Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

11.09.2020 представник позивача адвокат Потієнко Т.М. звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовом до відділу освіти, молоді та спорту Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов мотивує тим, що позивач [PERSON] з 01 лютого 2018 року займала посаду методиста відділу освіти Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області. Відповідно до рішення Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 30.05.2018 №14-26/VIII відділ освіти Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області перейменовано у відділ освіти, молоді та спорту Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області. 24 червня 2019 року позивача звільнено у зв`язку з скороченням штату працівників, у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні позивачу було не в повній мірі виплачено заробітну плату та інші платежі, пов`язані із трудовими правовідносинами. Відповідно до п. 6 «Положення про надання щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків педагогічних працівників відділу освіти Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади», додатку 6 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом відділу освіти Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області на 2018-2021 роки, зареєстрованого 23.01.2018 №5/2018, «працівникам (педагогічним працівникам), які прийняті на роботу або звільнені з роботи протягом навчального року, за умови сумлінної праці та зразкового виконання службових обов`язків щорічна грошова винагорода виплачується пропорційно відпрацьованому періоду». Позивачу при звільненні щорічну грошову винагороду виплачено не було, тому [PERSON] звернулася до Управління держпраці у Черкаській області з приводу порушених прав. Листом Управління держпраці у Черкаській області від 23.07.2020 №K-152/14-01/4979 було констатовано факт про те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні, позивачу не виплачена грошова винагорода за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за 2019 року. 09.07.2020 відповідач перерахував на рахунок позивача кошти в сумі 1555,40 грн., а 17.07.2020 додатково було перераховано кошти в сумі 695,07 грн. У зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні права позивача були порушені, вважає, що [PERSON] має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивача було звільнено 24 червня 2019 року, а повний розрахунок з нею проведено 17.07.2020. Саме тому вона має право на відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з 25 червня 2019 року по 16 липня 2020 року. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23.12.2019 у справі № 697/2450/19 стягнуто з Відділу освіти, молоді та спорту Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 67416,25 грн. Даним судовим рішенням було встановлено розмір середнього заробітку - 539,33 грн. Позивач вважає, що її права порушені, зокрема, на отримання належних сум заробітної плати, тому змушена звернутися до суду за захистом та відновленням порушених прав. На підставі наведеного, з урахуванням уточнення (зменшення) позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 74427,54 грн. (539 грн.*138робочих днів). Ухвалою судді від 15.09.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб, які беруть участь у справі. 06.10.2020 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені. Вказує, що позивачем помилково зазначено невірну кількість робочих днів за період з 24.12.2019 по 16.07.2020, а саме 168 днів замість 138. Тому відповідно і розраховано розмір середнього заробітку невірно. Не заперечує та визнає, що за результатами інспекційного відвідування головного державного інспектора Управління Держпраці в Черкаській області в червні 2020 року, 17 липня 2020 року відповідачем виплачено на користь [PERSON] компенсацію щорічної грошової винагороди за сумлінну працю в сумі 2250,47 грн. Просить при вирішені спору по суті застосувати практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року, № 711/4010/13-ц від 18.03.2020, щодо можливості зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вважає, що оскільки середня заробітна плата позивача складала 10656,56 грн., а недоплачена сума становить лише 2250,47 грн., то враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру її заробітку буде за справедливе застосувати принцип співмірності та просив зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку, а саме до 21,12% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. У задоволенні позову просить відмовити, зменшити розмір відшкодування заробітку за час затримки розрахунку (а.с.31-34). Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до копії наказу відповідача №77-к/тр від 21.06.2019, [PERSON] було звільнено з роботи методиста у зв`язку з скороченням штату працівників з 24.06.2019 на підставі п.1 ст. 40КЗпП України (а.с.10). З копії електронного звернення позивача від 21.02.2020 адресованого до Управлінню Держпраці у Черкаській області вбачається, що [PERSON] ініційовано звернення з приводу недотримання відповідачем мінімальних державних гарантій в оплаті праці та невиконання Колективного договору, з приводу невиплати компенсації за 4 дні щорічної додаткової відпустки, невиплати щорічної грошової винагороди за 2019 рік відповідно до відпрацьованого періоду навчального року та виплати середнього заробітку за час затримки (а.с.11,12). Згідно листа Управління Держпраці у Черкаській області від 23.07.2020 №К-6152/14-01/4979, на електронне звернення позивача, Головним державним інспектором Управління проведено інспекційне відвідування відділу освіти та встановлено, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні позивачу не виплачена грошова винагорода за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за 2019 рік (а.с.14). З копії виписки по картковому рахунку позивача [PERSON] за період з 08.07.2020 по 17.07.2020 вбачається, що відповідач розрахунок із позивачем здійснював 08.07.2020 на суму 1555,40 грн. та 17.07.2020 на суму 695,07 грн., а всього на загальну суму 2250,47 грн. (а.с.15). Судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, що позивачу [PERSON] при звільненні з роботи не проведено виплату компенсації щорічної грошової винагороди за сумлінну працю у розмірі 2250,47 грн., дана обставина визнається відповідачем, а тому у відповідності до ч.1 ст. 80 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Представник позивача звернувся до суду з позовом, предметом розгляду якого є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення, а згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинні сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23.12.2019 у справі №697/2450/19 позов [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до Відділу освіти, молоді та спорту Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області про стягнення заробітної плати та інших платежів, пов`язаних з трудовими правовідносинами задоволено частково. Стягнуто з Відділу освіти, молоді та спорту Степанецької сільської ради ОТГ Черкаської області на користь [PERSON] заробітну плату у розмірі 15833,91 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2375,10 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 67416,25 грн., а всього на загальну суму 85625,26 грн., з утриманням з цих сум податків й інших обов`язкових платежів (а.с.16-23). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, відповідно до вище вказаного рішення суду, яке набрало законної сили, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить: 22112,74 грн. / 41 день = 539,33 грн., а тому суд критично оцінює надану до відзиву на позов довідку відповідача про доходи №26 від 29.09.2020, з якої вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 532,83 грн., а середньомісячна заробітна плата 10656,56 грн. (а.с.40). Рішенням суду №697/2450/19 від 23.12.2019 обраховано та стягнуто розмір середнього заробітку за період з 25.06.2019 (наступного дня після звільнення) по 23.12.2019 (день розгляду справ), а тому суд погоджується з вказаним представником позивача періодом нарахування середнього заробітку у зв`язку з невиплатою компенсації щорічної грошової винагороди за сумлінну працю з 24.12.2019 (наступний день після винесення рішення суду) по 16.07.2020 (день, що передував повному розрахунку). Суд погоджується з уточненим (зменшеним) розрахунком представника позивача щодо кількості робочих днів за даний період, що також відповідає наданому відповідачем розрахунком, відповідно до якого кількість робочих днів за період з 24.12.2019 по 16.07.2020 складає 138 днів. Таким чином,\~розмір середнього\~заробітку [PERSON] \~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~становить 138*539,33\~грн.= 74427,54 грн. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, що узгоджується в висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц. Отже, вимоги позивача щодо компенсації за період затримки розрахунку є правомірними та обґрунтованими. Проте, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. При цьому суд, враховує правову позицію викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц, у якій зазначається, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд вважає за необхідне зазначити, що у справі №697/2450/19 позивачка звернулася з позовом 23.09.2019 і не заявляла вимогу про стягнення невиплаченої компенсації щорічної грошової винагороди за сумлінну працю за 2019 рік, з невиплатою якої позивачка пов`язує право на стягнення середнього заробітку у цій справі №697/1696/20. Лише у\~лютому 2020\~року позивачем\~ [PERSON] \~було ініційовано\~проведення перевірки\~відповідача щодо\~належного дотримання\~державних гарантій\~в оплаті\~праці та\~невиконання Колективного\~договору,\~зокрема,\~з приводу\~невиплати їй\~щорічної грошової\~винагороди за\~2019\~рік відповідно\~до відпрацьованого\~періоду (а.с.11,12).\~Після чого\~відповідачем за результатами інспекційного відвідування головного державного інспектора Управління Держпраці в Черкаській області в червні 2020 року 17 липня 2020 року було виплачено на користь позивача компенсацію щорічної грошової винагороди за сумлінну працю в сумі 2250,47 грн. Сума компенсації щорічної грошової винагороди за сумлінну працю менша більш, ніж у 30 раз, ніж визначена судом у цій справі сума середнього заробітку позивачки за час затримки виплати при звільненні тієї ж винагороди (74427,54 грн). Крім того, за рішенням Канівського міськрайонного суду №697/2450/19 від 23.12.2019 на користь позивача уже присуджено стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67416,25 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи усі обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 24.12.2019 по 16.07.2020 у розмірі 20000,00 грн., тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір сплачено не було, оскільки вона є звільненою від цих витрат, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА №533767 від 25.11.2016 ІІ група інвалідності (а.с.8). Таким чином, оскільки позов [PERSON] задоволено частково, а саме до стягнення на користь позивача присуджено 20000,00 грн., що становить 26,87% від заявлених вимог (74427,54 грн.), то відповідно з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 225,92 грн. (840,80х26,87:100). Решту судового збору, а це 614,88 грн. необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: partial