Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

10.12.2019 р. до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] , направлена поштою 05.12.2019 р., у якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики та суму штрафу у розмірі 124300,00 грн., а також стягнути понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1243,00грн.(а.с.2-4). В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 18 червня 2018р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 11300,00грн., які зобов`язався повернути в термін до 31 червня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів та виникнення зобов`язань за вказаним вище договором позики [PERSON] надана позивачу відповідна розписка. Станом на 05 грудня 2019 року отримані грошові кошти відповідачем не повернуті, останній уникає зустрічей з позивачем, не відповідає на його телефонні дзвінки та не виконує свої зобов`язання за договорами позики. Зазначив, що умовами розписки від 18 червня 2018 року передбачено, що у випадку прострочення позичальником повернення коштів більше як на 30 календарних днів, він додатково зобов`язується сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу. Станом на 05.12.2019 р., день звернення до суду з даним позовом, прострочення повернення коштів відповідачем [PERSON] склало більше 30 календарних днів. З огляду на викладене, сума штрафу складає 113 000,00 грн.( 11300,00 грн.х10). Ухвалою від 13 січня 2020 року( а.с.15) відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 04 травня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті( а.с.29). У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив суду заяву( а.с.25), у якій просив суд розглядати справу без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином- за адресою вказаною у позові та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило. Відповідно до вимог ст. ст. 223, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Суд, дослідивши заяву, письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 18 червня 2018 року укладено письмовий договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позивача на власні потреби кошти в розмірі 11300, 00 гривень. Зазначену суму коштів позичальник зобов`язувався повернути до 30 червня 2018 року( а.с.10,26). Згідно з умовами розписки, у випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, [PERSON] додатково зобов`язався сплатити штраф в 10-кратному розмірі від суми боргу. Штраф, у зазначеному розмірі, відповідач зобов`язався сплатити за кожні прострочені 30 календарних днів. Простроченням з виконання зобов`язання є нездійснення повернення всієї суми коштів в розмірі 11300 грн до 30.06.2018року(а.с.26). На підтвердження факту отримання відповідачем коштів позивачем надано оригінал розписки від 18 червня 2018 року.( а.с.26). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку, викладеному у Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно дост.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з твердженнями позивача, зазначених позовній заяві, відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення позики до 30.06.2018 р. Про це свідчить також та обставина, що оригінал розписки знаходиться у кредитора. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Будь-яких доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] основної суми боргу за договором позики від 18.06.2018 р. у розмірі 11300,00 грн. У частині позовних вимог, щодо стягнення суми штрафу, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Суд враховує положення ч.3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Такий висновок узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14. Системний аналіз ст.ст.22,611,623,625 ЦК України дає підстави стверджувати, що збитки і сума боргу за грошовим зобов`язанням не є тотожними поняттями. При цьому суд звертає увагу, що збитками в розумінні ч.2 ст.22 ЦК України є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Даючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставинам справи та дослідженим доказам суд звертає увагу, що докази щодо реальних понесених позивачем збитків відсутні. У даному випадку позивачем, станом на 5 грудня 2019 року, нараховано штраф в розмірі 113000,00 грн.(11300,00 грн. х 10), відповідно до укладеної 18.06.2018р. розписки, виходячи з прострочення повернення позики більше як на 30 календарних днів. Визначаючи розмір штрафу, який підлягає стягненню, та який відповідав би засадам справедливості, добросовісності та розумності, суд враховує, що сума штрафу, встановлена договором позики (розпискою), а саме 113000,00 грн. значно перевищує розмір суми позики, тобто розмір тих коштів, які було надано позивачем відповідачу, а саме -11 300,00 грн. За викладених обставин, враховуючи право суду зменшити розмір штрафу на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, та те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, суд вважає за необхідне, зменшити розмір штрафу до суми боргу по тілу позики, а саме до суми 11300,00 грн. Також встановлено, що позивач [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1243,00 грн., що підтверджується квитанцією(а.с.1). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial