Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

12.09.2016 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості на договором позики. Посилаючись на обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.09.2016 року по справі № 205/1680/15 та невиконання відповідачем своїх зобовязань по поверненню отриманої за договором позики суми боргу, просив суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість по процентах від неповернутої суми позики, 3% річних від простроченої суми позики за період із 06.03.2015 року по 12.09.2016 року всього у сумі 141 936 доларів США та судові витрати по справі (а.с. 3-6). У звязку із відкриттям ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2016 року касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.09.2016 року, в період із 03.04.2017 року по 24.10.2017 року провадження у цивільній справі зупинялося (а.с.69, 129). В період із 25.01.2018 року по 30.01.2018 року розгляд провадження зупинявся до вирішення питання щодо заявленого позивачем відводу головуючому (а.с. 190, 196). Ухвалою від 12.02.2018 року провадження закрито в частині заявлених позивачем до присудження майнових вимог розрахункового періоду з 06.03.2015 року по 22.02.2016 року (а.с. 217). У судовому засіданні позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON] обставини позову, підстави та позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], обставини позову та позовні вимоги не визнав. Посилаючись на надані суду письмові заперечення, просив суд у задоволенні позову відмовити. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України. Суд, зясувавши обставини спору, дослідивши надані сторонами по справі докази, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За правилом ст. 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обовязки. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, становлять зміст договору. Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода. Зокрема, відповідно до приписів ст. 1046 ЦПК України, за договором позики одна сторона передає іншій стороні у власність грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму позики. Договір позики вважається укладеним і, відповідно, набирає чинності з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК), з цього моменту в позичальника виникає право власності на обєкт позики. Відповідно до ст. 1047 ЦПК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговими документами за договором позики можуть бути розписки, квитанції та будь-які інші письмові документи, що підтверджують дві обставини: по-перше, отримання боржником речей - їх кількість, рід та якість, по-друге, волевиявлення боржника у певний строк - точно визначений чи визначений моментом витребування - повернути речі. Обов'язковим реквізитом боргового документа має бути власноручний підпис боржника чи його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, свідки тощо. Судом встановлено, що 09 березня 2012 року між учасниками спору у письмовій формі був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав, а відповідач отримав у борг кошти у сумі 420 000 доларів США, які зобов'язався повернути протягом 12 місяців, а саме до 09 березня 2013 року, про що зазначено в пункті 2 договору. Того ж дня відповідач на підтвердження факту укладення договору та отримання коштів власноручно написав розписку, в якій зазначив, що він взяв у борг у [PERSON] 3 420 000 доларів США, та зобов'язується повернути до 09 березня 2013 року. Відповідно до розписки від 27 грудня 2012 року, написаної власноручно, відповідач несе відповідальність за договором позики від 09 березня 2012 року в розмірі 420 000 доларів США, за договором позики від 16 липня 2012 року в розмірі 30 000 доларів США, а також за договором позики від 27 листопада 2012 року в розмірі 9 000 доларів США перед [PERSON], у разі порушення строків повернення боргу, зобов'язався переоформити на нього домоволодіння за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Сировця, 4. 25 жовтня 2013 року між учасниками спору укладена додаткова угода до договору позики від 09 березня 2012 року, згідно з якою сторони домовились продовжити строк повернення коштів у сумі 3 110 507 грн., що за курсом НБУ складала 389 300 доларів США на строк - 183 дні, при цьому позичальник зобов'язується сплатити відсотки 12 % річних; погашення заборгованості відбувається частинами: 25 грудня 2013 року 79 900 грн., що складає 10 000 доларів США, 25 квітня 2014 року 159 800 грн., що складає 20 000 доларів США. Як убачається зі змісту договору від 09 березня 2012 року позичальник отримав у борг кошти у доларах США, проте додатковою угодою від 25 жовтня 2013 року змінили грошову одиницю зобов'язання з доларів США на гривню. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто із відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 3 030 607 грн. та відсотки від простроченої суми у розмірі 58 673,48 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь позивач у рахунок повернення боргу за договором позики: 379 000 доларів США - сума позики, 42 481,88 доларів США - відсотки, 9789,06 доларів США - 3 % річних, а всього 432 649,34 доларів США. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2016 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою представника [PERSON] на Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.09.2016 року. Цією ж ухвалою виконання Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року було зупинено. В подальшому Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики скасовано, справу в цій частині передано новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року залишено без змін. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2018 року (а.с.221-222) рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року залишено без змін. В рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року суд зазначив, що у зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики, відповідач мав повернути залишок боргу у розмірі 3 030 607 грн., оскільки 25 жовтня 2013 року відбулась зміна грошової одиниці основного зобов'язання з валюти на гривню. Обставини, встановлені даним судовим рішенням в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, не доказуються. Вимогами ст.ст. 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає вимоги позивача незаконними. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку із чим, сплачений судовий збір до відшкодування за рахунок відповідача не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed