Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

11 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просить ухвалити рішення, яким встановити юридичний факт, що він за національністю є німець. Свою заяву обгрунтовує тим, що він народився [INFO] року в смт Семиозерне Семиозерного району Кустанайської області. Його бабуся по материній лінії, [PERSON], що народилася [INFO] року, за національністю німкеня, з 1998 року остання постійно проживала в Німеччині, відповідно була громадянкою даної країни. Вказав, що його бабуся була німкенею, але його мати виховувалась у змішаній родині, тому була записана як українка. На даний час він прагне відновити та зберегти своє етнічне німецьке походження відповідно до положень Закону України «Про національні меншини в Україні». Встановлення факту німецького походження необхідне йому для збереження етнічного походження свого роду. Ухвалою суду від 14 грудня 2018 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав подану заяву та просив її задовольнити з наведених у ній підстав. Заінтересована особа - Срібнянський районний відділ реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року, в смт Семиозерне Семиозерного району Кустанайської області. У свідоцтві про народження його батьками зазначені [PERSON] за національністю - єврей та мати [PERSON] за національністю - українка, що підтверджується свідоцтвом про народження. [PERSON] - мати заявника народилася [INFO] року. У свідоцтві про народження її батьками зазначені [PERSON] за національністю - українець та мати [PERSON] за національністю - німкеня, що підтверджується свідоцтвом про народження. 13 квітня 1994 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, і після розірвання якого [PERSON] надано прізвище «[PERSON]». 01 грудня 1984 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується актовим записом про реєстрацію шлюбу, після реєстрації шлюбу дружина прийняла прізвище «[PERSON]», 15 листопада 1994 року цей шлюб було розірвано, а відповідно до свідоцтва про зміну імені 20 лютого 2018 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Статтею 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Відповідно до ч.3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відповідно до ст. 22 Закону несення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Згідно із ч.2 цієї статті внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого. Відповідно до пункту 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Відповідно до п.п.2.13.2 п. 2.13 цих Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, постанова адміністративного суду. Підпунктом 2.16.7 п. 2.16 Правил визначено, що на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Відповідно до п. 2.18 Правил, зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 7.07.1995 року «Про практику розгляду судами справ щодо встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» зазначено, що при розгляді таких справ слід враховувати, що в актових записах про народження повинні міститись відомості про національність батьків, а якщо їх не було внесено чи неправильно зазначено та такий актовий запис має бути доповнено відповідно до рішення суду. Тобто, даними нормативними актами визначено порядок встановлення національності шляхом внесення звернення до органу РАЦС та внесення змін до актового запису про народження відповідними органами РАЦС, а також рішення суду в порядку оскарження дій даного органу, як суб'єкта владних повноважень, в разі відмови у вчиненні цих дій, а тому не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності. В той же час, звертаючись до суду, заявник просить встановити факт його належності до німецької національності. Встановлення даного факту необхідно йому для збереження його належності до німецької нації та для реалізації його прав як німця в Німеччині. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Способи захисту цивільних прав визначено ст. ст.15, 16 ЦК України. З точки зору закону справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд зважає при цьому також на те, що Україна, ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, взяла на себе зобов'язання гарантувати права, закріпленні в ній, в тому числі й право на доступ до правосуддя. В статті 6 Конвенції міститься детальний опис гарантій, в тому числі доступу до суду. З аналізу практики Європейського суду з прав людини випливає, що будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу права на захист. Європейський суд у своїх рішеннях констатує, що особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто, розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За містом ч.ч.1,2,4,10 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Враховуючи ці обставини та приведені судом вище висновки, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті з ухваленням судового рішення в межах звернення заявника до суду, а не будь-якого іншого рішення без вирішення справи по суті. Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Outcome: dismissed