Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

11 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В заяві зазначив, що 26 лютого 2011 року придбав у Відповідача 1 за 5000 доларів США автомобіль марки «Опель Астра», 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 18 липня 2913 року відповідно до акту опису і арешту майна на вказаний автомобіль Відповідачем 2 накладено арешт та передано йому на відповідне зберігання. На підставі ст.68 Закону України «Про виконавче провадження», позивач просив суд виключити автомобіль з акту опису і арешту як належний йому на праві власності, а не Відповідачу 1. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просив суд про його задоволення. Відповідач 1 у судове засідання не з'явився, про день, час розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач 2 у судове засідання також не з'явився, але у своїх запереченнях просив суд справу розглядати за його відсутності. З позовом не погодився, пославшись на те, що власником спірного автомобіля є Відповідач 1, з якого на підставі судового наказу Шевченківського районного суду м.Києва від 14 квітня 2010 року стягнуто кредитний борг у сумі 21699грн. на користь ВАТ «ВіЕйБі Банк», з приводу чого відкрито виконавче провадження та проводяться виконавчі дії про відшкодування заборгованості. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позивач на підтвердження своїх вимог щодо належності йому на праві власності автомобіля марки «Опель Астра» реєстраційний номер [NUMBER] посилається на договір купівлі-продажу від 26 лютого 2011 року. З такими висновками позивача погодитися неможливо на підставі наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.7), автомобіль марки «Опель Астра» реєстраційний номер [NUMBER], 1993 року випуску, синього кольору, належить на праві приватної власності [PERSON] та зареєстрований 29 грудня 2010 року МРЕВ ДАІ м.Херсон. На підставі довіреності від 26 лютого 2011 року (а.с.6) Відповідач 1 уповноважив позивача розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, укласти договір позички, заставити, зняти з обліку, поставити на облік) належним йому автомобілем «Опель Астра». Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, якою затверджений Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, мотоциклів усіх типів, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, згідно з пунктом 2 якого вони є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб. Відповідно до п.42 вказаного Порядку перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. До вчинення цих дій [PERSON] не мав права відчужувати автомобіль, а позивач його придбати. Згідно п.8 Порядку правомірність придбання транспортного засобу підтверджується зазначеними в ньому документами, зокрема, довідкою-рахунком, договором та іншими посвідченими в установленому порядку документами, що встановлюють право власності на автомобіль. За такого, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження права власності на спірний автомобіль, а його посилання на доручення Відповідача 1 суд не бере до уваги, так як воно дає йому право лише на керування автомобілем та вчиняти дії від імені [PERSON] - розпоряджатися спірним автомобілем. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо права власності на спірний автомобіль не ґрунтуються на законі, а тому відмовляє у їх задоволенні. 18 липня 2013 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ м.Херсона на вказаний автомобіль накладено арешт, про що свідчить акт опису і арешту майна (а.с.9-12) . Вказаний арешт вчинено на підставі виконавчого провадження з виконання судового наказу Шевченківського районного суду м.Києва від 14 квітня 2010 року про відшкодування Відповідачем 1 кредитної заборгованості у сумі 21699грн. Суд вважає, що державний виконавець у даному випадку діяв у межах повноважень, передбачених ст.ст.55,57 Закону України «Про виконавче провадження». Підстав для зняття арешту з вказаного автомобіля суд не вбачає.

Outcome: dismissed