Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

11.01.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Трубник» Новомосковської міської ради, в якому з урахуванням доповнень та уточнень просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та компенсацію частини втрати заробітної плати, в звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 917, 26 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 17256,88 грн., а також спричинену моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що 01 квітня 2016 року він був прийнятий на роботу на посаду юрисконсульта Комунального підприємства «Трубник» Новомосковської міської ради. Починаючи з квітня 2016 року заробітну плату на підприємстві йому виплачували не регулярно, внаслідок чого станом на 01 грудня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 10493,93 грн. Через наявність заборгованості по заробітній платі позивач позбавлений був можливості виконувати свої зобовязання перед іншими кредиторами, за порушення виконання умов кредитного договору він сплачував підвищений відсоток та пеню. 04 жовтня 2016 року позивач подав відповідачу заяву про своє звільнення з 07 жовтня 2016 року за власним бажанням, на підставі ст.39 КЗпП України. Між тим за період роботи з квітня по жовтень 2016 року підприємство повинно було виплатити йому заробітну плату, за його підрахунками заборгованість по заробітній платі на момент звільнення складала 10155,44 грн. Зазначену суму позивач при зверненні до суду просив стягнути, посилаючись на вимоги ч.1 ст. 115 КЗпП України. 21.04.2017 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій [PERSON] посилається на те, що в період його роботи в КП «Трубник» Новомосковської міської ради заробітна плата йому виплачувалася з порушенням строків, встановлених ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Законодавством передбачено порядок проведення компенсації втрати частини доходів, у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, за підрахунками позивача така компенсація йому повинна бути виплачена у розмірі 917,26 грн. Крім того, позивач зазначає, що на день його звільнення підприємство не здійснило з ним остаточного розрахунку, право на отримання заробітної плати в строки визначені законом порушені, тому, посилаючись на вимоги ст. 116 КЗпП України, позивач при зверненні до суду просив стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10115,44 грн. В подальшому зазначену суму позивачем було збільшено до 17256,88 грн. при подачі 21.04.2017 року заяви про уточнення позовних вимог. В звязку з наявністю заборгованості по заробітній платі, [PERSON] у позові зазначає на спричинення йому моральної шкоди, яка полягає в тому, що підприємство в період його роботи та після його звільнення не провело з ним остаточного розрахунку по заробітній платі, він весь час хвилювався з приводу свого існування, існування своєї сім'ї та близьких йому людей, він та члени його сім'ї позбавлені були можливості нормального життєвого існування, він хвилювався з приводу неможливості погашення свого боргу перед кредиторами, тому вважає, що відповідач, згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України, зобовязаний йому відшкодувати моральний збиток у розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, просить задовольнити у повному обсязі, надав детальні пояснення про те, що коли він був прийнятий на роботу, відповідним працівником не було здійснено запис в трудову книжку про прийом його на роботу. В подальшому відповідним наказом на нього було покладено функції щодо ведення трудових книжок, однак він вважає, що не мав повноважень на внесення запису у свою трудову книжку при прийом на роботу, а, відповідно, і про своє звільнення. Між тим, протягом роботи в КП «Трубник» Новомосковської міської ради заробітна плата, визначена штатним розписом, йому виплачувалася не регулярно, з порушенням строків, встановлених ч.1 ст. 115 КЗпП України, в результаті чого він 04 жовтня 2016 року написав заяву про звільнення за власним бажанням, у відповідності до ст.39 КЗпП України. Керівником підприємства було видано наказ про його звільнення, відповідно до ст.38 КЗпП України, в день його звільнення з ним не було здійснено остаточного розрахунку, заборгованість по заробітній платі йому не було виплачено. 31.10.2016 року він звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої та не виплаченої заробітної плати, ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду від 01.11.2016 року йому було відмовлено у видачі судового наказу, після чого він звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак у відкритті провадження ухвалою суду від 21.12.2016 року йому було відмовлено. Зазначену ухвалу ним оскаржено, 13.04.2017 року ухвалу судді скасовано, питання про відкриття провадження у справі призначено на новий судовий розгляд, однак до цього ним повторно подано позов, тому позивач наполягав на поновленні строку для розгляду справи, оскільки фактично встановлений тримісячний строк ним було пропущено через відмову судді Новомосковського міськрайонного суду у видачі судового наказу та відмову у відкритті провадження справи за його позовом. На момент звернення до суду заборгованість по заробітній платі йому не була виплачена, остаточно з ним розрахувалися після того, як було відкрите провадження по цивільній справі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала суду пояснення про те, що 04 жовтня 2016 року [PERSON] дійсно залишив на підприємстві заяву про своє звільнення за власним бажанням, на підставі ст.39 КЗпП України, його було звільнено наказом № 55 з 07.10.2016 року, на підставі ст.38 КЗпП України. В день звільнення [PERSON] був відсутнім на своєму робочому місці, однак працюючи юрисконсультом, саме на нього було покладено певну роботу з кадрами, тому він мав можливість безперешкодно забрати свою трудову книжку, що ним і було зроблено. Оскільки в день звільнення позивач був відсутнім за місцем своєї роботи, в подальшому ним не предявлялося вимоги про здійснення з ним розрахунку, представник відповідача вважала не можливим застосування до цих правовідносин вимог ст. 117 КЗпП України. Крім того, представник відповідача вважає, що комунальне підприємство не завдало жодних моральних страждань позивачу, оскільки не мало можливості виплати заробітну плату [PERSON] в день звільнення через його відсутність на робочому місці, ще до звернення позивача з позовом до суду йому була виплачена заборгованість по заробітній платі, тому представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідчення свідків, дослідивши подані письмові докази, дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 01.04.2016 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду юрисконсульта КП «Трубник» Новомосковської міської ради, на період відпустки [PERSON] до досягнення трирічного віку її дитини. Згідно наказу № 13 від 01.04.2016 року до роботи [PERSON] повинен був приступити 05.04.2016 року (а.с. 8). 07.10.2016 року [PERSON] звільнений з займаної посади, на підставі ст. 38 КЗпП України, про що свідчить наказ № 55 від 07.10.2016 року (а.с. 61). При цьому суд бере до уваги посилання позивача на відсутність відповідних записів про прийом та звільнення на роботу у його трудовій книжці (а.с. 98), однак невнесення відомостей про прийом та звільнення на роботу позивачем не оскаржувалися, факт отримання ним трудової книжки у день звільнення не спростовувався. У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. В судовому засіданні встановлено, не спростовано відповідачем, що позивачу заробітна плата в період його роботи з 05.04.2016 року по 07.10.2016 року виплачувалася з порушенням строків, встановлених ч.1 ст. 115 КЗпП України. При цьому суд бере до уваги подані відповідачем докази про те, що заробітна плата [PERSON] була вперше виплачена лише після того, як ним було подано заяву 08.08.2016 року про наявність відкритого карткового рахунку в ПАТ «[PERSON] Дніпро» (а.с. 54). Згідно виписки по картковому рахунку станом на 10.02.2017 року (а.с. 45), відкритому в ПАТ «[PERSON] Дніпро» на імя [PERSON] 09.08.2016 року на його картку було зараховано заробітну плату в наступні періоди: -09.08.2016 року 1000 грн.; -08.09.2016 року 1000 грн.; -13.10.2016 року 573,45 грн.; -13.10.2016 року 2707,89 грн.; -29.12.2016 року 2600,52 грн.; -11.01.2017 року 2027,46 грн.; -11.01.2017 року 2147,29 грн.; -11.01.2017 року 1562,57 грн.; -11.01.2017 року 2123,59 грн.; -31.01.2017 року 611,41 грн. Всього, за підрахунками суду, на картковий рахунок позивача перераховано 16354,18 грн. Згідно довідки про заробітну плату за період з 05.04.2016 року по 07.10.2016 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 20565, 66 грн., виплачено 16354,18 грн. (а.с. 65). Аналіз поданих доказів, свідчить про те, що підприємством, на якому працював позивач в період з 05.04.2016 року по 07.10.2016 року, порушувалися строки виплати заробітної плати, встановлені ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», однак зарахування заробітної плати розпочалося підприємством лише після надання самим позивачем відомостей про наявність спеціального карткового рахунку, в звязку з чим суд позбавлений можливості встановити дійсні причини несвоєчасної виплати заробітної плати саме позивачу, а тому поданий ним розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати, в звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 917,26 грн. суду не доведений. У відповідності до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач не предявляв вимогу про здійснення з ним розрахунку, що також підтверджується копією книги реєстрації вхідної документації по КП «Трубник» за 2016 рік (а.с. 63). Між тим, в силу ст. 60 ЦПК України, відповідачем не доведено, про наявність письмового повідомлення працівника про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Статтею ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день його звільнення, або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409 цс16, перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Зважаючи на відсутність вимоги працівника про здійснення з ним повного розрахунку, а також на відсутність письмового повідомлення працівника про нараховані йому виплати, суд вважає, що позивачем не пропущений, встановлений ст.233 КЗпП України, строк для звернення до суду. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що остаточний розрахунок по заробітній платі був проведений з позивачем лише 11.01.2017 року, про що свідчать досліджені раніше довідка про заробітну плату (а.с. 65) та виписка по картковому рахунку, у яких дати зарахування заробітної плати співпадають. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, подана відповідачем довідка про заробітну плату (а.с. 65) відповідає вимогам, встановленим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 «Про затвердження положення Порядку обчислення середньої заробітної плати», тому з урахуванням пункту 32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8445,70 грн. ((2665,54+2701):61)х 96 днів). У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, згідно розяснень, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 вказаної Постанови розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода - категорія глибоко субєктивна та оціночна, коли постає питання про наявність підстав для її матеріальної компенсації, так і у грошовому вимірі, коли визначається розмір її компенсації. Під моральною шкодою фізичної особи розуміється наявність негативного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій, що досягло певного психологічного стану - фізичних (відчуття фізичного болю) та душевних страждань. Вирішуючи питання щодо наявності у позивача моральних страждань, завданих порушенням строків виплати заробітної плати, суд бере до уваги показання свідків [PERSON]І та [PERSON] про наявність між ними та позивачем певних боргових зобовязань, які виникли, як вони вважають, через скрутне матеріальне становище [PERSON] Між тим, суду не доведено, що позивачу завдано моральних страждань через несвоєчасне здійснення розрахунку при звільненні, оскільки судом встановлено, що у день звільнення [PERSON] був відсутнім на робочому місці, перешкод в отриманні ним трудової книжки судом не встановлено, позивачем не подавалося до підприємства вимоги про здійснення розрахунку при звільненні, даних про відмову у здійсненні такого розрахунку суду не представлено, остаточний розрахунок з ним здійснено після предявлення позову до суду. Так само суду не доведено, що [PERSON] втратив нормальні життєві звязки, а порушення строків розрахунку при звільненні вимагає від нього будь-яких додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, позов в частині стягнення моральної шкоди не обґрунтований, задоволенню не підлягає, суду не доведено, що порушення строків остаточного розрахунку при звільненні призвело до душевних страждань позивача. З урахуванням вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову про стягнення заробітної плати, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial