Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

11.08.2015 позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вище зазначеним позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. У період часу з 07 жовтня 1988 року по квітень 1994 року вони перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, але після розірвання шлюбу продовжували жити однією сім'єю, та від шлюбу в них народилось двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та неповнолітній син [PERSON], [INFO]. До цього часу вони проживають в одному будинку, але спільне господарство не ведуть, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Позивач стверджує, що відповідач працює, інших неповнолітніх дітей, а також непрацездатних батьків чи дружини на своєму утриманні не має, а тому, на думку позивача, може сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. В судовому засіданні позивач позов повністю підтримала, додатково пояснила, що відповідач не надає їй коштів на придбання продуктів харчування, а також інших необхідних для сина речей, окрім 300 гривень, які надав, коли син йшов у перший клас, а також 3000 гривень, які він надав після її звернення з позовом до суду. Вона обробляє город, робить хатню роботу, а відповідач збирає кошти, які витрачає на свій розсуд на свої потреби, в тому числі на придбання побутової техніки: телевізор, пральна машинка, комп'ютер, якими забороняє користуватись. В них виникають постійні суперечки щодо користування продуктами з городу, щодо порядку утримання неповнолітнього сина, дійти згоди в цьому питанню вони не можуть. Вона вважає, що відповідач своїми коштами намагається купити прихильність їх дітей, в той час як її звинувачує в тому що вона не може цього зробити. Вона працевлаштувалась на роботу та вважає, що відповідач має у встановленому законом порядку сплачувати аліменти на утримання сина, щоб в подальшому уникнути будь-яких спорів з відповідачем з цього питання. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що в нього море чеків, які підтверджують, що він купляв. Він купив комп'ютер, а позивач не могла навіть мишку придбати. Він працює, інколи понаднормово, отримує щомісячно заробітну плату 3000 - 4500 гривень. Він на свій розсуд купляє продукти, а гроші позивач надавати не бажає, тому що вважає, що вона їх буде витрачати не за призначенням, не на користь сім'ї. Крім того, він допомагає їх з позивачем повнолітній дочці, з якою у позивача погіршились відносини, а також своїй хворій матері. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05 квітня 1994 року (а.с.7), проте подовжують проживати за однією адресою, та згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.6). Згідно з довідкою Служби у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради Київської області від 02.07.205 №01-14-343, малолітній [PERSON], [INFO], проживає разом із матір'ю [PERSON], [INFO], знаходиться на її утриманні (а.с.5). Ця обставина відповідачем в судовому засіданні не оспорювалась. Згідно з вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Як передбачено ч. 2 та 3 вказаної статті за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з поясненнями сторін встановлено, що відповідач є працездатним, працює, інших неповнолітніх дітей на своєму утриманні не має. Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що на утримання відповідача знаходиться його матір непрацездатного віку, суду надано не було. Крім того, суд враховує, що згідно з поясненнями відповідача, він не є єдиною дитиною в своєї матері, від якої вона вправі отримувати утримання у разі такої необхідності. Встановлено також, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку утримання їх малолітнього сина, який знаходиться на утриманні позивача, а також, що відповідач без достатніх підстав не бажає в добровільному порядку надавати кошти позивачу на утримання сина, оскільки жодних належних допустимих доказів на підтвердження того, що позивач буде витрачати їх не за призначенням, суду надано не було. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд прийшов до висновку, що оскільки позивачем будь-яких належних доказів в обґрунтування заявленого розміру аліментів на утримання дитини не надано, визначений позивачем розмір аліментів - 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача є необґрунтовано завищеним. При цьому, враховуючи відсутність будь-яких належних доказів щодо наявних у відповідача утриманців, а також, що враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, суд прийшов до переконання, що за своїм матеріальним станом відповідач може сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу). Судові витрати по даній справі складає судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок, від сплати якого позивач звільнена при зверненні з позовом до суду. В зв'язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовом про стягнення аліментів, судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України суд зобов'язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial