Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

11 лютого 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову посилається на наступні обставини: так, 25 квітня 2011 року вона уклала шлюб з [PERSON], який зареєстрований у Розівській сільській раді Приазовського району Запорізької області, актовий запис № 1. Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO], батьком якого є саме відповідач по справі [PERSON], про що зазначено у актовому записі про його народження дитини. У зв*язку з погіршенням родинних стосунків, у квітні 2015 року була змушена була піти від чоловіка. Разом з дитиною виїхала до м. Харкова. Протягом кількох місяців [PERSON] не цікавився а ні нею, а ні дитиною, хоча вона і повідомила йому нову адресу свого проживання. 30 вересня 2015 року [PERSON] зненацька приїхав до неї в м. Харків. Він попросив дати йому сина погуляти на кілька годин, проти чого вона не заперечувала. Але коли через кілька годин [PERSON] не повернув їй сина, почала йому дзвонити на телефон. [PERSON] повідомив їй , що сина він забрав і дитина буде проживати з ним. До сина її не пустив, віддати їй сина відмовився. Щоб не травмувати дитину, не стала влаштовувати скандали, а звернулася до міліції і суду, щоб забрати сина. З дня народження і до 30 вересня 2015 року син [PERSON] [INFO] постійно проживав з нею. Позивачка вважає, що дитині за віком потрібне материнське піклування. Фактично [PERSON] викрав дитину у неї, самочинно, без її згоди, змінив місце проживання дитини і повернути їй дитину відмовився. Позивачка зазначає, що вона має постійне місце роботи і місце проживання в м. Харкові. Малолітній син, в силу свого віку, потребує її уваги як матері і її постійної присутності. Дитина завжди була прив'язана до неї, але, на тепер побоюється, що відповідач і його мати налаштують дитину проти неї. В зв*язку з чим і змушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивачка [PERSON] не прибула, будучи належним чином сповіщеною про день та час розгляду справи, спрямувала до суду заяву щодо розгляду справи в її відсутність і просила суд позов задовольнити ( а.с.42, 47, 73). Відповідач по справі [PERSON] проти позову заперечував, мотивуючи тим, що , дійсно, від шлюбу з [PERSON], народився син [PERSON] [INFO]. Шлюб виявився невдалим, недовготривалим, будучи зареєстрованим 25 квітня 2011 року Розівською сільською радою Приазовського району Запорізької області, актовий запис №1, згодом був розірваний рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року за його позовом до [PERSON] Відповідач [PERSON] зазначає, що позивачка, навіть у період сумісного проживання не приділяла уваги сину, оскільки звикла до вільного життя, опікується лише власними інтересами і потребами. Без його згоди самовільно забрала сина, вивезла його до Закарпаття, а потім до міста Харкова. Малолітню дитину до дитячого садочка не влаштувала, залишала його насамоті у квартирі, яку орендує, або на одинці зі своїм співмешканцем, який перед дитиною ходив без білизни. Зі слів дитини йому відомо, що дитину протягом дня ніхто не годував, лише увечері він отримував їжу або лише чай. Мати на прогулянку його не вивводила, а якщо дитина і перебувала на свіжому повітрі, то лише на дитячій площадці біля будинку місця проживання. Тим самим, на думку відповідача, [PERSON] не створює належних умов для матеріального забезпечення та виховання малолітнього сина. З вересня 2015 року і до тепер [PERSON] не дзвонить, не приїздить , не цікавиться життям свого сина, хоча місце проживання дитини їй добре відоме, перешкод у зустрічі з сином він їй не чинить. Після того, як у вересні 2015 року він вивіз сина із м. Харкова до себе, за місцем свого проживання у [ADDRESS], провів обстеження стану здоров*я дитини у лікарів щодо з*ясування фізичного та психологічного стану дитини, з*ясував, що дитина була фізично виснаженою, схудлою та психічно травмованою. У минулому році мав намір позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина, зібрав необхідний пакет документів, але потім пожалів свою колишню дружину і не став наполягати на позбавленні її батьківських прав. На думку відповідача, позивачка [PERSON] хоча і має постійне місце роботи, але за наданою нею довідкою , її дохід є мінімальним, до того ж вона не має постійного місця проживання, не забезпечена житлом, дбає лише про себе, а відтак, на його думку, не спроможна створити належних умов для матеріального забезпечення, виховання та духовного розвитку сина. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Приазовського районного нотаріального округу Запорізької області 16 листопада 2015 року та зареєстрованої в реєстрі за №1446 ( а.с. 11 ), проти позову заперечувала. В обґрунтування заперечень послалася на ті ж підстави і просила суд в задоволенні позову відмовити. Представник 3-особи без самостійних вимог на стороні відповідача Служби у справах дітей Приазовської районної державної адміністрації до суду не прибув, будучи належним чином сповіщеним про день та час розгляду справи ( а.с. 48,78). Представник 3-особи без самостійних вимог на стороні відповідача - органу опіки , піклування та усиновлення служби у справах дітей Приазовської райдержадміністрації [PERSON], [PERSON], заперечувала, посилаючись на те, що , будучи знайомою з родиною [PERSON] з лютого 2015 року, оскільки предметом розгляду опікунської ради були заяви [PERSON] щодо визначення проживання малолітньої дитини з ним, позбавлення батьківських прав [PERSON], мала змогу спілкуватися безпосередньо з батьком дитини [PERSON] , а матір [PERSON] , жодного разу не бачила. На запрошення з*явитися до органу опіки та піклування матір малолітнього не реагувала, і , взагалі, уникала зустрічі з органом опіки та піклування. При обстеженні місця проживання [PERSON] встановлено, що батько дитини [PERSON] взмозі самостійно надати дитині належне виховання та духовний розвиток, забезпечити її матеріально. Батько дитини має постійне місце роботи, стабільну заробітну плату, має постійне місце проживання, позитивно характеризується як за місцем роботи так і за місцем проживання, будь-якими тяжкими захворювання не хворіє, в родині [PERSON] склалися доброзизличливі стосунки, які сприяють розвитку дитини, і тому, опікунська рада , прийнявши до уваги сукупність всіх обставин, прийшла до висновку щодо доцільності проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO], разом із батьком [PERSON]. Представник 3-особи без самостійних вимог на стороні відповідача - сектору опіки , піклування та усиновлення служби у справах дітей Приазовської райдержадміністрації Полякова Н.Г. заперчувала щодо задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що їй як начальнику органу опіки та піклування Приазовської районної державної адміністрації відома родина [PERSON]. Подружжя [PERSON] неодноразово запрошувалися на засідання органу опіки та піклування для вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] Мати малолітньої дитини на офіційні запрошення органу опіки та піклування жодного разу не прибула, не виказала жодної заінтересованості у вирішення зазначених питань. А батько малолітньої дитини [PERSON], напроти, переймався долею сина, йшов на контакт. Представники органу опіки та піклування здійснили заходи щодо з*ясування особистих якостей батька дитини, стану здоров*я батька дитини, ставлення батька та матері до виконання своїх батьківських обов'язків, умов проживання дитини, вік дитини та інші обставини, і прийшли до висновку , щодо доцільності проживання [PERSON] [INFO] за місцем проживання батька [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення відповідача, його представника , третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - органу опіки та піклування Приазовської районної державної адміністрації, вивчивши матеріали цивільної справи, в тому числі і матеріали архівної справи №325/1998/15-ц провадження 2/325/18/2016, встановив наступні фактичні обставини та відповідні до них сімейні правовідносини щодо визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано 13 травня 2011 року у Розівській сільській раді Приазовського району Запорізької області , про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №01 ( а.с.3 ), який згодом було розірвано на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року ( а.с. 83 ). Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] народженого [INFO], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 4 ). Відповідно до ст. правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України (далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст.ст., місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1 ). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1 ). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно, мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року шлюб між подружжям [PERSON] розірвано (а.с. 83 ). Після розірвання шлюбу, сторони не узгодили, з ким із батьків бути проживати малолітня дитина - син [PERSON] 2011 року. Матеріалами справи встановлено, що фактично спір про місце проживання дитини [PERSON] 2011 року народження виник між батьками після звернення 21.10.2015 року позивачки до органу міліції з заявою про те, що її чоловік [PERSON] чинить перешкоди у вихованні сумісної дитини [PERSON] 2011 року народження, а саме самостійно виховувати його за місцем свого проживання у місті Харкові та просила органи міліції вжити заходів щодо повернення її сина від відповідача до неї ( а.с. 82). Матеріалами справи встанолено, що з народження [PERSON] [INFO] зареєстрований за місцем реєстрації батька [PERSON] адресою : [ADDRESS], що підтверджується даними домової книги (а.с.85-88). Зазначений будинок належить на праві приватної власності [PERSON] - батькові відповідача по справі, до складу сім*ї якого відноситься відповідач ( а.с84). Будинок має три житлові кімнати , житлова площа складає 41,6 кв.м (а.с.89- 90 ). В будинку є всі необхідні речі для проживання та виховання дитини, дитина має окрему кімнату, іграшки та необхідне приладдя для нормального розвитку ( а.с.89-90 ). Отже, дитина [PERSON] 2011 року народження згідно домової книги мешкає за адресою [ADDRESS] як член сім'ї [PERSON] 1992 року народження ( а.с. 85-88 ). Відповідно до частини 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи встановлено, що на теперішній час батько малолітньої дитини має постійне місце проживання ( а.с.85-88 ), а мати [PERSON] - орендує квартиру у [ADDRESS] не мешкає тривалий час ( а.с. 6,61,89,90,94). Згідно актів обстеження умов проживання дитини службовими особами Розівської сільської ради від 08.06.2015 року ( а.с.89-90 ), встановлено, що за місцем проживання батька, малолітній дитині [PERSON] 2011 року народження створені належні умови для життя та виховання. На час виникнення спору щодо місця проживання дитини батько дитини - відповідач по справі , працює вантажником у ТОВ «Форт -Плюс» місто Дніпропетровськ, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 69). Позивачка також долучила до матеріалів справи довіку щодо наявності місяця роботи продавця -касира у ТОВ Фірма «ХАЗАР» ЛТД в місті Харкові, але довідка датована жовтнем місяцем 2015 року, дані щодо місця роботи , розміру отриманної заробітної плати на день розгляду справи в суді, не оновила ( а.с.5). Середньомісячна заробітна плата позивачки, згідно матеріалів архівної справи, станом на жовтень - листопад 2015 року складає від 1600,00 до 1940,00 грн., а відповідача, на день розгляду справи в суді, близько 1600,00 гривень на місяць ( а.с. 70). Крім того, сім*я [PERSON] має дохід від оренди земельних ділянок у розмірі близько до 29 тисяч гривень на рік ( а.с.91-92). Батько малолітньої дитини як за місце роботи, так і за місцем проживання характеризується позитивно, як особа спокійна, врівноважена, тактична, чуйна , трудолюбива, чесна, порядна, як особа , яка не має шкідливих звичок, доброзичливий та стриманий, який, в будь - якій ситуації готовий до мирного врегулювання конфлікту , як особа яка не має порушень трудової дісціпліни ( а.с.63-64 ). Згідно довідки медичної установи від 09.03.2016 року [PERSON] є фізично і психічно здоровою людиною, відомостей про надання [PERSON] наркологічної допомоги не має (а.с.65-68). За матеріалами архівної справи позивачка за місцем роботи характеризується позитивно, однак позивачка не надала суду характеристику за місцем свого фактичного проживання, не надала даних щодо стану здоров*я. Відповідно до при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вже зазначав суд, за матеріалами справи, на час розгляду справи, дитина проживає з батьком - відповідачем по справі за адресою [ADDRESS] ( а.с.85-88). Із тексту позовної заяви вбачається, що позивачка з квітня 2015 року виїхала до міста Харкова ( а.с. 2), , хоча за довідкою Розівської сільської ради ( а.с. 94 ) [PERSON] не проживає у селі з 2013 року. Вона арендує житло у місті Харкові ( а.с .6), однак слід зазначити, що наданий позивачкою договір оренди житла складено 30 вересня 2015 року, договір оренди укладено між нею та власниклм квартири строком на шість місяців. На час розгляду справи в суді, позивачка інший документ, зокрема, щодо продовження дії даного договору оренди квартири, або укладання нового, придбання власного житла і т.і., не надала. Висновок належного органу опіки і піклування у місті Харкові про можливість проживання дитини з матір'ю, відсутній. Напроти, відповідач надав суду висновок органу опіки та піклування Приазовської районної державної адміністрації щодо доцільності проживання [PERSON] [INFO] за місце проживання батька ( а.с.56 ). Представник органу опіки та піклування Приазовської районної державної адміністрації Нарбекова О.А. в судовому засіданні пояснив, що дитина не контактує з матір*ю лише по причині того, що сама матір не йде на контакт з дитиною, не здійснює будь - яких заходів щодо спілкування з дитиною, фактично усувається від виконання свої батьківських обов*язків. У пункті 24 роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписана Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікована постановою Верховної ради УРСР «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Проте, у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка має силу закону, про такий привілей матері уже не йдеться. Так п.1 ст.9 продиктовано, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути зокрема у раз , коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, із наведеного слідує, що перевага матері перед батьком не може й не повинна бути пріоритетом у цьому спорі. Діти - це особлива соціально-демографічна група населення віком від народження до 18 років, яка має свої специфічні потреби, інтереси та права. Декларація прав дитини - документ, що регулює становище дитини в сучасному суспільств проголошується, що дитині, незалежно від кольору шкіри, мови, статі, віри, законом повинен бути забезпечений соціальний захист, надані умови та можливості, що дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. У соціальному відношенні висунуто вимоги щодо створення умов для здорової та нормальної життєдіяльності дитини, гарантування її свободи та гідності. Дитина повинна бути першою серед тих, хто одержує захист і допомогу, а також захищеною від недбалого ставлення до неї. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Судом встановлено, що натепер хлопчик проживає в будинку разом батьком ( а.с.85-88). За місцем помешкання він має всі необхідні побутові умови для гідного існування (висновок служби та акт обстеження на а.с. 89-90). До його виховання долучається бабуся, дід, чим безумовно підсилюється й забезпечується родинний затишок для дитини й сприяє підвищенню загального розвитку особистості хлопчика, зберігається психологічне здоров'я в самому повному обсязі ( а.с.57 ). В судовому засіданні досліджено довідку про психологічне вивчення [PERSON] [INFO] ( а.с. 57). Зі змісту зазначеної довідки вбачається, що проводилось психологічне вивчення [PERSON] 2011 року народження з метою вивчення особливостей внутрішньо сімейних відносин та виявлення прихильності дитини до батьків. Дослідження показали, що найбільш значимі емоційно близькі люди в оточенні дитини це батько [PERSON], бабуся [PERSON], дід [PERSON]. Дитина не має негативних переживань щодо членів родини, не проявляє ознак конфліктних стосунків ні з ким із оточення. Коло найближчого оточення дитини: тато, бабуся [PERSON], дідусь [PERSON] Найбільш значимі та емоційно близькі люди, що дають відчуття впевненості, захищеності та емоційного комфорту, є тато і бабуся [PERSON] Родина батька, у якій проживає хлопчик, є для дитини осередком захищеності. [PERSON] відчуває домівку у якості точки опори, гарантами захищеності є найбільш значимі з оточення дитини дорослі: тато, бабуся та дідусь. Зміна місця проживання [PERSON] носитиме травмуючий характер для психіки дитини, як фактор, здатний спричинити втрату відчуття стабільності та захищеності. Після короткотривалого проживання в серпні 2015 року з мамою [PERSON] та її співмешканцем хлопчик пережив емоційний стрес та навіть за спливом часу не заспокоївся . Не дивлячись на свій вік, дитина вважає за неприпустиме ходити оголеним, не беручи до уваги приклад співмешканця мами. На тепер хлопчик проживає разом з батьком , бабусею та дідусем. До його виховання долучаються бабуся та дідусь, чим безумовно підсилюється й забезпечується родинний затишок для дитини й сприяє підвищенню загального розвитку особистості хлопчика, зберігається психологічне здоров'я в самому повному обсязі. Оцінюючи у сукупності вищевикладені обставини, взаємний зв'язок доказів, враховуючи висновок органу опіки і піклування, виходячи з того, що вирішальне значення в кожній справі мають інтереси дитини, суд приходить до висновку, що проживання [PERSON] 2011 року народження з батьком було тривалим і достатнім, щоб дитина сприймала свою приналежність до сім'ї батька, а місце проживання як сімейне помешкання, тому інтересам дитини буде відповідати залишенням місця проживання з батьком. Отже, за місцем проживання батька реально забезпечені стабільні умови життя дитини, що відповідає інтересам хлопчика. Саме з урахуванням інтересів дитини, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Оскільки у відповідності до ст.ст.9, 18 Конвенцій про права дитини одним із основоположних принципів вирішення спорів щодо дітей являється найкращий інтерес дитини, та виходячи з рівності прав батьків, залишенням місця проживання з батьком за викладених обставин не буде порушувати принцип 6 Декларацій прав дитини. Відповідно до ч.1 здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та братии участь у її вихованні У відповідності до ст.15 Закону «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Хоча за встановлених по справі обставинах і визнано, що інтересам дитина відповідає проживання з батьком, проте безперечно, щоб дитина не почувалася такою, що позбавлена материнського піклування, природнім для дитини залишається спілкування з матір'ю . Тому суд вважає за необхідне попередити батьків, що подальше непорозуміння між ними щодо питання виховання дитини не буде сприяти інтересам дитини . Відповідно до положень статті 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст..10 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з*ясуванню обставин справи: роз*ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов*язкі, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed