Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

12.06.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів [PERSON] , ТОВ «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп», в якому просить визнати договір б/н, укладений 13.12.2017 між відповідачами про відступлення права вимоги за кредитним договором №83/19-18-2008 від 27.08.2008 та договір про відступлення прав за Договором іпотеки від 13.12.2017 недійсними. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 серпня 2008 року між позивачем та ВАТ «КРЕДОБАНК» було укладено кредитний договір № 83/19-18-2008, предметом якого були грошові кошти в сумі 52000 доларів США на строк до 2028 року для купівлі трьохкімнатної квартири на вторинному ринку за адресою: [ADDRESS] з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку. Вказує, що у 2018 році йому стало відомо про те, що 29 листопада 2011 року між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» було укладено договір факторингу і ТОВ отримало право вимоги до нього. 13 грудня 2017 року між фізичною особою [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Ен.Ел.Груп» було укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 83/19-18-2008, відповідно до якого відповідачка [PERSON] набула права кредитора за валютним кредитним договором. Вказує, що про перехід права вимоги від банку, з яким безпосередньо було укладено кредитний договір, до інших осіб йому не було відомо; жоден із наступних набувачів права вимоги не повідомляв у встановленому законом порядку про укладення договору відступлення права вимоги та перехід до нього відповідних прав кредитора. Так, відповідачка [PERSON] вимогу щодо повернення кредитних коштів та процентів за кредитним договором з використанням іноземної валюти може реалізувати лише за умови наявності у неї індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій. При цьому зазначає, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа. (а.с. 2) 06.12.2019 представником відповідачки [PERSON] адвокатом Мельником Я.Ю. подано до суду відзив, в якому останнім викладено заперечення на позовну заяву та міститься прохання відмовити у позову з огляду на наступне. Позивач [PERSON] не є стороною оспорюваного ним договору, не довів, яке саме право його порушено, в чому полягає його порушення. Зазначає, що твердження [PERSON] про непоінформованість про відступлення прав за кредитним договором та іпотечним договором на користь нового кредитора відповідачки [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки уповноваженою особою ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та уповноваженою особою відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» направлено позивачу цінним поштовим відправленням повідомлення про відступлення права грошової вимоги та відступлення прав за іпотечним договором. (а.с. 66) 10.12.2019 відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Ел. Ен.Груп» в особі директора Сердюка Л.Ю. подав до суду відзив, в якому заперечує проти задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що позивач не є стороною оскаржуваних ним договорів про відступлення прав вимоги від 13.12.2017, такими є лише відповідачі, а тому у нього відсутнє право на зміну, розірвання або визнання недійсним таких договорів; позивач є боржником у зобов`язанні за кредитним договором, відповідно зміна кредитора відбувається без згоди боржника; позовна заява не містить відомостей про порушення прав позивача, ким та яким способом порушення його прав вчинене. (а.с. 113) В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак його представником адвокатом Васильчук Л.Б. 26.01.2021 подано промову у дебатах, за яким заявлені у позовній заяві вимоги сторона позивача підтримує повністю з огляду на те, що в розглядуваному судом випадку відбулося відступлення права вимоги і заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не має права надавати такі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, однак від її представника адвоката Мельника Я.Ю. 26.01.2021 подано письмові судові дебати, за якими такий просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях й описані вище. В судове засідання відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» в особі директора Сердюка Л.Ю. не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Між [PERSON] та ВАТ «КРЕДОБАНК» укладено кредитний договір №83/19-18-2008 від 27.08.2008, предметом якого є кредит у сумі 52000 доларів США, який видається зокрема на купівлю трьохкімнатної квартири на вторинному ринку з адресою [ADDRESS] (а.с 6) Договором купівлі-продажу з одночасною передачею квартири в іпотеку від 27.08.2008, стверджується придбання [PERSON] у [PERSON] вищевказаної квартири, яку [PERSON] передає в заставу ВАТ «КРЕДОБАНК» для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №83/19-18-2008 від 27.08.2008, а також усіх додаткових договорів до такого. Зазначено, що з моменту реєстрації [PERSON] права власності на цю квартиру, така стає предметом іпотеки та набирають чинності, умови договору, що стосуються предмета іпотеки. (а.с. 7) Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15.02.2013 у справі №712/21938/12 встановлено, що Ужгородський міськрайонний суд розглянув позов по справі 2п-8512/10 (ПАТ «КРЕДОБАНК» до [PERSON] та [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором №83/9-18-2008 від 27.08.2008 в сумі 481843, 22 грн. й задовольнив позовні вимоги, вказане рішення залишено без змін апеляційною інстанцією. В Ухвалі зазначено, що 29.11.2011 між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відповідного до чинного законодавства України був укладений Договір Факторингу. Згідно з даного договору відбулося відступлення/купівля-продаж права вимоги за Кредитним договором №83/19-18-2008 від 27.08.2008, що був укладений між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] . Відповідно до Договору факторингу ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» набуло прав кредитора до [PERSON] (а.с. 74) Вказана ухвала згідно з даних АСДС «Д-3» набула законної сили, а отже суд відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вважає такі обставини встановленими. За договором про відступлення прав вимоги за Кредитним договором від 13.12.2017 ТОВ «Фінансова компанія «Ел. Ен.Груп» як цедент та [PERSON] як цесіонарій уклали цей договір, за яким остання стає новим кредитором за кредитним договором №83/9-18-2008 від 27.08.2008 та усіх додаткових угод до нього та набуває права вимоги. При цьому зазначено, що заборгованість [PERSON] як боржника у відповідності до рішення Ужгородського міськраойнного суду Закарпатської області від 30.11.2011 у справі №2п-8512/10 та розрахунку заборгованості ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» №5/11 від 07.11.2017 становить 2619014, 17 грн. (а.с. 26) За договором про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки від 13.12.2017 ТОВ «Фінансова компанія «Ел. Ен.Груп» як цедент та [PERSON] як цесіонарій уклали цей договір, за яким остання стає новим іпотекодержателем за договором іпотеки (договір купівлі-продажу з одночасною передачею квартири в іпотеку від 27.08.2008, укладеному між [PERSON] , [PERSON] та ВАТ «КРЕДОБАНК» та набуває всі права цедента як іпотекодержателя (а.с. 29). З постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 31.01.2018 у ВП №525739995 видно, що на примусовому виконання Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області перебував виконавчий лист №2-2469/11 від 15.01.2015, виданий Ужгородським міськрайонним судом про стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованості за кредитним договором №83/9-18-2008 від 27.08.2008 в сумі 481843, 22 грн. Зазначено, що 05.12.2017 стягувач ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» подав письмову заяву про повернення виконавчого документа, тож вищевказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу. (а.с. 76) За повідомлення від 14.12.2017 №14-12/17 про відступлення права грошової вимоги та відступлення прав за іпотечним договором, адресованому [PERSON] , ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТОВ «Фінансова компанія «Ел. Ен.Груп» уклали договір факторингу №13-12 від 13.12.2017, за яким перший відступив другому право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №83/9-18-2008 від 27.08.2008, шляхом купівлі права грошової вимоги від 29.11.2011, укладеного між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». На виконання умов Договору факторингу №13-12 від 13 грудня 2016 року просимо Вас перераховувати всі кошти в розмірі та на умовах, передбачених Кредитним договором та виконувати свої зобов`язання, позичальника на користь Фактора за відповідними реквізитами. Крім того, повідомляємо, що між Товариством із обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» (надалі - Цедент) та Товариством із обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» (надалі - Цесіонарія) 13 грудня 2017 р., згідно вимог чинного законодавства, було укладено Договір про відступлення прав за договором іпотеки, згідно умов якого ЦЕДЕНТ відступає ЦЕСІОНАРПО, а ЦЕСІОНАРІЙ набуває Права вимоги, належні ЦЕДЕНТУ як Заставодержателю/Іпотекодержателю (далі - Права вимоги) на підставі: - Договору купівлі - продажу квартири з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку, укладений 27 серпня 2008 р. між [PERSON] , [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 1659. На виконання умов Договору про відступлення прав за договором іпотеки від 13 грудня 2017р. просимо виконувати свої забов`язання, як Іпотекодавця на користь Цесіонарія. Додатково повідомляємо, що Цесіонарій набув права в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». (а.с. 79) Вказане повідомлення було надіслано [PERSON] як цінний лист 15.12.2017 (а.с. 78). За повідомлення від 15.12.2017 №15-12/17 про відступлення права грошової вимоги та відступлення прав за іпотечним договором, адресованому [PERSON] , ТОВ «Фінансова компанія «Ел. Ен.Груп» та [PERSON] уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, згідно з яким 13 грудня 2017 року Цедент відступає Цесіонарієві, а останній набуває права вимоги до [PERSON] , які виникли за кредитним договором №83/19-18-2008 від 27 серпня 2008 року. Крім того, повідомляємо, що між Товариством із обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» (надалі - Цедент) та [PERSON] (надалі - Цесіонарій) 13 грудня 2017 року згідно з вимог чинного законодавства було укладено Договір про відступлення прав за договором іпотеки, згідно з умов якого ЦЕДЕНТ відступає ЦЕСІОНАРІЮ, а ЦЕСІОНАРІЙ набуває Права вимоги, належні ЦЕДЕНТУ як Заставодержателю/Іпотекодержателю (далі - Права вимоги) на підставі: - договору купівлі - продажу квартири з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку, укладений 27 серпня 2008 року між [PERSON] , [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 1659. На виконання умов Договору про відступлення прав за договором іпотеки від 13 грудня 2017р. просимо виконувати свої зобов`язання, як Іпотекодавця на користь Цесіонарія. Додатково повідомляємо, що Цесіонарій набув права в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».(а.с. 82) Вказане повідомлення було надіслано [PERSON] як цінний лист 15.12.2017 (а.с. 81). З розрахунку заборгованості «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» №5/11 від 07.11.2017 видно, що загальна сума заборгованості позичальника [PERSON] по кредитному договору №83/9-18-2008 від 27.08.2008, що підлягає сплаті станом на 07.11.2017 становить 97065,52 доларів США, що в гривнях за курсом валют станом на 30.04.2017 становить суму у 2619014, 17 грн. (а.с. 83). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. В ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Таким чином, договір відступлення права вимоги опосередковує перехід прав і обов`язків первісного кредитора за зобов`язанням до наступного і регулюється ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України. В п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, й зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. З огляду на вказане, доводи позивача [PERSON] про те, що відповідачка [PERSON] не може бути стороною в оспорюваних договорах не знайшли свого підтвердження, оскільки договір про відступлення права вимоги не вимагає специфічного суб`єктно складу, і його стороною може бути фізична особа зокрема й відповідачка [PERSON] . Окрім цього суд вважає за необхідне зазначити, що в розглядуваному випадку відбулося відступленні права вимоги, за яким до нового кредитора, зокрема відповідачки [PERSON] , перейшло лише право вимагати від боржника, яким є позивач [PERSON] , виконати своє грошове зобов`язання, а не право надавати фінансові послуги, вчинення яких належать лише банкам й фінансовим установам. За загальним правилом, яке передбачено у ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У спірних правовідносинах ніщо не вказує на те, що існує виняток з цього загального правила, більш того матеріали справи містять відомості, з яких видно, що повідомлення про відступлення права грошової вимоги та відступлення прав за іпотечним договором були адресовані [PERSON] 15.12.2017 уповноваженою особою відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Ел. Ен.Груп». Тож, посилання позивача [PERSON] на непоінформованість щодо відступлення права вимоги до нього не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Щодо твердження позивача про обов`язкову наявність у відповідачки [PERSON] індивідуальної ліцензії для проведення валютних операцій, оскільки предметом кредитного договору є іноземна валюта, то суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Вказаний висновок викладений у постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Більш того за рішенням суду, зміст резолютивної частини якого розкрито у вищевказаній ухвалі від 15.02.2013 у справі №712/21938/12, з [PERSON] та [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором №83/9-18-2008 від 27.08.2008 в сумі 481843, 22 грн., тобто зазначено відповідний гривневий еквівалент. З огляду на вказане, доводи позивача є не спроможними для задоволення позовних вимог з вказаних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України з позовом про визнання недійсним правочину, недійсність якого прямо не встановлена законом може звернутись або сторона, або заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 370/140/19-ц (постанова від 23.09.2019) відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. В розглядуваному випадку позивач [PERSON] як боржник є стороною у зобов`язанні, право за яким відступається, а відтак, суд вважає, що він є заінтересованою особою, яка вправі оспорити договір про відступлення права вимоги. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Разом з тим, виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); факту порушення невизнання або оспорення такого права або інтересу з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якої із зазначених умов є підставою для відмови у позові. Суд звертає увагу, що позовна заява не містить обґрунтування, в чому полягає порушення прав позивача внаслідок укладення оскаржуваних правочинів, та в судовому засіданні не доведено такого порушення, крім того, позивачем не доведено, яким чином його права будуть поновлені внаслідок визнання недійсними договорів відступлення права вимоги та застосування наслідків недійсності договору. З огляду на викладене, у суду відсутні законні підстави для задоволення позову про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за договорами позики у спосіб, який обрав позивач, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачами під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на обставини розглядуваної справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що розглянуто основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи сторін, які по суті зводяться до переоцінки доказів та не мають вирішального значення для справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення на користь позивача із відповідачів судового збору.

Outcome: dismissed