Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

12.07.2017р. позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником будинку №2 по вул.Степовій в с.Нововодянське Добропільського району Донецької області. В зазначеному будинку було зареєстровано відповідача, який є онуком. З квітня 2014р. [PERSON] не мешкає у спірному будинку, матеріально не допомагає для сплати комунальних послуг, не приймає участі з утримання будинку. Позивач вказала, що оскільки більше року відповідач не проживає в будинку, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат з утримання будинку, вважає його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням необхідно позивачу для здійснення продажу будинку. Тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком №2 по вул.Степовій в с.Нововодянське Добропільського району Донецької області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявились, але в матеріалах справи мається заява від 27.09.2017р. від [PERSON], в якій просить розглянути справу без її участі та без участі позивача, просила суд задовольнити позовні вимоги, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Урядовий Курєр» №187 від 05.10.2017р. Заяв про розгляд справи у його відсутність, або про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Отже на підставі ст.224 ЦПК України, у разі неявки відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини не явки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд визнав причини неявки відповідача неповажними та ухвалив розгляд справи провести за його відсутністю на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Як пояснив позивач в позовній заяві, відповідач [PERSON] є її онуком, який не мешкає у спірному будинку з квітня 2014р. Так відповідно до копії договору купівлі-продажу від 31.01.1994р. вбачається, що власником будинку за адресою: Донецька область, Добропільський район, с.Нововодянське, вул.Степова, 2, є позивач [PERSON]К.(а.с.5,6). Згідно технічного паспорту на житловий будинок за адресою: Донецька область, Добропільський район, с.Нововодянське, вул.Степова, 2, власником вказано також позивача [PERSON] з повною долею будинку (а.с.7-10). Відповідно до відповідей Нововодянської сільської ради Добропільського району Донецької області №310 від 01.08.2017р. та №384 від 13.09.2017р., гр.[PERSON], 07.08.1994р.н., паспорт серії ВК №838367, зареєстрований в [INFO], місце проживання не відоме, зі слів його бабусі на теперішній час проживає за межами країни (а.с.19, 27). В матеріалах справи мається довідка Нововодянської сільської ради Добропільського району Донецької області №520 від 10.07.2017р., відповідно до якої [PERSON], 1934р.н. є власницею будинку №2 по вул.Степовій в с.Нововодяне Добропільського району Донецької області, в якому зареєстрований її онук [PERSON], але не проживає там з квітня 2014р. (а.с.11). Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, встановлені підстави звільнення від доказування, а саме: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР, визначається наступний порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Виходячи з положень ст.71 ЖК України та роз'яснень, що містяться в пп.10 і 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України», право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 405 ч.2 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у суду не має підстав для сумніву в наданих відомостях позивача, зібрані по справі дані підтверджують факт не проживання відповідача в квартирі позивача більше одного року, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved