Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

11.09.2018 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача в якому просить суд визнати відповідача та членів його родини - [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку в належній позивачці квартирі. Також позивач просить покласти на відповідача понесені нею судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу укладеного між позивачем та відповідачем. Відповідно до умов договору попередній власник - відповідач [PERSON] та члени його родини були зобов'язані знятись з реєстраційного обліку у проданій квартирі в строк до 19.02.2017 року, але до цього часу вказаного обов'язку не виконали. Позивачка вважає, що відповідач та члени його сім'ї втратили право користування квартирою внаслідок продажу квартири, та позивачка посилається на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України. Позивачка зазначає, що відповідач та члени його родини в квартирі не проживають, при цьому виникають проблеми з оплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на них, чим, на думку позивача, порушуються її права, тому вона змушена звернутись за захистом до суду. В обґрунтування позовних вимог позивачка також посилається на положення ст.ст. 15, 391, 405 ЦК України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Ухвалою суду від 14.09.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами була прийнята поштовим відділенням для пересилання відповідачу 18.09.2018 року та 19.10.2018 року було проставлено відмітку поштового відділення про повернення поштової кореспонденції до суду «за закінченням встановленого строку зберігання». Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвала суду про відкриття провадження у справі була прийнята поштовим відділенням для пересилання позивачу 18.09.2018 року та 19.10.2018 року було проставлено відмітку поштового відділення про повернення поштової кореспонденції до суду «за закінченням встановленого строку зберігання». За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.02.2016 року відповідач [PERSON] діючи як продавець, та позивачка [PERSON] діючи як покупець, уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За змістом укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, продавець та члени його сім'ї зобов'язались знятись з реєстраційного обліку, повністю звільнити квартиру від особистих речей та передати квартиру покупцям в строк до 19.02.2017 року. Державна реєстрація договору купівлі-продажу квартири підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у яких зазначено, що власником квартири є [PERSON]. За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності припиняється, зокрема, у разі відчуження власником свого майна (ст. 346 ЦК України). Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири та Відомостями з державного реєстру прав на нерухоме майно. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що відповідач не вчиняє дій, направлених на скасування реєстрації його місця проживання за зазначеною вище адресою, що підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Внаслідок такої бездіяльності з боку відповідача, дійсно порушується право власності позивача. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України, гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Аналізуючи судову практику Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму узагальненні «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 21.12.2012 року зазначив, що при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Аналогічні висновки суду касаційної інстанції містяться у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року де зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Встановлено, що позивач набув право власності на спірну квартиру в результаті її придбання за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу і це право позивача зареєстроване у встановленому законом порядку. Таким чином, з моменту продажу спірної квартири право власності відповідача [PERSON] є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування квартирою, яка в даному випадку нерозривно пов'язана з власністю. Враховуючи те, що позивач є власником спірної квартири в якій відповідач залишається зареєстрованим й на час розгляду справи, тобто після припинення права власності на неї відповідача, й відповідно після припинення права користування спірною квартирою колишнім власником, чим порушується право власності позивача, тому позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом ґрунтується на вимогах закону. Також підлягає задоволенню позовна вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку у належній позивачу кватирі, оскільки такі вимоги заявлені в межах захисту прав власності позивача на нерухоме майно і є похідними та мають бути задоволенні у зв'язку з висновком суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, адже реєстрація в квартирі відповідача об'єктивно створює перешкоди позивачу у належній реалізації його права власності на житло. При цьому, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині членів сім'ї відповідача, а саме, його сестри [PERSON], [INFO], оскільки вказана особа не була учасником розгляду справи враховуючи, що позивач не зазначав її як відповідача, а звернувся із позовом лише до відповідача [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов судом задовольняються у половині вимог, а саме, щодо вимог які спрямовані до відповідача [PERSON], з останнього підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір у розмірі 50% від сплаченої позивачем суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial