Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

11.01.2016 року [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом, який в процесі розгляду справи був уточнений, до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області визначено місце проживання його неповнолітньої доньки [PERSON] разом з матір'ю, проте, станом на 18 лютого 2016 року рішення суду не виконано у зв'язку з тим, що дочка категорично відмовляється жити з матір'ю. Позивач зазначив, що ним забезпечена можливість виконати рішення суду, а саме наданий вільний доступ до спілкування з дитиною представникам органу опіки та піклування, державному виконавцю, які залишалися з дитиною наодинці. Після кожної виконавчої дії у дитини наступав психологічний стрес, дитини нервувала, плакала, погіршувався її загальний стан здоров'я. Як наслідок, дитина почала частіше хворіти, а згодом після проведення виконавчих дій через кожні два тижні, у дитини почали відбуватися хворобливі стани, які потребували госпіталізації. За висновками лікарів донька потребувала уникнення стресових ситуацій, тому що це може призвести до незворотних наслідків та розвитку цукрового діабету. Під час виконавчих дій, за твердженням позивача, мати дитини виявляла байдужість до дитини, до її емоційного стану, наполягала на силовому відібранні дитини. Позивач вважає, що в інтересах дитини необхідно визначити місце проживання з ним, оскільки з моменту народження дитина проживає з ним, відповідач в 2012 році залишила сім'ю і за її ініціативою шлюб між ними було розірвано. Згодом, після вступу в силу рішення суду про визначення місця проживання дитини, відповідачка вступила в шлюб з [PERSON], відносно якого є дані, що характеризують його як особу, що може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, спричиняючи їй шкоду як фізичну так і психологічну. Позивач вважає, що проживання дочки в сім'ї, де вітчимом є [PERSON], особа з агресивною, протиправною поведінкою, яка негативно відносилася до власних дітей, може бути небезпечним для дитини. На підставі зазначеного просив визначити місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON]. Позивач та його представник в судовому засідання заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідач та його представник під час розгляду справи категорично заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача наголошував на тому, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.12.2013 року по справі №381/3448/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27.02.2014 року, визначене місце проживання малолітньої [PERSON]. [INFO], разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. На підставі наведеного, відсутні підстави для визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки існує рішення суду, що набрало законної сили, та яке підлягає виконанню. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, уповноважений представник під час розгляду справи наполягав на відмові в задоволенні позову. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської радив судовому засіданні зазначив, що за результатом проведених перевірок зроблений висновок, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS], є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. На підставі зазначеного просив позовні вимоги задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], [INFO] року народилась [PERSON], батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.9). 21.05.2013 року Фастівським міськрайонний судом винесено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (т.3, а.с. 109-110). Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 18.12.2013 року по справі №381/3448/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27.02.2014 року, визначено місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.10-12). В ході розгляду справи встановлено, що на виконанні у відділі Державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції знаходилось виконавче провадження ВП №44258677 від 04.08.2014 року, з примусового виконання виконавчого листа №2/381/832/14 від 25.07.2014 року, виданого Фастівським міськрайонним судом Київської області про відібрання малолітньої [PERSON], [INFO] від [PERSON] і передання її матері [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] Разом з тим, державним виконавцем неодноразово здійснювалися спроби виконати рішення суду, однак, виконати його неможливо, оскільки дитина категорично заперечує проти проживання з матір'ю, про що були складені відповідні акти державного виконавця від 22.01.2014 року, 16.04.2015 року, 02.06.2015 року (т. 3, а.с.113,114, 115). Факт того, що рішення суду від 18.12.2013 року на даний час не виконано через відсутність згоди на проживання з матір'ю малолітньої [PERSON] не заперечується сторонами під час розгляду справи. Звертаючись до суду із заявленими вимогами позивач фактично просить змінити визначене судом місце проживання дитини, правовою підставою звернення до суду визначаючи положення ст.161 СК України Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для звернення до суду з такими вимогами суд виходить з наступного. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України). Як зазначалось, рішенням Фастівського міськрайонного суду від 18.12.2013 року визначено місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] На час ухвалення зазначеного вище судового рішення відповідачка по справі проживала в трикімнатній квартирі своїх батьків за адресою [ADDRESS], де і була зареєстрована, сім'я складалась з чотирьох чоловік, з яких в квартирі фактично проживають [PERSON] та її мати. Зважаючи на те, що у вересні 2014 року (т.1 а.с.36) [PERSON] (після укладання шлюбу - [PERSON].) уклала шлюб з [PERSON], що свідчить про зміну складу сім'ї, суд приходить до висновку, що обставини справи істотно змінились і не враховувати такі обставини лише з посиланням на існування рішення Фастівського міськрайонного суду від 18.12.2013 року про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю - є неприпустимим. Як вбачається з положень статті 160 СК України, при визначені місця проживання дитини враховується її вік, та, як наслідок, в залежності від досягнення 10-річного або 14-річного віку враховується її думка при визначені спірного питання. Таким чином, стаття 160 СК України вказує на можливість зміни раніше визначеного місця проживання дитини, а право вимагати такої заміни не може заперечуватися, адже можливість такого вибору з огляду на мінливість життєвих обставин не може обмежуватися разовим визначенням місця проживання дитини. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати визначене судом місця проживання дитини, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає фактичним обставинам справи і направлений на відновлення порушеного права. Вирішуючи спір, що виник між батьком та матір'ю малолітньої дитини, щодо визначення її місця проживання, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю. Відповідно до довідки № 31, виданої Головою вуличного комітету [PERSON] 04.11.2015 року, [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з народження і по даний час, дитина знаходиться на повному утриманні батька (т.1 а.с. 14, т.3 а.с. 42). Довідка № 9, видана Головою вуличного комітету [PERSON] 06.07.2016 року, містить аналогічні відомості (т.3а.с. 43). Більш того, факт постійного проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком, за місцем його проживання та реєстрації, не заперечувався сторонами по справі. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Фастівської міської ради від 28.10.2016 року № 462, рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради від 18.10.2013 року № 361 «Про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO]» (яким визнано доцільним проживання дитини з матір'ю) визнано таким, що втратило чинність (т. 3а.с. 182) Згідно висновку органу опіки та піклування виконаного комітету Фастівської міської ради від 31.10.2016 року № 06-23/494, провівши обстеження житлово-побутових умов сім'ї [PERSON] було встановлено, но рішення Фастівського міськрайонного суду не виконується, дитина з матір'ю не проживає. Провівши бесіду з дитиною, встановлено, що дитина на даний час не має бажання проживати з матір'ю. Відповідно до наданої характеристики із навчального закладу, вихованням дитини займається батько [PERSON], систематично приводить та забирає дитину зі школи, переживає та турбується за доньку. Дитини зареєстрована та проживає з ним за адресою: [ADDRESS], та знаходиться на його утриманні. Відповідно до проведених обстежень практичними психологами, спеціалістами в галузі судової психології, дитини виявляє емоційну прив'язаність до батька. Виходячи із викладеного, вважають, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS], є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини (т. 3 а.с.183 - 184). Як вбачається з листа № 5, наданого Фастівською спеціалізованою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 4, [PERSON] є ученицею 4-А класу та зі слів класного керівника [PERSON], мати дитини [PERSON] цікавиться навчанням [PERSON], була присутня на батьківських зборах в листопаді 2015 року, телефонує класному керівнику з приводу навчання та здоров'я дитини, відвідує школу в позаурочний час (т.3 а.с. 133). В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, у зв'язку з чим думка малолітньої дитини [PERSON] була заслухана в ході судового розгляду. Так, малолітня [PERSON] суду показала, що завжди проживала та проживає на теперішній час з батьком у [ADDRESS], мама з ними не проживає близько 5 років, маму останній раз бачила влітку 2015 року, на свята мама її не вітає. З приводу взаємовідносин з батьком [PERSON] зазначила, що між ними дуже теплі стосунки, він дбає про неї - годує, утримує, водить до школи, допомагає з уроками, гуляє та спілкується з нею, тому вона хоче жити виключно з ним. Суд констатує, що входячи з наданих [PERSON] у судовому засіданні пояснень, дитина повністю заперечує щоб визначили її місце проживання разом з її матір'ю, наводить аргументовані заперечення такого небажання, які об'єктивно підтверджуються, і які на думку суду є слушними, та такими що відповідають саме інтересам малолітньої дитини, і саме інтересу дитини в даному випадку слід надати перевагу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює психологом та проводила психологічне обстеження (супровід) [PERSON] за зверненням її батька, суду показала, що при першій зустрічі з дитиною почула від неї: «Про маму ми не говоримо», в подальшому також категорично відмовлялась вести розмови про матір, а вже після налагодження довірливих стосунків, [PERSON] почала трохи розкриватись та повідомляти певні обставини спілкування дитини з матір'ю. Разом з тим, з метою уникнення зайвої деталізації показів свідка, які висвітлюють певні події в житті дитини, про які вона розповіла психологу під час приватних бесід, суд обмежується викладенням у тексті рішення лише загального висновку психолога, а саме - подія, що сталась під час проживання [PERSON] з матір'ю і батьком однією сім'єю та свідком якою стала дитина, завдала [PERSON] велику психологічну травму, що мало наслідком зміну її відношення до матері. Крім того, відповідно до думки спеціаліста-психолога [PERSON] найважливішою, значимою людиною для [PERSON] є батько, вона виявляє велику любов до нього, ототожнює себе з ним та боїться залишитись без нього. Також, на питання суду щодо можливого стороннього впливу (у тому числі з боку батька) на формування відношення до матері, психолог категорично заперечила таку можливість, пояснивши, що виклад думок [PERSON] та її висловлювання про матір свідчать про її власну позицію з цього приводу. Відповідно до думки спеціаліста - психолога [PERSON], основуючись на отриманих результатах спілкування з дитиною, спрямованого на виявлення особливостей взаємин дитини з батьками, прихильність дитини до батьків переконана, що більш психологічно доцільним є проживання дитини з батьком. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює у Фастівській спеціалізованій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 4 та була класним керівником та викладачем у класі, де навчалась [PERSON] з 1 по 4 клас, суду показала, що під час навчання дитини у 2 класі, на приходи матері до школи вона реагувала дивно - ухилялась від спілкування, забивалась в куток, одразу починала дзвонити батьку, тобто фактично ігнорувала приходи матері. На питання щодо причин такої поведінки, [PERSON] відповідала: «Не хочу». Крім того, свідок суду повідомила, що у 3 класі на лінійці з приводу 1 вересня побачила, що [PERSON] плаче, на питання про причини цього дитина сказала, що приходила мама з бабусею, однак щодо змісту їх зустрічі свідок не обізнана. З приводу взаємовідносин [PERSON] з батьком показала, що дитина дає виключно позитивні характеристики як батьку так і їх відносинам. Свідок висловила власну думку, вважаючи доцільним проживання дитини з батьком. Крім того, судом не може бути залишена поза увагою та обставина, що відповідачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], з яким малолітня [PERSON], відповідно до наданих нею особистих пояснень, будь-яких відносин не підтримує, та взагалі його не знає, лише бачила декілька разів. Таким чином, відсутність будь-якого як емоційного так і соціального зв'язку з членом сім'ї - чоловіком матері, свідчить про можливі труднощі, що можуть виникнути при їх сумісному проживанні. При цьому суд критично ставиться до показів допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (колишньої дружини [PERSON].), яка характеризувала свого колишнього чоловіка виключно з негативної сторони. Так, в даному випадку [PERSON] є заінтересованою особою, оскільки між нею та [PERSON] існує сталий та глибокий конфлікт, вона виявляє відкриту неприязність до нього, що загострилась через взаємовідносини з їх спільною донькою. Заперечуючи проти позову сторона відповідача посилалась на те, що батько [PERSON] налаштовує доньку проти матері, яка в свою чергу вчиняє всі можливі дії на налагодження відносин з донькою. Суд наголошує, що саме на відповідачці лежить відповідальність по відношенню до малолітньої дитини, яка повинна була докласти усіх зусиль для того, щоб у її доньки виникла любов і довіра до неї, прагнення бути разом із матір'ю.Між тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що протягом усього часу, за який відповідач проживає окремо від доньки, нею вчинялись активні дії щодо здійснення своєї батьківської відповідальності та налагодження із донькою добрих стосунків. Також, суд вважає необхідним наголосити, що після спілкування з дитиною можна зробити висновок, що [PERSON] проявляє підвищену тривожність з приводу того, з ким вона буде проживати, однозначно віддаючи перевагу батькові. Враховуючи встановлені судом обставини та малолітній вік дитини, вислухавши її думку, суд вважає, що на теперішній час зміна звичних для малолітньої [PERSON] умов життя та кола оточуючих близьких людей, за відсутності в матеріалах справи даних про наявність у відповідачки належного контакту з донькою та її прихильності до неї, стане для дитини психотравмуючим фактором. Виходячи виключно із інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що розлучення малолітньої дитини з батьком потягне за собою докорінну зміну сталого життєвого устрою дитини: зміну місця проживання, побутових умов, оточення. Такі наслідки негативно вплинуть на психічний стан малолітньої дитини, яка потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних, яким вона довіряє та до яких відчуває особливу прив'язаність. На думку суду, відповідачка [PERSON] не позбавлена права на особисте виховання доньки іншим шляхом, зокрема, шляхом визначення порядку її участі у спілкуванні та вихованні дитини. Здійснюючи таку участь, відповідачка має можливість налагодити із донькою відповідний контакт та відновити її прихильність і довіру до себе. Вирішуючи спірне питання, суд виходить з того, що за місцем проживання батька створено всі необхідні умови для проживання дитини; [PERSON] здійснює матеріальне забезпечення дитини; позитивне ставлення дитини до батька, прагнення до спілкування та спільного проведення часу, особиста емоційна прихильність до батька, що приводить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved