справи судом враховано, що [PERSON] та [PERSON] не перебувають на даний час у шлюбі, та не є членами однієї сім'ї. Виділення цим особам у спільне користування кімнати площею 19,0 кв.м буде протирічити чинному законодавству, зокрема вимогам ч. 2 ст. 50 ЖК України, оскільки вони є особами різної статі. За таких обставин суд відхиляє доводи відповідачки [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] має бути виділена у спільне користування кімната житловою площею 19,0 кв.м. Та обставина, що сторони з 1975 року до грудня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі не може бути підставою для виділення їм у спільне користування однієї кімнати, оскільки на сьогодні вони не є членами однієї сім`ї. Суд також відхиляє доводи позивача про те, що [PERSON] та [PERSON] має бути виділена у спільне користування житлова кімната площею 19,0 кв.м лише з тих підстав, що вони є особами однієї статі, оскільки відповідачі, хоча і є родичами (тіткою та племінницею), проте вони не є членами однієї сім`ї, не пов'язані між собою спільним побутом, [PERSON] є повнолітньою особою, репродуктивного віку, має намір проживати у квартирі як самостійний наймач та має намір у майбутньому створити свою сім'ю. Та обставина, що на даний момент [PERSON] постійно у спірній квартирі не проживає, що нею не оспорюється, не може бути підставою для виділення їй та відповідачі [PERSON] у спільне користування кімнати площею 19,0 кв.м, оскільки на думку суду це призведе до порушення прав обох сторін. Ураховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку про неможливість визначення порядку користування спірною квартирою за жодним із варіантів запропонованих сторонами, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні як первісного позову, так і зустрічної позовної заяви.

Outcome: dismissed