Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

11 лютого 2021 року позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі 16262,16 гривень, із яких: 1187,26 грн. - заборгованість за тілом кредита; 15014,91 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 59,99 грн. пеня, та судові витрати, згідно квитанції, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач не виконує умов кредитного договору. У судове засідання від позивача надан заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити, також надано і відповідь на відзив у якій просять відмовити у задоволенні відзиву. \~ \~ \~ \~У судове засідання відповідач надав відзив на позов і просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності та безпідставністю заявлених вимог. Також надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору б/н від 17.02.2011 року, укладеного між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] , останній отримав кредит кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 1200,00 грн. Відповідно до Умов надання банківських послуг,- позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за пере виплати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Згідно Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Дійсно, відповідач звертався до банківського відділення позивача ПАТ КБ «Приватбанк» та з метою отримання банківських послуг підписав заяву №б/н від 17.02.2011 року і отримав кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, який було збільшено до 1200,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач при розрахунку виконував свої зобов`язання за кредитом, частинами сплачував взяті у кредит кошти, та за підрахунками він повернув кредит позивачу. Як вбачається з руху коштів на картковому рахунку, позивач сплачував кредит, але відповідач без його згоди направляв сплачені кошти не на погашення взятого тіла кредиту, а на погашення процентів за користування кредитними коштами, завдяки чому нарахував таку значну заборгованість. У своєму розрахунку заборгованості позивач використав не підтверджені доказами способи нарахування боргу, здійснив розрахунок всупереч наданим ним же самим доказам, а саме, Тарифам банка, Умовам та правилам надання банківських послуг. Крім того, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання, що підтверджено висновком, викладеним у постанові ВП Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18). Отже заборгованість по відсоткам за користування кредитом має стягуватись по строк дії укладеного кредитного договору, а саме, по строк дії банківської картки лютий \~ \~ \~ \~2015 року. Відповідно до сг.631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до ст.ст.257,261 Цивільного кодексу України, загальний строк позовної давності становить три роки. Його перебіг починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Видана відповідачу позивачем банківська картка діяла до лютого 2015 року. Саме з наступного дня після дня закінчення дії банківської картки, позивач довідався про порушення свого права, бо термін дії банківської картки закінчився, а заборгованість по кредиту не була сплачена, тому, як наслідок, саме з лютого 2015 року за позовними вимогами позивача ПАТ КБ «Приватбанк» до нього почався відлік позовної давності, який закінчився у лютому 2018 року. Позовна заява позивача датована 05.01.2021 року, до суду була подана ще пізніше, тобто, майже через три роки з часу закінчення строку позовної давності. Відповідно до ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» пропустив строк позовної давності, письмової заяви про застосування позовної давності позивач до суду не надав, тому позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню у зв`язку із закінченням позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України. Як зазначено в п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки із спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення та заставлене майно тощо), положення вищезазначеної статті застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Суд вважає, що за обставин, викладених вище, мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судовий збір, сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду, слід залишити за ними.

Outcome: dismissed