Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

11.03.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, невиплаченої матеріальної допомоги та про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] працював столяром 2-го розряду ремонтно-будівельної групи квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова та 17.02.2016 року звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Розрахунок був проведений лише 23.02.2016 року. Проте, цей розрахунок був неповний. Тому [PERSON] просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 691 грн. 60 коп., невчасно виплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 2420 грн. 20 коп., а також відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн. 16.05.2016 року позивач змінив позовні. За новою позовною заявою позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ від 17.02.2016 року про звільнення його з роботи, поновити на роботі з 18.02.20-16 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7260 грн. 75 коп. та невиплачену матеріальну допомогу в розмірі 2420 грн. 25 коп., а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн. 31.05.2016 року позовні вимоги знов було змінено. Згідно уточненої позовної заяви позивач знов просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 2420 грн. 20 коп., невиплачену вихідну допомогу в розмірі 7260 грн. 75 коп., а також відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що всі належні позивачу при звільненні суми були йому виплачені вчасно. Жодної заборгованості відповідача перед позивачем на теперішній час немає. Тому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, Заслухавши позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З 17.09.2015 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи стор ялом 2-го розряду ремонтно-будівельної групи, та був звільнений наказом № 28 від 17.02.2016 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Позивач посилається на те, що повний розрахунок в ним до теперішнього часу не проведено. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Статтєю 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обовязку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.\~\~Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що 19.02.2016 року та 23.02.2016 року на рахунок позивача надійшла сума заробітної плати разом з компенсацією за невикористані дні щорічної відпустки та за дні тимчасової непрацездатності. Тобто, розрахунок з позивачем проведено не в день звільнення. Проте, необхідною умовою для настання передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності є наявність вини власника або уповноваженого ним органу. Під час розгляду позову провина відповідача у затримці розрахунку не знайшла свого підтвердження. Відповідач є державною організацією. Розрахунково-касове обслуговування відповідача здійснюється Управлінням Державної казначейської служби України на підставі договору від 05.01.2015 року. Відповідно до п. 2.4.8 цього договору клієнт має право надавати органу Казначейства платіжні, розрахункові та інші розпорядчі документи протягом одного операційного дня в межах операційного часу, визначеного органом Казначейства з урахуванням регламенту роботи системи електронних платежів Національного Банку України. В п. 2.3 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобовязань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 309 від 02.03.2012 року, зазначено, що органи Казначейства звіряють поданий розпорядником Реєстр та підтвердні документи на предмет відповідності даних, включених до Реєстру. Підтверджені документи, надані розпорядником бюджетних коштів, опрацьовуються органом Казначейства за захищеними видатками, які не потребують проведення процедур закупівель, - протягом одного операційного дня. Згідно заяви позивача від 17.02.2016 року, він просив звільнити його з роботи з 18.02.2016 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. За вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений час, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. В ч. 3 ст. 38 Кодексу передбачено право розірвати трудовий договір у визначений працівником строк, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З наказу № 28 від 17.02.2016 року вбачається, що відповідач розірвав з позивачем трудовий договір у строк, про який просив позивач, на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Зважаючи на те, що позивач був звільнений в день подання заяви про звільнення, відповідач з обєктивних причин не мав можливості провести розрахунок з позивачем в день звільнення. Так, заява про звільнення була подана позивачем 17.02.2016 року, в цей же день було видано наказ про звільнення та цей же день був останнім робочим днем позивача. Для нарахування всіх належних позивачу виплат потрібен був деякий час. Протягом наступного робочого дня було проведено розрахунок заробітної плати позивача та компенсації за невикористані дні відпустки і необхідні підтвердні документи передані до органів Казначейства. Після опрацювання цих документів органами Казначейства, 19.02.2016 року належні позивачу при звільненні суми були зараховані на його рахунок. Гроші, які надійшли на рахунок позивача 23.02.2016 року, є компенсацією за час тимчасової непрацездатності позивача. Вказаними коштами розпоряджається Фонд соціального страхування та строки надходження вказаних сум не залежать від волі відповідача. Позивач посилається на те, що повного розрахунку з ним проведено не було, оскільки йому не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення. Суд вважає це посилання таким, що не ґрунтується на законі. Матеріальна допомога на оздоровлення виплачується при наданні щорічної відпустки, а працівникам, яким при звільненні виплачується компенсація за невикористану відпустку, виплата грошової допомоги на оздоровлення не здійснюється. В наказі № 28 від 17.02.2016 року зазначено про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Отже, відсутні законні підстави для нарахування та виплати допомоги на оздоровлення. Позивач посилається на те, що 15.02.2016 року ним було подано заяву про надання щорічної відпустки, але в порушення вимог закону відпустка не була йому надана та не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення. Таке посилання не заслуговує на увагу. Єдиною підставою для надання відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення є відповідний наказ власника або уповноваженого ним органу. Як встановлено в судовому засіданні, такого наказу видано не було. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог. Вимоги про незаконність дій відповідача щодо ненадання позивачу щорічної відпустки та невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення позивачем заявлено не було. Тому вищезазначене питання не може бути предметом розгляду в цьому судовому засіданні. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення вихідної допомоги, судом враховано, що виплата такої допомоги при звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачена в ст. 44 цього Кодексу. Проте, в наказі про звільнення позивача не зазначено, що підставою звільнення є невиконання власником або уповноваженим органом законодавства про працю. В наказі про звільнення зазначено підставу власне бажання, тобто ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що не дає права позивачу на виплату вихідної допомоги. При цьому, наказ про звільнення позивачем не було оскаржено. В судовому засіданні позивачем було зазначено, що він не оскаржує наказ про звільнення, оскільки не має бажання надалі зберігати з відповідачем трудові відносини. В той же час, позивач не оскаржував формулювання причин звільнення. Враховуючи, що наказі № 28 від 17.02.2016 року про звільнення або формулювання причин звільнення, викладених в цьому наказі, на теперішній час в передбаченому законом порядку не визнано неправомірними, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги, передбаченої при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При вирішенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженним ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Умовами відшкодування моральної шкоди є: порушення вимог законодавства з боку власника або уповноваженого ним органу, наявність у працівника моральних страждань та причинний звязок між порушенням законодавства та стражданнями. В судовому засіданні не знайшло своє підствердження посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України. Щодо дотримання відповідачем вимог законодавства при звільненні позивача та ненаданні йому щорічної відпустки, суд не розглядав це питання на підставі ст. 11 ЦПК України. Крім того, наявність у позивача моральної шкоди жодним чином не підтверджена. Позивач посилається на те, що він тривалий час перебував на лікуванні. Проте позивачем не доведено, що перебування на лікуванні стало наслідком того, що розрахунок з ним було проведено не 17.02.2016 року, а 19.02.2016 року та 23.02.2016 року. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed