Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

11.07.2016 року представник [PERSON] (далі - заявник) звернувся до суду із вказаною заявою, мотивуючи тим, що [PERSON] народився 10 вересня 1967 року в селищі міського типу Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області. Фрунзівським РВ УМВС в Одеській області було оформлено паспорт громадянина України серії Х-ЖД № 739367, який видано [PERSON] 17.03.1988 року на підставі втраченого паспорта серії ІХ-ЖД № 656441, виданого 02.04.1974 року Фрунзівським РВ УМВС України в Одеській області у зв'язку з досягненням віку. Фрунзівський ГУ ДМСУ в Одеській області видачу паспорта серії Х-ЖД № 739367 виданого на ім'я [PERSON], [INFO] в смт Фрунзівка Одеської області підтверджує. Факт реєстрації на 1991 рік не підтверджується, оскільки [PERSON] 19.05.1988 року був знятий з обліку в м. Одесу. На фотокартці, що долучена до запиту Гребінківського РС УДМС України в Полтавській області від 18.05.2016 року, і фотокартці, наявній у заяві про видачу втраченого паспорта зображена одна особа. Заявник [PERSON] працював в Державній судноплавній компанії Чорноморського морського мореплавства (ЧМП) і був прописаний з 13.09.1989 року по 30.01.1991 року по відділу кадрів «Чорноморського морського пароплавства». Реєстрація була тимчасова на період роботи в ДСК «ЧМП». Заявник в лютому 1991 року переїхав проживати в [INFO] до своєї сестри [PERSON] де і проживав без реєстрації по 1994 рік. У 2016 році заявник звернувся до Гребінківського РС УДМС України в Полтавській області із заявою щодо видачі паспорта замість втраченого. Проведеною перевіркою за заявою [PERSON], встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. З огляду на викладене, представник заявника просить встановити факт постійного проживання [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], мешканця [INFO] «А», на території України на момент проголошення незалежності (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Представник заявника та заявник у судовому засіданні заяву підтримали, просили її задовольнити, та встановити факт постійного проживання заявника на території України. Заявник дав пояснення, що народився у 1967 році у с. Дружелюбовка Фрунзівського району Одеської області, де проживав до 1985 року. З 27.11.1985 року по 01.12.1987 року проходив службу у рядах армії у Казахстані. З грудня 1987 року по березень 1988 року проживав у [INFO] у батьків. З березня 1988 року по березень 1989 року навчався у Одеській морехідній школі, відповідно проживав у м. Одеса аж до січня 1991 року. З січня-лютого 1991 року до березня 1994 року проживав у рідної сестри [PERSON] у с. Олексіївка Гребінківського району Полтавської області. З березня 1994 року по 1995 року проживав у батьків у с. Дружелюбовка Фрунзівського району Одеської області. З 1995 року по 2002 рік у м. Одеса. З 2002 року по сьогоднішній день проживає у [INFO]. Місце проживання у нього було зареєстроване тільки за періоди до 1987 року, період навчання у Одеській морехідній школі та роботи протягом 1989 року по 1991 року у морському пароходстві, з 1994 року по березень 1995 року с. Дружелюбовка Фрунзівського району Одеської області, з березня 1995 року м. Одеса. З березня 1989 року по січень 1991 рік час від часу у звязку із роботою моряком у Чорноморському морському пароходстві виїжджав за кордон. Представник заявника дав пояснення, що заявник постійно проживав на території України, а тому заява підлягає до задоволення. Представник заінтересованої особи не заперечувала проти задоволення заяви, вважає за можливе встановити такий факт. Оскільки заявник дійсно звертався до них за видачею паспорта замість утраченого. Однак йому було відмовлено у вязку із не встановленням належності до громадянства будь-якої держави. До того ж, докази дослідженні у судовому засіданні підтверджують такий факт. Зясувавши обставини, на які посилається заявник в своїй заяві, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи із наступних встановлених судом обставин і відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що 10 вересня 1967 року в селищі Фрунзівка Фрунзівського району Полтавської області народився заявник [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії VІІ-УР № 0986689 /а.с. 5/. Відповідно до копії відповіді на запит ГУДМС України в Одеській області № 6925 від 02.06.2016 року, за даними архівної картотеки Фрунзівського РВ ГУ ДМС України в Одеській області [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], було оформлено паспорт громадянина України серії Х-ЖД № 739367, виданого 17.03.1988 року Фрунзівським РВ УМВС в Одеській області, на підставі втраченого паспорта серії ІХ-ЖД № 656441, виданого 02.04.1974 Фрунзівським РВ УМВС в Одеській області у звязку із досягненням віку /а.с. 9/. Згідно копії заяви про видачу паспорта [PERSON] від 26.05.2016 року, на фотокартці, що долучена до запиту Гребінківського РС УДМС України в Полтавській області від 18.05.2016 року, і фотокартці наявній у заяві про видачу втраченого паспорта зображена одна особа /а.с. 10/. Як вбачається із копії довідки № 2 від 07.06.2016 року, виданої Гребінківським РС УДМС України в Полтавській області, [PERSON] справді звертався до Гребінківського РС УДМС України в Полтавській області із заявою щодо видачі паспорта замість утраченого. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави /а.с. 6/. За таких обставин, коли заявник не має іншої можливості встановити факт, що має юридичне значення, оскільки необхідний йому для встановлення належності до громадянства України, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право, а тому факт, який просить встановити заявник, підлягає встановленню у судовому порядку. Адже відповідно до ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 2 ст. 256 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Представник заінтересованої особи не заперечувала проти встановлення відповідного факту, а тому суд не вбачає, що встановлення такого факту пов'язується з наступним вирішенням спору про право, відповідно такий факт може бути встановлений у порядку окремого провадження. Власне, питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року (далі Закон № 2235-III) та Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» (далі Указ № 215). Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2235-III громадянами України за належністю до громадянства України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, а також особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. В силу п.п. 8, 9 Указ № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року. У звязку з викладеним, юридичне значення для встановлення належності до громадянства України має саме факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та факт проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. В силу ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Чинне законодавство України не визначає поняття постійного проживання. Подібно, Європейський суд з прав людини у справі «Серков проти України, № 39766/05, ECHR, 2011, дійшов висновку про порушення Конвенції, по-перше, у зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом, та, по-друге, у зв'язку з тим, що судами всупереч національного законодавства не було застосовано підхід, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення. Враховуючи зазначене, суд застосовує до правовідносин Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері регулювання відносин, пов'язаних зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, а також визначає порядок реалізації таких свобод, визначає поняття місце перебування та місце проживання. Зокрема, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; а місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Виходячи із змістовного аналізу зазначених нормативних дефініцій, застосовуючи підхід, який був би сприятливішим для заявника, суд вважає достатнім для встановлення постійного місця проживання - проживання у житлі на території адміністративно-територіальної одиниці понад шість місяців на рік. Згідно показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що надані у судовому засіданні 05.08.2016 року, а також довідки, виданої виконкомом Наталівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області № 02-28/230 від 29.06.2016 року /а.с. 8/ встановлено, що з лютого 1991 року по 1994 рік заявник проживав у своєї сестри [PERSON] в с. Наталівка Гребінківського району Полтавської області без реєстрації. Показаннями свідків підтверджено, що протягом вказаного часу заявник нікуди не виїжджав. Тобто, з лютого 1991 року по 1994 рік заявник постійно проживав в [INFO], а таким чином постійно проживав на території України у 1991-1993 роках. Із довідки, виданої Державною судноплавною компанією «Чорноморське морське пароплавство» № 32 від 11.05.2016 року /а.с. 11/ вбачається, що [PERSON], [INFO], працював в ЧМП і був прописаний по відділу кадрів «Чорноморського морського пароплавства» з 13.09.1989 року по 30.01.1991 року, реєстрація була тимчасова на період роботи в ДСК «ЧМП». Відповідно заяви Державної прикордонної служби України про неможливість виконання ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 05.08.2016 року /а.с. 46, 53/, Головний центр не може надати інформацію про перетинання державного кордону України [PERSON] за період з березня 1989 року по 30.01.1991 року, оскільки інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом пяти років. Із відповіді на запит Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» від 07.09.2016 року та архівної довідки № А-184/КС-702 від 31.08.2016 року за період роботи, а саме з 03.05.1990 року по 04.11.1990 року [PERSON] перебував в рейсі на теплоході «Котовський» на посаді матроса. На питання чи перебував [PERSON] за межами України будучи в рейсі, відповіді надати не можуть, так як даною інформацією не володіють /а.с. 56-57/. Отже, із вищезазначеного вбачається, що [PERSON] міг виїжджати за межі України з 03.05.1990 року по 04.11.1990 року тільки для виконання своїх службових обовязків, що не впливає на вирішення питання постійного проживання на території України, виходячи із дефініції місця проживання. За вищевикладених обставин, суд вважає факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також факт проживання на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) встановленим, а заява підлягає частковому задоволенню. Адже факт саме постійного проживання [PERSON] на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), про який просить встановити представник заявника, не має юридичного значення, а тому не підлягає встановленню у судовому порядку. Достатнім для встановлення належності до громадянства України є саме проживання на території України. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, а тому судові витрати у справі не підлягають відшкодуванню. З огляду на викладене, на підставі ч. 1 ст. 29 ЦК України, Закон України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 року, Указу Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України»,

Outcome: partial