Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

10 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в обґрунтування якого послався на те, що відповідно до державного акту від 30.10.1997р. йому на праві приватної власності належить земельна ділянка за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Хабаровська, буд.75. На належній йому земельній ділянці незаконно проживає [PERSON] З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення земельної ділянки, від житлового будинку «А-1», літньої кухні «Б», сараю з підвалом «В», сараїв «Ж, Г, З», убиральні «Д», гаражу «Е», які розташовані за адресою: адресою: м. Краматорськ, вул. Хабаровська, буд.75. 25 червня 2015 року [PERSON], в свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 16.09.2011р. за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] житловий будинок №75 по вул. Хабаровській у м.Краматорськ Донецької області. В подальшому з метою приватизації земельної ділянки №75 по вул. Хабаровській у м. Краматорську він звернувся до Біленківської селищної ради, де йому повідомили , що у 1997р. вона вже була приватизована [PERSON] на підставі рішення Біленківської селищної ради від 30.09.1997р. та [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю. Враховуючи те, що відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок переходить право власності на землю просив суд скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку №75 по вул. Хабаровський у м. Краматорську на імя [PERSON] Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 грудня 2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою залишено без задоволення. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], Біленковської селищної ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено; скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0700 гекратів, розташовану за адресою: вул. Хабаровська 75, смт. Біленьке в м. Краматорську , виданий 30.10.1997 року на імя [PERSON], на підставі рішення Біленківської селищної ради від 30.09.1997 року, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1078. З зазначеним рішенням не погодився [PERSON] , подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог у повному обсязі та відмову в задоволені позовних вимог [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на обставини викладені у позовній заяві та додатково зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що договір купівлі продажу житлового будинку, на підставі якого [PERSON] є власником будинку № 75 по вул. Хабаровський, смт. Біленьке, в м. Краматорську порушує його права, як власника земельної ділянки , в тексті договору взагалі відсутні розмір та кадастровий номер земельної ділянки, що вказує на те, що в момент укладання правочину не було додержано істотні умови договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто були порушені його конституційні права, як громадянина України. [PERSON] та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити [PERSON] та його представник в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від них надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності ( а.с.251) . Представник Біленківської селищної ради в судове засідання не зявився , про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с.219). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відмовляючи у задоволені позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з вимог ст. 377 ЦК України та вимог ст. 120 ЗК України. Проте погодитись за таким висновками суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Біленківської селищної ради від 30.09.1997р. [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка, розташована за адресою: м. Краматорськ, вул. Хабаровська, буд.75, площею 0,0700 га, в межах згідно з планом, про що видано державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстровано у реєстрі за №1078. 16 вересня 2011 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1-6608, придбав у [PERSON] жилий будинок №75 по вул. Хабаровська у м. Краматорську. Зазначений договір зареєстровано у Краматорському БТІ 15.10.2011р. за №34197046. Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06.12.2012р. та додаткове рішення цього суду про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу недійсними скасоване рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11.12.2013р., яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу жилого будинку відмовлено. Відтак, [PERSON] є власником земельної ділянки №75 по вул. Хабаровська у м. Краматорську, а [PERSON] є власником будинку за тією ж адресою. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON], 03 листопада 1983 року, придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями , що знаходяться за адресою: м. Краматорськ, с. Біленьке, вул.. Хабаровська,75, на земельній ділянці розміром 600 кв.м , що підтверджено договором купівлі-продажу від 03.11.1983 року ( а.с.234 ). В подальшому [PERSON], на підставі рішення Біленківської селищної ради від 30 вересня 1997 року було передано у приватну власність земельні ділянку прощею 0,0700 гектарів в межах згідно з планом , за адресою: м. Краматорськ, вул. Хабаровська,75.( а.с.9). Потім, згідно договору купівлі-продажу № 222 від 15 червня 1999 року, [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: м. Краматорськ, вул. Хабаровська,75 розташований на земельній ділянці. Вимогами ст. 30 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Вимогами ст. 67 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Вимогами п.1 ч.1 ст. 28 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; Як розяснив Пленум Верховного суду України у пункті 18ґ своєї Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI; Тобто, при купівлі, 15 червня 1999 року спірного житлового будинку до [PERSON] перейшло право власності і на земельну ділянку, площею 0,0700 що не перевищує передбачені діючим на той час законодавством норми. Отже під час відчуження жилого будинку [PERSON] фактично добровільно розпорядився спірною земельною ділянкою, тому його права, як землевласника не порушено, а висновок суду про недоведеність наявності перешкод в користуванні власністю, не є вірними, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню. Враховуюче зазначене, апеляційний суду вважає, що в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою слід відмовити, оскільки під час відчуження жилого будинку [PERSON] фактично добровільно розпорядився земельною ділянкою. Також не вірним є висновок суду першої інстанції про задоволенню позовних вимог [PERSON] про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Аналогічна правова позиція міститься Постанові Верховного суду Україні у справі за № 6-253цс16 від 14.04.2016 року. Тобто, після придбавання, 16 вересня 2011 року житлового будиноку, до [PERSON]В фактично перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок. Державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельну ділянку, недійсними можуть визначаться як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельну ділянку. Визнання недійсним державного акту на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Статтею 152 ЗК України встановлені способи захисту прав на земельні ділянки. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до змісту ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) в судовому порядку незаконними визнаються акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтверджу того, які саме норми земельного та іншого матеріального права порушив орган виконавчої влади під час прийняття рішення про передачу 30 вересня 1997 року у приватну власність [PERSON] земельної ділянки. Крім того, права [PERSON] на час видачі державного акту не були порушені. Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, інші позовні вимоги [PERSON] суду не заявлялись. Таким чином судом першої інстанції неповно встановлено обставини які мають значення для справи, та порушено вимоги матеріального права, тому рішення суду підставі п.п.1. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: partial