Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

11.05.2018 року [PERSON] звернулася до Красноармійського міськрайонного суду с заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування своєї заяви вказала, що вона є донькою [PERSON], яка 09 березня 2018 року померла в місті Сніжне Донецької області, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть та свідоцтвом про смерть, виданим в м.Сніжне Донецької області. При зверненні до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть матері, так як свідоцтво про смерть, видане в м.Сніжне, не відповідає вимогам українського законодавства. Для отримання свідоцтва про смерть просить встановити факт смерті [PERSON], яка 09 березня 2018 року померла в місті Сніжне Донецької області. В судове засідання заявниця надала письмову заяву, в якій підтримує заяву, та просить справу слухати без її участі. В судове засідання представник заінтересованої особи: Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій областіне зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надали заяву про розгляд справи у відсутності представника заінтересованої особи. Суд, з»ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження заявниці від 07.08.1958 року та свідоцтвом про шлюб з [PERSON] від 20.09.1985 (копії свідоцтв в матеріалах справи). Згідно паспорту громадянина України на ім»я [PERSON] зареєстрована в [INFO]. Згідно довідки №42330 від 22.11.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] зареєстрована в [INFO], фактично проживає в [INFO]. Згідно довідки про причину смерті №23 від 09.03.2018 року, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги №2 м.Сніжне Донецької області, [PERSON], у віці 92 років, померла 09 березня 2018 року, причина смерті: хронічна судинна недостатність, церебральний атеросклероз з гіпертензією. Згідно свідоцтва про смерть № 100094 від 09.03.2018 року, виданого Сняжнянським міським відділом ЗАГСу Донецької області, [PERSON], [INFO], уродженка с. В-Гранкіно Крамського району Орловської області, померла 09 березня 2018 року, у віці 92 років, місце смерті: Донецька область, м.Сніжне. Згідно відмови Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області від 11.05.2018 року, вказано, що свідоцтво про смерть № 100094 від 09.03.2018 року, виданого Сняжнянським міським відділом ЗАГСу Донецької області, надане заявницею для підтвердження факту смерті [PERSON], є документом, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року №1150/13024, а тому - у державній реєстрації відмовлено. Згідно п.8 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення смерті особи в певний час у разі не можливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, у зв»язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та тимчасово окупованих територіях, на території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території за місцем звернення заявника. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України « Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров» я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Пунктом 1 глави 5 розділу 111 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні,затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, визначені підстави про смерть (форма 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. 2) фельдшерська довідка про смерть форми № 106/1о,затверджена наказом Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 року ; 545, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024 ; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть форми № 106-2/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 4) рішенням суду про встановлення факту смерті 5) рішення суду про оголошення особи померлою. Згідно з Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров»я від 08.08.2006 року № 545-а, перший примірник лікарського свідоцтва про смерть видається родичам померлого чи іншим особам, які зобов»язалися поховати померлого, другий примірник лікарського свідоцтва про смерть залишається в закладі охорони здоров»я. Згідно ст. 9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові і службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені в порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт, виданий органами та особами, передбаченими частиною другою цієї статті є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв»язків та їх посадових осіб з незаконними органами, створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до п. 1 Постанови ПВС України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини зокрема, «Loizidou v. Turkey»,«Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема ту обставину, що факт смерті [PERSON] саме 09 березня 2018 року в м.Сніжне, підтверджений вказаними доказами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved