Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

11 травня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 28.08.2008 року з відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 5300,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, позивач просив стягнути з неї на користь банку заборгованість у загальному розмірі 98670,13 грн., що складається з: 5009,74 грн. тіло кредиту, 85449,21 грн. проценти за користування кредитом, 3274,51 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4686,67 грн. - штраф (процентна складова) та судові витрати по справі. 20.08.2018 року представник відповідача [PERSON] подав відзив в якому просив поновити йому строк на його подачу, застосувати до вимог банку позовну давність та на цій підставі в задоволенні позову відмовити. Також зазначив, що банком неодноразово та безпідставно змінювалася процента ставка за користування кредитними коштами, а тому вважає суму боргу за цією складовою розраховано невірно з порушенням умов угоди. Правила надання банківських послуг не підписані позичальником, а тому не можна стверджувати що саме вони діяли на момент укладення договору та являються його складовою частиною. Крім цього вважає, що задоволення вимог про стягнення з боржника пені та штрафів призведе до подвійного виду юридичної відповідальності, а тому суперечитиме ст.. 61 Конституції України. З приводу пропущення строку подачі відзиву вказав, що з матеріалами позову та додатків відповідач була ознайомлена лише в серпні 2018р. \~ \~ \~ \~06.09.2018р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій банк посилається на необґрунтованість заперечень представника відповідача, оскільки [PERSON] використовувала кредитні кошти, частково погашала свою заборгованість, а тому була обізнана про суму боргу та розмір нарахованих їй відсотків, при цьому за десять років користування кредитом жодних зауважень з цього приводу не висловлювала. Відсутність підпису на Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про неналежність вказаного документу до складових частин укладеної між сторонами угоди, так як в заяві-анкеті цей документ зазначено, позичальник була ознайомлена з його змістом та погодилася на нього в силу ст.. 634 ЦК України. Стягнення пені та штрафу не вважають подвійним видом юридичної відповідальності. Також вказують, що видана відповідачці картка діє до 05.2022 року, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Наполягали на задоволенні позовних вимог. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду належним чином оформлену заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їхньому задоволенні відмовити. При цьому підтвердила, що уклала з банком договір, отримала картку та використовувала кредитні кошти на власні потреби. У 2012 році кредитну картку та мобільний телефон були у неї викрадені. В звязку з цим, тривалий час за новою карткою вона не зверталася, повідомлення від банку не отримувала, погашення заборгованості не здійснювала. У 2017 році отримала нову картку, яка на теперішній час перебуває у її користуванні. Представник відповідача залишився на позиції зазначеній у відзиві та просив відмовити банку за пропущенням строку позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.\~509\~ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Судом встановлено, що 28.08.2008 року [PERSON] звернулася до ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, в звязку з чим нею була підписана анкета-заява на підставі якої відповідач отримала кредит у розмірі 5300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою 22,80% річних за користування кредитом. Своїм підписом позичальник підтвердила, що вказана заява разом з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. Згідно п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, в обовязки відповідача входить погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідач порушила умови договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати інших платежів передбачених його умовами, внаслідок чого, станом на 31.03.2018 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 98670,13 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.7 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. З матеріалів справи вбачається, що судове засідання 01.08.2018р. було відкладено у звязку з наданням можливості відповідачу ознайомитися з матеріалами справи, так як копію ухвали про відкриття провадження з позовною заявою та додатками вона не отримувала. Відзив з доказами про направлення його позивачу був поданий представником відповідача в наступному судовому засідання 20.08.2018р., а відтак суд вважає, що причини, які не дозволити відповідачу подати відзив у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження є поважними, а строк підлягає поновленню. Таким чином, з приводу пропущення позивачем строку позовної давності, на що, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог посилався представник відповідача у відзиві, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що з 2008 року [PERSON] було видано три кредитні картки, строк дії останньої з яких до останнього дня 05 місяця 2022 року. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 07.02.2018р. по справі №751/5977/17 Верховний Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року N 6-14цс14. Крім цього, згідно ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З матеріалів справи вбачається, що останнє погашення кредитної заборгованості мало місце 29.10.2016 року. Вказана дія свідчить про визнання боргу позичальником та була вчинена в межах трьохрічного строку звернення банку з позовом до суду. Виходячи з викладеного, суд вважає, що банком дотримано строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, а тому згідно ст.. 1054 ЦК України на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 5009,74 грн. та заборгованість по сплаті процентів в сумі 6492,63 грн. Визначаючи суму заборгованості по процентам суд виходив з наступного. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судом було встановлено, що початкова процентна ставка, яку [PERSON] повинна була сплачувати за користування кредитними коштами становила 22,80% річних (1,9% в місяць), сплата яких згідно умов договору повинна здійснюватися щомісячно. Згідно долучених до відповіді на відзив документів вбачається, що відповідачу за вказаним нею номером мобільного телефону направлялися повідомлення про зміну процентної ставки. Так, з 01.01.2013р. вона становила 2,5% на місяць, з 01.09.2014р. 2,9% на місяць, з 01.04.2015р. 3,6% на місяць. Пунктом 6.4 умов передбачено, що клієнт у випадку незгоди зі змінами тарифів повинен подати банку письмову заяву про розірвання договору сплатити заборгованість, яка виникла. Відповідач зазначала, що не отримувала повідомлення від банку у звязку з викраденням у неї мобільного телефону. При цьому, в порушення вимог ст.. 12, 81 ЦПК України вказані обставини належними доказами не підтвердила. Крім цього, в силу п. 6.11 умов [PERSON] повинна інформувати банк та правоохоронні органи про втрату кредитної карти, що також нею виконано не було. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо неналежності як доказу долучених до позову Умов та правил надання банківських послуг, оскільки зі змісту підписаної позичальником анкети-заяви вбачається, що Умови є складовою частиною договору та відповідачем не доведено, що зміст інших, а не цих Умов був чинним та погоджувався [PERSON] Враховуючи те, що відповідачем та її представником вимоги щодо визнання укладеного договору чи його окремих умов недійсними не заявлялося, суд, виходячи з презумпції правомірності правочину, здійснив розрахунок заборгованості по сплаті процентів за ставками встановленими банком в конкретні періоди використання кредитних коштів. Таким чином, взявши до уваги висновки Верховного Суду викладені в постанові №751/5977/17 та заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку про можливість стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» процентів в межах трирічного строку перед зверненням банку до суду (за період з 11.05.2015 по 11.05.2018р.) виходячи з процентної ставки 43,20%, яка діє з 01.04.2015р. (5009,74 *43,20%річних*3 роки). Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. (ст.. 549 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь банку пеню в межах однорічного строку звернення з позовом до суду в сумі 1100 грн. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд керується наступним. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Врахувавши вищезазначену правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 11 жовтня 2017 року по справі за N 6-1374цс17, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, на користь ПАТ КБ «Приватбанк» також підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем за сплату судового збору у розмірі 1762 гривні 00 коп.

Outcome: partial