Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

12.03.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрована колишня невістка [PERSON] , яка з 2015 року не проживає за вказаною адресою. Позивач не бажає, щоб відповідачка використовувала якимось чином паспортну реєстрацію за адресою по місцю розташування належного позивачу житлового будинку, особливо у кредитно-фінансових правовідносинах з банківсько-кредитними установами. Крім того, наявність зареєстрованої особи є перешкодою для оформлення та отримання субсидії на компенсацію житлово-комунальних послуг, тому він звернувся до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, та просить їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлена належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, справа розглядається в порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 02.02.1993 р. (а.с. 12). Встановлено, що відповідачка [PERSON] є донькою дружини сина позивача - [PERSON] , вона була зареєстрована у будинку по [ADDRESS] зі згоди власника житла - позивача [PERSON] Встановлено також, що з 2015 року [PERSON] не проживає в домоволодінні по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Пологівського старостинського округу Чернеччинської сільської ради Охтирського району № 102 від 15.02.2019 р. (а.с. 16), а також показами свідків. Так свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її брат [PERSON] одружився з [PERSON] [PERSON] - це донька [PERSON] Вони проживали в будинку батька за адресою [ADDRESS] . Коли [PERSON] закінчила школу, то вступила до технікуму, потім покинула його. В будинку [PERSON] не проживає близько 7 років. [PERSON] також вже більше року в даному будинку не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що будинок за адресою [ADDRESS] належить його батькові. Він ( [PERSON] ) одружився з [PERSON] , в якої вже було двоє дітей: [PERSON] , 1992 р.н. та [PERSON] , 1997 р.н. [PERSON] була прописана в будинку, ходила до школи, потім вступила до технікуму в с. Вистороп. Через рік її відрахували з технікуму і вони забрали її в м. Охтирка. Близько 5 років тому [PERSON] пішла з дому і з того часу в будинку не проживала. З будинку її ніхто не виганяв, вона сама пішла. На даний час в будинку проживає він ( [PERSON] ) та їх з [PERSON] спільна донька [PERSON] . Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачка не довела поважності причин відсутності та непроживання її у спірному домоволодінні. Згідно ст. 72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] більше одного року без поважних причин була відсутньою і не проживала у домоволодінні по [ADDRESS] , а тому втратила право користування даним житлом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача перешкоджає позивачу у здійсненні нею свого права користування та розпорядження своїм майном, позов слід задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Встановлено, що позивачем [PERSON] під час розгляду справи були понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн., що підтверджується договором про правничу допомогу від 12.03.2019 р., розрахунковою квитанцією від 12.03.2019 р., актом приймання-передачі виконаних робіт від 02.05.2019 р., та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій в сумі 30 грн., а також сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 18.01.2019 р., Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі в сумі 2298,40 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, 72, 156 ЖК України,

Outcome: approved