Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

11.10.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 30.05.2010 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, через недбале ставлення відповідача до виконання сімейних обов'язків. Відповідач не приймає належної участі у матеріальному забезпеченні сім'ї, недбало ставиться до вирішення сімейних проблем, живе окремим від сім'ї життям. Між нею та відповідачем раніше припинялися сімейні відносини, але, з метою збереження сім'ї вона погодилася на примирення, що не дало результату і відносини в сім'ї не покращилися. Хоч вона і проживає в одній квартирі з відповідачем, але подружні відносини між ними припинені, шлюб існує формально, тому вважає, що подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе, так як це суперечить її інтересам та інтересам неповнолітньої дитини. Просить стягнути з відповідача витрати, понесені нею при зверненні в суд на сплату судового збору в сумі 551,20 грн. та витрати за надання правової допомоги в сумі 350 грн. Крім того, відповідно до вимог ч.8 ст.235 ЦПК України, при розірванні шлюбу просить визначити їй прізвище «Зоря». В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, 11.10.2016 року та 26.10.2016 року подала, відповідно, клопотання та заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на розірванні шлюбу наполягає, категорично заперечує щодо надання строку на примирення з відповідачем, так як вважає неможливим збереження сім'ї, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с.11, 24). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та за фактичним місцем проживання, зазначеним в позовній заяві. Судові повістки, направлена судом на ім'я відповідача за зареєстрованим місцем проживання та за фактичним місце проживання, зазначеним в позові, отримані відповідачем (а.с.19, 25). Отже, суд вважає, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, причин неявки в судові засідання не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності - не подавав. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явився в судові засідання без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.10.2016 року, не подав. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, повторно не з'явився в судові засідання без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка заперечень щодо заочного розгляду справи не має, про що зазначила в заяві до суду, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка заявила клопотання та подала заяву про розгляд справи у її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30.05.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8). Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.9). Позивачка не бажає миритися з відповідачем, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, про зазначила в позовній заяві та в заяві до суду (а.с.2-3, 24). Причиною розладу в сім'ї стали різні характери та погляди на сімейне життя, недбале ставлення відповідача до виконання сімейних обов'язків та матеріального забезпечення сім'ї, що призвело до втрати взаєморозуміння між сторонами та фактичного припинення шлюбних відносин. Перебування в шлюбі, як вбачається із позовної заяви, суперечить інтересам позивачки, шкодить здоров'ю через моральні переживання, а також суперечить інтересам дитини подружжя. При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між [PERSON] та [PERSON], а саме: що у їх сім'ї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад, внаслідок чого сторони припиняли сімейні відносини, що вбачається із позовної заяви та не заперечується відповідачем, оскільки останній заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.10.2016 року, не подав. Отже, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивачки, негативно впливає на її здоров'я та суперечить інтересам дитини. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивачка наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивачки та інтересам малолітньої дитини подружжя, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно з вимогами ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. До витрат, пов'язаних із розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу (п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України). При зверненні до суду з означеним позовом позивачкою сплачено судовий збір в сумі 551,20 грн. (а.с.1), який підлягає стягненню з відповідача [PERSON] Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат за надання їй правової допомоги при зверненні в суд в сумі 350 грн. адвокатом Павловою В.Є., то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Крім того, ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою додано до позову договір-квитанцію за №383 від 04.10.2016 року, з якого вбачається, що адвокатом адвокатського об'єднання «Вінницька обласна колегія адвокатів» Павловою В.Є. отримано від [PERSON] 350 грн. за надання правової допомоги по оформленню позовної заяви про розірвання шлюбу (а.с.10). В договорі-квитанції за №383 від 04.10.2016 року про оплату правової допомоги не зазначено тривалість часу, витраченого адвокатом Павловою В.Є. на оформлення позовної заяви про розірвання шлюбу. Таким чином, суд вважає, що позивачка, не довівши факту відповідності заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу законодавчо встановленому граничному розміру витрат на правову допомогу за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, без належного обґрунтування заявила вимогу про стягнення з відповідача 350 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Тому, суд вважає, що вказана вимога про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З позовної заяви вбачається (а.с.2, на звороті), що позивачка при розірванні шлюбу бажає іменуватися прізвищем «Зоря», яке отримала при реєстрації шлюбу. Посилання позивачки на вимоги ч.8 ст.235 ЦПК України для визначення їй при розірванні шлюбу прізвища «Зоря» суд вважає безпідставним, оскільки норми ст.235 ЦПК України стосуються порядку розгляду справ окремого провадження, в тому числі справ про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей та за заявою будь-кого з подружжя, якщо один із подружжя засуджений до позбавлення волі, що передбачено ч.3 ст.234 ЦПК України, проте, позивачка звернулася до суду не з заявою в порядку окремого провадження, а з позовною заявою в порядку, передбаченому ч.1 ст.110 СК України. Тому, вимога позивачки про визначення їй при розірванні шлюбу прізвища «Зоря» є безпідставною, не підлягає задоволенню, так як до компетенції суду при ухваленні рішення про розірвання шлюбу не входить вирішення питання про визначення прізвища, оскільки в силу вимог ст.113 СК України, суд може прийняти рішення лише про відновлення дошлюбного прізвища чи про іменування особи, яка змінила прізвище при реєстрації шлюбу, надалі цим прізвищем.

Outcome: partial