Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

10.10.2013 року [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 27 січня 2014 року у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погодившись з рішенням суду [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати. Вважає, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, також судом не були з'ясовані обставини, що мають значення для справи, зокрема не встановлено розміру середнього заробітку. Окрім того мотиви того, що суд вважає неможливим поновити пропущений строк для вирішення трудового спору є негуманними та несправедливими, оскільки позивач є інвалідом третьої групи та йому встановлено 35 % втрати стійкої працездатності. Судом першої інстанції встановлено наступне: Позивач з 04.07.1989 року по 13.05.2012 року знаходився в трудових відносинах з відповідачем, працюючи робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем /а.с.7-8/. Згідно з наказом №495-К від 14.05.2012 року [PERSON] був звільнений з ОП «Шахта Південнодонбаська №3 ім. Н.С. Сургая» ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» з 13.05.2012 року. При звільненні йому було нараховано компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6269,13 грн., вихідну допомогу при звільненні в зв'язку з інвалідністю в розмірі 1-го середньомісячного заробітку у розмірі 7806,40 грн., вихідну допомогу при звільненні в зв'язку з переходом на пенсію в розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат у розмірі 23419,20 грн. Таким чином загальна сума нарахованих, але не виплачених сум, які повинні були бути сплаченими [PERSON] в день звільнення становить 37494,73 грн. /а.с. 47/. З довідки ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» належні [PERSON] суми при звільненні в розмірі 32605,49 грн. були сплачені згідно з платіжними дорученнями №4080, №5356 - 08 та 19 червня 2012 року, тобто майже через місяць після звільнення позивача. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд керувався тим, що поновлення строку з причин які позивач вважає поважними не грунтуються на законі та не випливають з доказів, які наявні в матеріалах справи, а саме медичними висновками та епікризами з яких вбачається госпіталізація [PERSON] та нетривале знаходження в медичних закладах здоров'я в 2012 році - 17 днів (знаходився на стаціонарному лікуванні з 10.10.2012 року по 26.10.2012 року) та в 2013 році - 11 днів (з 11.03.2013 року по 21.03.2013 року). /а.с.15-17/. Сторони у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 6 листопада 1992 року № 24 «Про практику розгляду судами т рудових спорів», встановлені ст.. 228,223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви ст. орін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк порушено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного та тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи. Апеляційним судом встановлене, що позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працюючи робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем /а.с.7-8/. Згідно з наказом №495-К від 14.05.2012 року [PERSON] був звільнений з ОП «Шахта Південнодонбаська №3 ім. Н.С. Сургая» ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» з 13.05.2012 року. При звільненні йому було нараховано компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6269,13 грн., вихідну допомогу при звільненні в зв'язку з інвалідністю в розмірі 1-го середньомісячного заробітку у розмірі 7806,40 грн., вихідну допомогу при звільненні в зв'язку з переходом на пенсію в розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат у розмірі 23419,20 грн. Таким чином загальна сума нарахованих, але не виплачених сум, які повинні були бути сплаченими [PERSON] в день звільнення становить 37494,73 грн. /а.с. 47/. Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати інформацію про остаточну суму розрахунку з ним при звільненні, але не отримав відповіді від відповідача./ а.с.5/. Останній у судовому засіданні пояснень з цих підстав не надав, та не спростував вказану інформацію. Відповідно до клопотання позивача/ а.с.35/, останній вимушений був звернутися до суду про витребування доказів з цих підстав. Тобто на час звернення до суду, позивач не був обізнаний про розмір суми розрахунку з ним у день звільнення й на час звернення до суду вважав, що відповідач не повністю з ним розрахувався. З довідки ДП «Донецька вугільна енергетична компанія», яка була надана тільки до суду вбачається, що належні [PERSON] суми при звільненні в розмірі 32605,49 грн. були сплачені згідно з платіжними дорученнями №4080, №5356 - 08 та 19 червня 2012 року, тобто майже через місяць після звільнення позивача. Звертаючись до суду з позовом представник позивача просив поновити йому строк позовної давності з підстав того, що позивач хвора людина, захворювання отримав з вини відповідача, мав тривале лікування. Суд першої інстанції цю підставу не узяв до уваги, але не врахував усі обставини по справі, а саме той факт, що відповідач у день звільнення не повідомив позивача про розмір розрахунку при звільненні у супереч положень ст.30 Закону України «Про оплату праці» де йдеться про те, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати, у зв'язку з чим останній був позбавлений права на отримання інформації, щодо суми розрахунку при звільненні, окрім того у день звільнення не розрахувався з ним, розрахунок проводив двома разами, клопотання позивача про надання йому інформації, щодо суми розрахунку не задовольнив, чим порушив право позивача на отримання в день звільнення всіх сум, що належать йому від підприємства. З наведених по справі доказів, вбачається, що позивач тільки у суді першої інстанції з доказів, які були надані відповідачем/ а.с.46-47/ міг дізнатися про повний розрахунок з ним відповідачем із затримкою виплати всіх належних йому сум. Звертаючись до суду, такою інформацією він не володів. У Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 (далі - Рішення) Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини). Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом та відшкодуванням шкоди, якщо її завдано. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що строк для звернення до суду з вказаним позовом позивачем не пропущений й позов про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню у сумі 6560 грн. 10 коп. з відрахуванням усіх належних внесків та платежів, виходячи з розрахунку: Термін затримки розрахунку при звільненні за період з 13.05.2012 року по 18.06.2012 року 37 днів. Середня заробітна плата, відповідно до довідки / а.с.46/ складає 177 грн. 30 коп. 177,30 * 37 = 6560 грн. 10 коп. Відповідно до ст.. 2371 Кодексу вбачається, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди у сумі 10000 грн., позивач обґрунтував позов тим, що у зв'язку з тим, що позивач не розрахувався з ним у день звільнення йому задіяна моральна шкода у зв'язку з чим він морально страждав, відчував матеріальний тягар через нестачу коштів, вимушений був вживати додаткових зусиль для утримання родини. Апеляційним судом встановлено, що відповідач порушив законні права позивача на отримання у день звільнення належних йому сум, що привело до моральних страждань позивача, тому позов заявлено відповідно до законодавства про працю. Розглядаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер правопорушення, глибину душевних та фізичних страждань позивача їх тривалість, вимоги розумності та справедливості, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 200 грн. Відповідно до ст..303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на підставі п.2 ч.1,2 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, відповідно до якого необхідно позов [PERSON] до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути з Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6560/ шість тисяч п'ятсот шістедят/ грн. 10 коп. з відрахуванням усіх належних внесків та платежів, та 200 грн. у відшкодування моральної шкоди. У іншій частині позову - відмовити. Стягнути з Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» на користь держави судовий збір у сумі 243/ двісті сорок три/ грн.. 60 коп.

Outcome: partial