Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

10 квітня 2015 року ТОВ сільськогосподарське підприємство «Тітан» звернулось до суду із позовом до [PERSON], фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 1 вересня 2012 р. № 01/09/2012. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивачу стало відомо про укладення вищезазначеного договору про відступлення права вимоги в січні 2015р. після того, як ФОП [PERSON] звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до позивача про стягнення заборгованості. Між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] 29.06.2011 було укладено договір № 1/06/11 поставки жатки ПЗС-12, переобладнаної на зернозбиральний комбайн «Джон Дир» W650 (2011 року випуску) в комплекті з візком для перевозки жатки в кількості 1 одиниця. Однак, поставлений комбайн був неналежної якості, що стало в подальшому підставою для предявлення позивачем претензій до відповідача-1. За змістом пункту 12.5. договору від 29.06.2011 № 1/06/11 сторони погодились, що текст договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, що стосуються договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди другої сторони договору. [PERSON] не попередив, не спитав згоди позивача на укладення договору про відступлення права вимоги, і в порушення пункту 12.5. договору від 29.06.2011 № 1/06/11 уклав договір від 01.09.2012 № 01/09/2012 про відступлення права вимоги з ФОП [PERSON], та за актом прийому-передачі від 05.09.2012 передав ФОП [PERSON] усі документи в оригіналі. Посилаючись на вимоги ст.ст. 215, 512, 515, 516, 527 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивач просив суд визнати договір відступлення прав вимоги від 01.09.2012 недійсним та стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 8769,60 коп. та судові витрати (арк. справи 25). У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити на підставах, викладених у позовній заяві, зазначала, що [PERSON] ввів в оману позивача, представившись діллером Херсонського машинобудівного заводу, і неналежно виконував свої обовязки за договором поставки. Крім того, у п. 12.5 Договору поставки зазначено про заборону укладати договори відступлення права вимоги без попередньої письмової згоди позивача, тому договір про відступлення права вимоги суперечить договору поставки і повинен бути визнаний недійсним. Відповідач-1 [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з тих підстав, що умови договору поставки не забороняють укладення договору про відступлення права вимоги, а він у договірних відносинах діяв сумлінно і про укладений договір повідомив позивача. Вказаний договір було укладено виключно з метою належного виконання договору поставки, оскільки він поступив на державну службу, яка не сумісна з підприємницькою діяльністю і саме з метою не допущення порушення прав сторін договірних відносин, уклав договір про відступлення права вимоги. Крім того, відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, в яких обґрунтував свою позицію посиланнями на вимоги діючого законодавства (арк. справи 8993). Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач-2 ФОП [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що позивач обґрунтовує позовні вимоги порушеннями умов договору поставки № 1/06/11 від 29.06.2011, що не може слугувати підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним. Вважає, що договір про відступлення права вимоги від 01.09.2012 укладено між [PERSON] та ФОП [PERSON] з дотриманням вимог діючого законодавства, зокрема, ст.ст. 202, 203, 204, 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України, а договір поставки № 1/06/11 від 29.06.2011 не містить заборони щодо укладення договору відступлення права вимоги. У позові не зазначено, в чому полягає порушення умов конфіденційності і які негативні наслідки це мало для позивача. Крім того, п. 12.5 договору поставки містить умову про відсутність необхідності попередньої згоди сторони договору, якщо необхідно отримати документи для виконання договору, що і мало місце в даному випадку. Позивач не навів обґрунтування, яким чином виконання договірного зобовязання за поставкою нерозривно повязано з особою кредитора, внаслідок чого заміна кредитора є неможливою. Зазначили, що позивач взагалі не є стороною правочину відступлення права вимоги. Також надали суду письмові заперечення проти позову з обґрунтуванням своєї позиції вимогами діючого законодавства. Просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. 29.06.2011 між ТОВ «Титан» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір №1/06/11 поставки жатки ПЗС-12, переобладнаної до зернозбирального комбайну «Джон Дир» W650 (2011 року випуску) в комплекті з візком для перевозки жатки в кількості 1 одиниця (арк. справи 1011). 01.09.2011 року між сторонами договору було укладено додаткову угоду, в якій сторони виклали п. 5.2.1 (щодо сплати залишку суми за товар) у новій редакції (арк. справи 12). Пунктом 12.5 Договору поставки передбачено, що сторони погодилися, що текст Договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, які стосуються Договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони Договору. Вказана попередня згода не потребується, коли таке передання повязане із отриманням офіційних дозволів, документів для виконання Договору або сплати податків та інших обовязкових платежів (арк. справи 11). 01.09.2012 між фізичною особоюпідприємцем [PERSON] як Первісним кредитором та фізичною особою-підприємцем [PERSON] як Новим кредитором було укладено договір про відступлення права вимоги № 01/09/2012, за умовами п. 1.1 якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги за договором № 1/06/11 від 29.06.2011 до боржника ТОВ СП «Тітан», а [PERSON] кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору за вказаним договором. Відповідно до п. 1.3 крім передачі права вимоги оплати основного боргу в сумі 66\~300 гривень за зобовязанням, зазначеним у п. 1.1 договору, до [PERSON] кредитора переходять права вимоги стягнення всіх штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, повязаних з невиконанням або неналежним виконанням Боржником своїх зобовязань. Також, умовами договору від 01.09.2012 передбачено, що право вимоги вважається переданим після фактичної передачі Первісним кредитором [PERSON] кредитору документів, зазначених в п. 3.1.3 цього Договору. Передача документів оформлюється актом приймання-передачі (арк. справи 8). 05.09.2012 між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] складено акт прийому-передачі на підставі п. 3.1.3 Договору про відступлення права вимоги, за яким Первісним кредитором було передано [PERSON] кредитору такі документи: договір поставки № 1/06/11 від 29.06.2011, додаткова угода від 01.09.2011, рахунок-фактура № СФ-0000011 від 04.07.2011, видаткова накладна № РН-0000011 від 06.09.2011, акт прийому-передачі виконаних робіт, довіреність № 217 від 05.09.2011, претензія № 1/06 від 01.06.2012 (арк. справи 9). За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст.6,\~627 ЦК України, визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх нормам цивільного законодавства. Частиною третьою ст. 215 ЦК України визначено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач ТОВ СП «Тітан» заперечує дійсність договору № 01/09/2012 від 01.09.2012 про відступлення права вимоги, укладеного між відповідачами ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] з тих підстав, що цей договір було укладено без згоди позивача та всупереч вимог п. 12.5 договору поставки від 29.06.2011 № 1/06/11. Так, ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. З аналізу наведених норм випливає, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України (вказана позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 року №3-43гс) Крім того, відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Таким чином, наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним, а не визнання недійсним договору. Отже, суд вважає необґрунтованим посилання позивача як на підставу недійсності договору про відступлення права вимоги відсутність його згоди на укладання такого договору. Стосовно посилання позивача на порушення відповідачами п. 12.5 договору поставки, суд зазначає наступне. З вказаного пункту договору поставки № 1/06/11 від 29.06.2011 вбачається, що він не містить положень про заборону на укладення договору відступлення права вимоги та положень про необхідність отримання згоди боржника на відступлення права вимоги. Сторонами додатково порядок заміни кредитора у договорі не визначався, а вказаний пункт Договору містить заборону на передання конфіденційної інформації третім особам без попередньої згоди, і не може тлумачитися як заборона укладення договору відступлення права вимоги без попередньої письмової згоди. В позовній заяві, а також у судовому засіданні представником позивача не зазначено, в чому полягає конфіденційність інформації, яким чином вона була розголошена і які негативні наслідки це мало для позивача. Натомість, укладення договору про відступлення права вимоги від 01.09.2012 здійснена саме з метою виконання договору поставки № 1/06/11 від 29.06.2011 та не суперечить його умовам. ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] при укладенні договору відступлення права вимоги від 01.09.2012 виконали всі умови, викладені в ст.ст. 512-517 ЦК України. Так, договір про відступлення права вимоги укладений в такій самій формі, що й Договір поставки. Обов'язок щодо передачі Первісним кредитором (ФОП [PERSON]Ф.) [PERSON] кредитору (ФОП [PERSON]В.) документів, що засвідчують його права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення, покладений на нього ст. 517 ЦК України ФОП [PERSON] виконав. Отже, оспорюваний договір укладений відповідно до вимог ст. 512 ЦК України, і не порушує прав та інтересів ТОВ СП «Тітан» . Що стосується посилання позивача на порушення відповідачами ст. 515 ЦК України, суд зазначає, що цією правовою нормою передбачено неможливість заміни кредитора у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Статтею 1219 ЦК України визначено більш розширений перелік прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою. Такими правами та обов'язками, зокрема, є: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Відступлення права вимоги не включене до зазначеного вище переліку, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення відповідачами вимог ст. 515 ЦК України. Також суд вважає неприйнятними доводи позивача стосовно неналежного виконання відповідачем [PERSON] договору поставки, оскільки це не є предметом даного спору. Суд зазначає, що статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при укладенні договору про відступлення прав вимоги відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання Договору про відступлення прав вимоги, а також не було порушено положень законодавства, на які посилався позивач. Вчинений відповідачами правочин відповідає дійсному волевиявленню сторін і спрямований на настання певних юридичних наслідків як для однієї так і для другої сторони, укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому в задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги слід відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору 243,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 8769,60 грн. стягненню не підлягають

Outcome: dismissed