Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

11.07.2018р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу (а.с. №3-4). Позивач у позовній заяві в обґрунтування вимог посилався на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 05.07.2014р. в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського управління юстиції у Запорізькій області під актовим записом №213. Від даного шлюбу сторони не мають дітей. Шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з липня 2018р. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння, що призвело до втрати почуття любові та взаємоповаги. Сторони не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. Майнових спорів між сторонами також не існує. В наданій до суду заяві від 17.10.2018р. позивач позовні вимоги підтримав, просив шлюб розірвати та винести рішення в підготовчому засіданні за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, зазначив, що строк для примирення сторонам не потрібен, оскільки родина розпалася остаточно (а.с. № 13). Відповідачка в наданій до суду 17.10.2018р. заяві проти задоволення позову не заперечувала, період припинення шлюбних стосунків, які вказані позивачем (липень 2018р.) не оскаржувала. Просила шлюб розірвати та винести рішення суду в підготовчому засіданні за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 15). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 3 ст. 200, ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що 05.07.2014р. сторони зареєстрували шлюб в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського управління юстиції у Запорізькій області під актовим записом №213 (а.с. №5). Від даного шлюбу сторони дітей не мають. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, різні погляди на життя, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені з липня 2018р., і з цього часу більше не відновлювалися, позивач від позову не відмовився, а відповідачка визнала позовні вимоги та не заперечувала проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. При винесенні рішення суд також приймає до уваги положення ст. 82 ЦПК України, оскільки відповідачка визнала позовні вимоги та погодилась на розірвання шлюбу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України, у зв'язку із визнанням відповідачкою позовних вимог до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачу 50% від сплаченого судового збору при подачі даного позову по квитанції №0.0.1080118021.1 від 10.07.2018р. в розмірі 352 грн. 40 коп. (а.с. №2). Крім того, суд вважає за можливе не стягувати з відповідачки на користь позивача частину понесених ним при подачі позову судових витрат по сплаті судового збору, що залишилась після повернення позивачу, а саме в розмірі 352 грн. 40 коп., оскільки позивач у своїй заяві до суду від 17.10.2018р. просив не стягувати з відповідачки понесені ним судові витрати (а.с. №13). На підставі викладеного,

Outcome: approved