Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

11.03.2021 року заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 16 квітня 2014 року Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області, індексний номер: 20576409 на земельну ділянку [ADDRESS] , яке видане на ім`я « [PERSON] ». В заяві [PERSON] посилається на те, що у вказаному документі по батькові її батька [PERSON] зазначено як [PERSON] , що перешкоджає їй прийняти спадщину. Заявник надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі; прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що 03 березня 1997 року на підставі рішення №10 Молодіжненськї сільської Ради народних депутатів від 31.01.1996 року на ім`я [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку № 594 , площею 0,0600 гектарів в межах згідно з планом. Рішенням №235 від 02.09.2010 року Виконкому Молодіжненської сільської ради [PERSON] вирішено видати свідоцтво про право власності на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Молодіжненськогї сільської ради за адресою: [ADDRESS] . 16.04.2014 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер 5123782000:02:001:2444, цільове призначення: для індивідуального садівництва. Як вбачається у вищевказаному свідоцтві про право всланвості на нерухоме майно по батькові [PERSON] зазначено як « [PERSON] », що не співпадає з його іншими документами де він зазначений, як « [PERSON] ». З паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 18 квітня 1997 року на ім`я [PERSON] вбачається, що його по батькові зазначено як « [PERSON] ». Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, суд дійсно вбачає розбіжності в зазначенні по батькові [PERSON] в свідоцтві про право власності на нерухоме майно, видане 16 квітня 2014 року Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області, індексний номер: 20576409 на земельну ділянку [ADDRESS] , де по батькові [PERSON] зазначено як « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина. 18.02.2021 року заявник звернулася до Приморської державної нотаріальної контори у м.Одесі із заявою про прийняття спадщини за законом. Проте у видачі свідоцтва було відмовлено через розбіжність в свідоцтві про смерть із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно по батькові [PERSON] . Таким чином розбіжності в свідоцтві про смерть із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно не дають можливість заявнику реалізувати свої спадкові права. З огляду на вищевказані докази, знайшов підтвердження факт того, що вимоги заяви є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню, що надасть заявнику можливість вчиняти будь-які юридичні дії щодо вказаного майна. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року.

Outcome: approved