Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

11 березня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам у сумі 114671 грн. 14 коп. Свій позов обґрунтовував тим, що не був обізнаний щодо рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання доньки. Зазначав, що між ним та дружиною існувала усна домовленість про те, що він буде активно приймати участь у житті дитини та надавати кошти на її утримання по мірі можливості, що він добросовісно виконував. Його жодного разу не викликали до виконавчої служби з питання щодо несплати аліментів. Колишня дружина та донька також про це не повідомляли. Для нього стало несподіванкою існування рішення про стягнення аліментів та суми заборгованості. Вказував на те, що заборгованість виникла не з його вини. Зазначив, що на утриманні має хвору матір та малолітнього сина. В судовому засіданні представники позивача підтримали позов та пояснили, що позивачу стало відомо про існування рішення та заборгованості у листопаді 2018 року. Звернули увагу суду на те, що протягом тривалого часу позивач отримувала в ВДВС довідки про неотримання нею аліментів, на підставі яких їй виплачувалась допомога від держави, та одночасно отримувала допомогу від позивача, яка виражалась у придбанні дитині речей, комп`ютера, проведенні інтернету, організації літнього відпочинку та поточних витрат. Крім цього, в матеріалах виконавчого провадження наявні заяви відповідача, в яких вона повідомляє виконавчу службу про те, що їй невідоме місце проживання позивача, що суперечить дійсності, оскільки дитина регулярно спілкувалася та відвідувала батька і його сім`ю. А також звертали увагу на те, що протягом всього періоду перебування на виконанні виконавчого листа відповідач не звернулась з жодною скаргою щодо неотримання нею аліментів. Представник відповідача заперечувала проти позову з огляду на те, що батько зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини. Заперечувала щодо існування будь-яких усних домовленостей щодо аліментів між сторонами та відсутність будь-яких доказів на підтвердження цієї домовленості. Вказувала на те, що її довіритель не була обізнана про місце проживання позивача та з ним не спілкувалась. Зазначала, що закон не містить обов`язку стягувача вимагати виплати аліментів, оскільки стягнення аліментів є обов`язком державного виконавця, просила у задоволенні позову відмовити. Також звертала увагу суду на відсутність такого способу захисту прав як звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Представник третьої особи Інгульського відділу ДВС в м.Миколаєві Долина Д.В. суду пояснив, що на виконанні у відділі перебуває виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів. Вказане виконавче провадження надійшло за територіальністю з Центрального відділу ДВС у м.Миколаєві. Позивачу направлялися постанови про відкриття виконавчого провадження та інші документи, однак надати докази цього він не має можливості, оскільки за браком коштів ці документи направлялися простими поштовими відправленнями. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2000 року, який був розірваний рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області та 15.10.2003 року відділом РАЦС Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області був складений відповідний актовий запис за № 128 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , в якому вони вказані як батьки дитини. Під час шлюбу постановою про стягнення аліментів, ухваленою 18 березня 2003 року суддею Жовтневого районного суду Миколаївської області, з позивача [PERSON] стягнуто на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів його заробітної плати, але не менше Ѕ частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підставі чого був виданий виконавчий лист. При дослідженні матеріалів цивільної справи № 2-161-2003 року було з`ясовано, що постанова та будь-які інші судові документи позивачу [PERSON] не направлялись та ним не отримувались. Як вбачається з матеріалів цієї справи 21.02.2019 року представник позивача звернувся з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та отримання рішення суду. З чого слід дійти висновку, що позивач не був обізнаний щодо ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів. Суд погоджується з представником відповідача, що позивач як батько дитини, має відповідно до статті 180 СК України сплачувати аліменти на утримання доньки. Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю\~між батьками\~дитини той\~із них,\~хто проживає\~окремо від\~дитини,\~може брати\~участь у\~її утриманні\~в грошовій\~і (або)\~натуральній формі.\~ За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Тобто, з вказаної статті вбачається, що сторони можуть дійти згоди та визначитись щодо способу виконання обов`язку дитини. Або це має бути визначене за рішенням суду, про яке має бути обізнаний той з батьків, хто має обов`язок сплачувати аліменти. В подальшому відповідач направила виконавчий лист на виконання до Центрального ВДВС у м.Миколаєві. Суд позбавлений можливості дослідити вказане виконавче провадження, оскільки, як вбачається із відповіді Центрального відділу ДВС в м.Миколаєві, виконавче провадження знищене за закінченням строків зберігання. При дослідженні в судовому засіданні виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у Інгульського відділу\~ДВС в\~м.Миколаєві,\~було з`ясовано, що виконавчий лист був отриманий з Центрального ВДВС у м.Миколаєві за територіальністю, оскільки було встановлено, що боржник проживає на території Ленінського (Інгульського) району. Борг станом на 30.09.2009 року складав 43173,50 грн. Як вбачається з паспорта позивача він був зареєстрований: з 12.10.1995 року по 24.05.2012 року за адресою: [ADDRESS] , з 08.06.2012 року по 21.12.2012 року за адресою: [ADDRESS] , з 25.12.2012 року по 06.07.2018 року знову за адресою: [ADDRESS] , з 30.08.2018 року і по теперішній час за адресою: провулок Балканський, 55, м.Миколаїв. Вказане спростовує твердження представника відповідача, що позивач з метою ухилення від сплати аліментів неодноразово змінював адресу місця реєстрації, оскільки як вбачається з вищезазначеного позивач протягом тривалих періодів проживав за місцем реєстрації. Частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. В матеріалах\~дослідженого виконавчого\~провадження відсутні\~докази направлення\~постанови про\~відкриття виконавчого\~провадження на\~адресу позивача\~в порядку\~передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». А також відсутні будь-які відомості, які вказують на реальні дії по виконанню цього виконавчого листа. Державний виконавець обмежився лише запитами до баз даних щодо виявлення майна боржника, які виявились безрезультатними. Державним виконавцем була винесена постанова про привід боржника, яка залишилась невиконаною, оскільки відсутні відомості щодо доставлення боржника до відділу чи неможливості виконати ці дії. При цьому будь-якого реагування державного виконавця щодо невиконання його постанови не було. Матеріали виконавчого провадження містять лише єдиний доказ щодо направлення боржнику [PERSON] документа виконавчого провадження в порядку передбаченому Законом, а саме вимоги 21.02.2003 року. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] за тією адресою ( [ADDRESS] ) вже не проживав, а отже отримати це відправлення не міг. Також матеріали виконавчого провадження містять заяви відповідача, починаючи з 2013 року, про видачу їй довідки про неотримання нею аліментів. При цьому вона вказувала, що місцезнаходження боржника батька дитини їй невідоме. В якості тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, відповідачем [PERSON] отримано 30212,40 грн. Крім цього, матеріали виконавчого провадження не містять відомостей, що стягувач якимось чином стурбована неотриманням нею аліментів. І хоча, як вірно зазначила представник відповідача, закон не містить обов`язку для стягувача вимагати аліменти, однак, враховуючи особистий інтерес та необхідність утримувати дитину, стягувач, який зацікавлений у отриманні аліментів, зазвичай вживає активні дії щодо спонукання державного виконавця до виконання своїх обов`язків, які виражаються у численних зверненнях та скаргах на бездіяльність державного виконавця. Водночас таких активних дій відповідачем не вчинялось, що опосередковано свідчить про те, що її влаштовував такий стан справ. Як було встановлено в судовому засіданні позивач брав активну участь в житті дитини, що не заперечував представник відповідача та підтверджується світлинами, долученими до матеріалів справи, показаннями свідків. Після розірвання шлюбу, а це починаючи з чотирирічного віку дитини, позивач не рідше одного разу на місяць забирав дитину до своєї родини як на короткий так і більш тривалий термін. Вказане, на думку суду, спростовує твердження представника відповідача щодо необізнаності її довірителя про місце проживання позивача, оскільки будь-яка мати, яка переймається життям і безпекою своєї дитини, цікавиться де буде знаходитись її дитина. Зазначене також спростовує те, що відповідач не спілкувалась з позивачем, хоча і підписала 14.01.2015 року у Інгульському відділу\~ДВС в\~м.Миколаєві попередження про обов`язок повідомляти відому їй правдиву інформацію щодо боржника (знаходиться у матеріалах виконавчого провадження, яке було досліджене в судовому засіданні). Попереджені про кримінальну відповідальність та приведені до присяги свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суд про те, що позивач дізнався про наявність рішення про стягнення з нього аліментів та існування заборгованості у листопаді 2018 року. Як пояснила свідок [PERSON] , під час святкування дня народження [PERSON] , де вона була присутня, їй стало відомо про існування рішення про стягнення аліментів та заборгованості по їх сплаті. Після чого вона повідомила про це бабусю та дядька позивача [PERSON] . Таким чином, враховуючи вищевикладене слід дійти висновку, що позивач [PERSON] не був обізнаний щодо існування рішення про стягнення з нього аліментів на утримання доньки та існування заборгованості по їх сплаті до листопада 2018 року. Доказів зворотного матеріали цивільної справи не містять. Також відсутні докази щодо поінформованості позивача в досліджених в судовому засіданні цивільній справі про стягнення аліментів та виконавчому провадженні. Частиною 2 статті 197 СК України визначено, що \~за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. За таких обставин, оскільки до суду звернувся позивач, який не був повідомлений у передбачений законом спосіб про існування у нього обов`язку щодо сплати аліментів, в результаті чого виникла заборгованість по їх сплаті, позивач не мав умислу щодо несплати аліментів, так як не був обізнаний щодо ухваленого стосовно нього рішення, суд приходить до висновку щодо відсутності у позивача обов`язку сплачувати нараховану заборгованість за період з 18 березня 2003 року по 01 листопада 2018 року у сумі 114671 грн. 14 копійок і його позов підлягає задоволенню частково. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо звільнення від сплати аліментів за період з 01.11.2018 року по 30.11.2018 року за недоведеністю, оскільки докази щодо нарахованої заборгованості подані позивачем лише за період з 18.03.2003 року по 01.11.2018 року Суд не приймає до уваги твердження представників позивача щодо знаходження на утриманні позивача хворої матері та малолітнього сина з наступних підстав. Як вбачається з досліджених матеріалів цивільної справи позивач та його мати [PERSON] проживають за різними адресами. Мати є пенсіонеркою за віком, а отже отримує пенсію. Документи, що підтверджують захворювання матері, датовані 2011 роком. Тобто, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що матір перебуває на його утриманні та потребує матеріальної допомоги. Щодо існування у позивача малолітнього сина, то вказане не підтверджується поданими доказами, оскільки, як вбачається зі свідоцтва про народження дитини, батьком малолітнього [PERSON] є [PERSON] . В зв`язку з чим суд приходить до висновку, що вказані обставини не можуть бути враховані судом при ухваленні рішення. Суд критично сприймає твердження відповідача, що невірно обраний спосіб захисту позивачем є підставою для відмови у позові, оскільки статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З чого слідує, що у разі якщо особа, яка звернулась за захистом своїх прав некоректно обрала спосіб їх захисту або такий спосіб захисту не передбачений законом, то суд зобов`язаний самостійно визначити спосіб захисту, який застосовується та є доречним до правовідносин, що склалися, та вимог, які заявляє позивач.

Outcome: partial