Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

11.02.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні батька з дитиною, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд: зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] ; визначити спосіб участі батька у вихованні сина встановивши час їх спілкування (кожної середи з 18. год. до 21 год. без участі відповідача; перша і третя субота з можливістю ночівлі за місцем проживання позивача з 10 год. до 10 год. наступного дня без участі відповідача; друга та четверта неділя з 10 год. до 21 год. без участі відповідача; планування та проведення спільного відпочинку відповідно до графіку відпусток позивача без участі відповідача). Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що з 02.11.2012 року по 25.05.2018 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . До листопада 2017 року сторони у справі проживали разом у квартирі позивача, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі були створені всі умови для проживання та розвитку дитини, дитина мала окрему кімнату. 20.11.2017 року відповідачка без жодних пояснень залишила місце спільного проживання та забрала з собою дитину. Декілька днів позивачу не було відоме місце перебування відповідачки з дитиною, він прикладав зусилля для того аби знайти дитину та довідатись у якому стані вона знаходиться, намагався зустрітись з дитиною, але не міг отримати будь-якої інформації від дружини, оскільки на контакт з приводу дитини відповідачка не йшла і від проведення зустрічі батька з сином ухилялась. Позивач намагався налагодити стосунки та зберегти родину, разом виховувати сина, адже розумів, що це в інтересах дитини. Однак відповідачка на жодні компроміси не йшла, зчиняла сварки та погрожувала зверненням до правоохоронних органів. Реалізуючи свої погрози відповідачка звернулась до правоохоронних органів у зв`язку із чим позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-1 КУпАП, однак відповідна постанова суду першої інстанції була скасована Київським апеляційним судом та справу про адміністративне правопорушення закрито. Позивачка продовжує перешкоджати будь-якому спілкуванню батька із сином та здійснює вплив на дитину, з метою налаштування сина проти батька. Помешкання в якому зараз проживає відповідачка з дитиною не має нормальних умов для розвитку дитини, оскільки відповідачка проживає в комунальній квартирі площею 11-12 кв.м. де також проживають ще чотири особи, одна з яких є інвалідом, має фізичні та психологічні вади. Позивач вказує, що своєю поведінкою відповідачка грубо порушує права дитини та позивача на спілкування, участь батька у вихованні сина, з метою розвитку нормальних батьківських та емоційних зв`язків, що скались між батьком і сином. У зв`язку з наведеним позивач був змушений звернутись до органу опіки та піклування та 14.03.2018 року відповідне питання було розглянуте на комісії і прийнято рішення рекомендувати сторонам звернутись до психолога, а після цього повторно розглянути це питання. Відповідачка без поважних причин вказаного рішення комісії не виконувала, тому за заявою позивача питання було розглянуте повторно та знов рекомендовано звернутись до психолога. З 25.06.2018 року відповідачка знов обмежила будь-яке спілкування дитини з батьком, тому позивач був вимушений вкотре звернутись до органу опіки та піклування і 24.10.2018 року за домовленістю сторін службою захисту прав дітей був встановлений порядок участі батька у вихованні дитини. Не зважаючи на наявність вказаного рішення органу опіки та піклування, відповідачка продовжила чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з сином, не надає жодної інформації про стан дитини та її потреби, погрожує та 21.11.2018 року на позивача здійснено напад, у зв`язку із чим відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України. Отже, на даний час між сторонами існує спір щодо участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Позивач зазначає, що він є військовослужбовцем, має стабільний дохід, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, а також має належні умови проживання, в квартирі наявна та облаштована окрема кімната для дитини. На думку позивача, небажання відповідача узгодити дні та час побачень є формою чинення перешкод у спілкуванні батька з дитиною. Не зважаючи та систематичні намагання позивача протягом тривалого часу зустрітись із сином, прохання про це до відповідача, намагання знайти компромісні рішення, жодної зустрічі з дитиною не відбулось і така поведінка відповідача не переслідує інтересів дитини. Позивач зазначає, що визначений ним спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною враховує вік сина та психологічний стан, ставлення дитини до матері та батька, і буде достатнім для підтримання нормальних стосунків з сином, відновлення батьківського і емоційного зв`язку, спільного відпочинку. Також позивач вказує, що неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу протиправних дій відповідачки та чинення йому перешкод у спілкування з дитиною, а саме 03.07.2018 року, 03.11.2018 року, 11.11.2018 року, 17.11.2018, 01.12.2018 року та 09.12.2018 року. Позивач вказує, що неможливим є обмеження одного з батьків у спілкуванні з дитино, якщо він бажає такого спілкування. Призначення днів та годин для зустрічей з сином встановлюється, щоб у такий спосіб позивач мав можливість брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею, і уникати конфліктних ситуацій з відповідачем. Ухвалою суду від 14.02.2019 року позовну заяву було залишено без руху. 22.02.2019 року до суду надійшла заява позивача про виправлення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 25.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 14.03.2019 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі зі змісту яких вбачається, що 24.10.2018 року службою у справах захисту прав дітей було вирішено питання про визначення способів участі батька у вихованні малолітнього сина. Третя особа підтримує своє розпорядження №609 від 02.11.2018 року, просить прийняти рішення в найкращих інтересах дитини та розглядати справу без участі представника третьої особи. В підготовчому засіданні 16.04.2019 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, у якій уточнив, що спілкування батька з дитиною має відбуватись без участі відповідачки, оскільки позивач вважає, що останньою чиниться тиск на дитину, адже в її присутності син поводить себе стримано, налякано та збентежено, в той час як за відсутності відповідачки дитина веде себе із батьком щиро та відкрито, грається з ним та радіє його присутності. Ухвалою суду від 19.04.2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 28.05.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 28.05.2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 18.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідачка вказує, що дитина від самого народження зареєстрована у квартирі матері відповідача в [ADDRESS] , оскільки позивач в категоричній формі відмовився зареєструвати спільну дитину у належній йому в рівних долях з матерію позивача квартирі [ADDRESS] . Відповідачка зазначає, що вона разом зі своїм сином була вимушена покинути місце проживання позивача у зв`язку з вживанням останнім наркотичних засобів та тим, що позивач не виділяв коштів на утримання сина і сім`ї, часто виникали безпідставні конфлікти, позивач застосовував відносно відповідача і їх малолітнього сина фізичне та психологічне насильство, відповідачка постійно мала синці, що негативно впливало на дитину. У зв`язку з наведеним спільне життя не склалось і щоб уникнути подальшого насилля і непередбачуваних наслідків, як для відповідачки так і для сина, остання пішла від позивача. Прикладення зусиль щодо встановлення місця проживання дитини є домислами та вигадками позивача, оскільки останній одразу з`явився за місцем реєстрації сина. Позивач постійно ображав відповідача в колі спільних знайомих, поширював неправдиві чутки, нецензурно лаявся у присутності сина, погрожував фізичним насильством, постійно чатував біля під`їзду, влаштовував переслідування і бійки. Шлюб між сторонами було розірвано за ініціативи саме позивача 24.05.2018 року, тож безпідставними є його твердження про намагання зберегти сім`ю. На вмовляння позивача відповідачка разом з сином повернулась до позивача 24.06.2018 року, однак цього ж дня відповідач пішов у невідомому напрямку та повернувшись додому лише з ранку наступного дня у стані наркотичного сп`яніння розбудив обох, став ображати відповідача, нецензурно лаявся, чіплявся, потім застосував фізичне насильство, вдаряв відповідача ногами та руками. При цьому, син намагався захистити відповідача від насильства, але позивач вхопив сина за горло та почав душити. Відповідачка була змушена звернутись до правоохоронних органів і позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Загальна площа квартири де проживає відповідачка складає 24 кв.м. і всупереч твердженням позивача у квартирі проживають 4 особи: відповідачка з сином, мати відповідачки та її брат, який не є інвалідом, не має фізичних або психологічних вад. Відповідачка має позитивні характеристики з місця роботи та проживання, позитивно характеризується як мати. Крім того, наявний і позитивний акт огляду умов проживання дитини в квартирі. Позивач не навів жодної обставини щодо неправомірної поведінки відповідача, не зазначив в чому конкретно полягає порушення його прав та дитини. З 20.11.2017 року до 20.01.2019 року позивач не виділяв коштів на утримання дитини, а кошти почали надходити лише після примусового стягнення з нього аліментів. Після припинення спільного проживання позивач не повернув дитячі речі та особисті речі відповідача, що потягло додаткові витрати. Відповідачка вважає, що психологічний стан дитини, про який зазначено в Інформаційній довідці №26, є наслідком конфліктів та застосування позивачем насилля до відповідача і дитини, що призвело до негативних наслідків, в тому числі страху насилля. Зі змісту характеристики на дитину, яка видана дошкільним навчальним закладом, вбачається, що коли батько приходив до дитячого садочка, дитина не хоче йти до тата. Згідно акту від 12.05.2019 року складеного мешканцями за місцем проживання дитини, батько 12.05.2019 року на побачення з дитиною не з`явився та й взагалі за останні 10 місяців його бачили в будинку або біля нього 2-3 рази. Крім того, згідно акту від 15.05.2019 року, позивач 15.05.2019 року на побачення із сином до дитячого садочка не прийшов. Відповідачка стверджує, що ніколи не забороняла дитині спілкуватись із батьком, але дитина сама уникає зустрічі з батьком, що можливо викликано страхом перед насильством. Крім того, за визначеним органом опіки та піклування графіком дитині пропонувалось вийти до батька, коли той з`являвся, однак син ховався та в категоричній формі відмовлявся від зустрічі. Стосовно квартири позивача, відповідачка зазначає, що належних умов для дитини в ній немає, оскільки там протягом усього часу проживали квартиранти, а позивач разом зі своєю мамою палять в квартирі і там стоїть запах тютюнового диму та нікотину, що є неприпустимим для дитини. Також відповідачка вказує, що позивач застосовував насильство і до власної матері, яку за зверненням сусідів було госпіталізовано, а відносно позивача відкрито кримінальне провадження, що підтверджує неврівноваженість та агресивність поведінки позивача. На думку відповідачки, запропонований позивачем графік зустрічей порушує її конституційні права, жодним нормативно-правовим актом не передбачено планування та проведення відпустки, при цьому позивач є непередбачуваним та проявляє безпричинні спалахи агресії. За твердженням відповідача, позивач звільнений з військові служби, тож зазначення ним про те, що він має стабільний дохід не відповідає дійсності. Також відповідачка зазначає, що рішенням органу опіки та піклування встановлений порядок участі батька в спілкуванні з дитиною, це рішення не оскаржене та є чинним. Відповідачка стверджує, що не чинила і не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, вчиняла всі можливі дії щодо виконання рішення органу опіки та піклування, однак син сам не бажає зустрічей з батьком. В судовому засіданні 01.07.2019 року позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги та додатково пояснює, що реєстрація сина саме в помешканні матері відповідачки була вимогою самої відповідачки, яка була пов`язана з можливістю подальшого отримання членами родини відповідача помешкання в новобудові. Твердження відповідача не відповідають дійсності, адже позивач є військовослужбовцем, регулярно проходить медичні обстеження щодо фізичного та психічного стану здоров`я, в тому числі і стосовно вживання алкогольних та наркотичних засобів. Позивач зазначає, що відсутні будь-які підтвердженням вчинення ним психологічного або фізичного насильства і такі посилання відповідача не відповідають дійсності. Відповідач не наводить жодного підтвердження будь-яких образ, погроз, переслідування, бійок, в тому числі щодо відкриття стосовно позивача кримінального провадження. Стосовно матері відповідачки, позивач зазначає, що це саме остання напала на нього та наносячи удари зламала собі палець і цей конфлікт відбувся саме коли позивач намагався реалізувати своє право на зустріч з дитиною. Мати відповідачки звернулась до правоохоронних органів, але так само і позивач подав заяву про нанесення тілесних ушкоджень, оскільки отримав від неї травми. Стосовно наведених відповідачем подій 24.06.2018 року позивач зазначає, що жодні підтверджуючі дані про тілесні ушкодження, вживання наркотичних речовин відсутні. Посилаючись на висновки Верховного Суду позивач вказує, що більш сприятливі умови для проживання дитини створені саме в його квартирі, натомість в квартирі де проживає відповідачка наявний лише «куточок» для дитини, однак позивач не ставить питання про місце проживання дитини, а лише бажає мати можливість спілкуватись із сином та приймати участь у його вихованні. Посилання відповідача на відсутність матеріальної підтримки з боку позивача, на думку останнього, нічим не підтверджено і є маніпуляцією спрямованою на справлення негативного враження про позивача. Крім того, позивач зазначає, що висновки відповідача про те, що психологічний стан дитини, що зафіксований довідкою психолога, є наслідком саме дій позивача, необґрунтовані, адже саме позивач був ініціатором звернення до органів опіки та піклування, і те, що дитина неохоче йде до тата є саме наслідком психологічного тиску відповідача на дитину. Позивач вказує, що пройшов обстеження у Дніпровському районному у м. Києві центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, згідно якого він є спокійною, врівноваженою, адекватно реагуючою особистістю, психологічні процеси не мають ніяких травматичних деформацій, які б могли негативно впливати на емоційну сферу та психологічні процеси оточуючих та під час спілкування з сином. Ухвалою суду від 01.07.2019 року задоволено клопотання відповідача про виклик свідків. Ухвалою суду від 01.07.2019 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка. Ухвалою суду від 01.07.2019 року частково задоволено клопотання відповідача про виклик свідка та витребування доказів. 12.07.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача зі змісту яких вбачається, що відповідачка не визнає позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні додатково посилаючись на те, що саме позивач в категоричній формі заперечував проти реєстрації сина на належній йому житловій площі, аби в подальшому дитина не мала права претендувати на житло. Сам позивач виписався з квартири та зареєструвався в гуртожитку, не враховуючи інтереси дитини відмовився від службової квартири та земельної ділянки, яка мала бути видана йому, як учаснику АТО. Більше року позивач не здійснював матеріального забезпечення дитини і кошти почали надходити лише після їх стягнення в примусовому порядку. Розмір сплачуваних аліментів є низьким та не досягає рівня прожиткового мінімуму. Батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, офіційно не працевлаштований, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина. Відповідачка зазначає, що вона особисто практично постійно знаходила у позивача наркотичні засоби, а підтвердженням здійснення насильства стосовно відповідача є матеріали Національної поліції та постанова Деснянського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року. Позивач застосовував насильство і щодо своєї власної матері, з приводу чого відкрито кримінальне провадження, отже він є неврівноваженим та агресивним, не дає оцінки своїм неправомірним діям. Постанову суду першої інстанції було скасовано лише з тих підстав, що позивач та відповідач вже бути розлучені, отже вчинене не може бути домашнім насильством, однак сам факт застосування насильства не спростований. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, а також у відповіді на відзив на позовну заяву, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що відсутність спілкування з батьком негативно впливає на дитину і на самі відносини між батьком та сином. Аліменти позивач сплачує відповідно до рішення суду. При цьому, відповідачка блокує його номер телефону, тому до неї неможливо додзвонитись, щоб домовитись про зустріч з сином, через це позивач також не міг правильного виконувати рішення суду про стягнення аліментів, здійснював перерахування коштів на рахунок, навіть не знаючи чи він є діючим. Позивач вважає, що відповідачка та її близькі здійснюють різного роду маніпулювання, тому дитина так реагує на батька, психологічно тиснуть на дитину, інструктують та залякують, однак коли відповідачки та її близьких поряд немає дитина абсолютно нормально спілкується та навіть питав чому батько його не забере. Позивач зазначає, що навіть до рішення суду про стягнення аліментів він здійснював матеріальне забезпечення дитини, ніс всі необхідні витрати. При цьому, відповідачка одного дня просто пішла погуляти з сином і зникла. У встановлений рішенням органу опіки та піклування час позивач приходив до відповідача однак її не було, вона була у подруги. У подруги ж поспілкуватись із сином не вийшло, всі разом присутні у квартирі вигнали позивача. Позивач зазначає, що 01.08.2019 року він приїздив під будинок відповідача та вночі розвішував там плакати, щоб син бачив, що в нього є батько і він за ним сумує, натомість відповідачка надіслала йому смс з нецензурною лайкою та зазначенням, що дитина не хоче бачити позивача. На 01 вересня до дитини на свято позивач не поїхав, оскільки там були б всі її родичі, тож не хотів псувати сину свято, але написав смс привітання, щоб відповідачка привітала сина, на що вона відповіла, що син її і він каже, що батька в нього немає. Звертаючись в судовому засіданні до самої відповідачки, позивач зазначив, що особисті стосунки між сторонами вже закінчені, однак не слід травмувати дитину. На думку позивача, таким чином відповідачка робить боляче позивачу використовуючи сина. Коли родина проживала разом у стосунках батька із сином було все добре, а тепер відповідачка чинить психологічний тиск на дитину, однак розлучати батька з сином не можна. Також позивач вказує, що останнім часом не став приїздити до помешкання відповідача, оскільки подав позов до суду і вже зрозумів, що його приїзди призводить лише до конфліктів, а сина йому все одно не дають, натомість ці конфлікти негативно впливають на дитину, тож це питання найкраще вирішити за рішенням суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, а також у відповіді на відзив на позовну заяву, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що відповідачка тривалий час не надає можливості бачитись з дитиною. Органом опіки та піклування встановлений час спілкування батька з дитиною, але це рішення носить рекомендаційний характер і відповідачка його не виконує та не несе за це ніякої відповідальності. Представник вважає, що обов`язково треба налагодити контакт батька та дитини. 20.11.2017 року відповідачка пішла від позивача разом з дитиною, він намагався зберегти родину, бачитись і виховувати сина, але відповідачка цього не дозволяла, погрожувала, зверталась до поліції, у зв`язку із чим позивач був притягнений до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, однак апеляційна інстанція такий висновок суду першої інстанції скасувала. Відповідачка перешкоджала та продовжує перешкоджати позивачу у спілкуванні з дитиною та позбавляє дитину права спілкування з батьком. При цьому, у позивача створені всі необхідні умови для проживання дитини, натомість відповідачка не може забезпечити дитину такими умовами. Органи опіки та піклування рекомендували сторонам звернутись до психолога, однак цю рекомендацію відповідачка проігнорувала, тому була повторна рекомендація, однак знов нічого не сталось. За таких обставин позивач звернувся до органу опіки та піклування для визначення графіку побачень і поскільки відповідачка не виконує такого графіку побачень, позивач був змушений звернутись до суду. Позивач є військовослужбовцем, має стабільний дохід, позитивно характеризується та наявні всі умови для проживання дитини у вигляді окремої кімнати. На думку представника, небажання відповідача встановити прийнятний графік побачень і є чиненням перешкод. Якщо, як вказує відповідачка, вона не чинить жодних перешкод, то цей позов мав би бути нею визнаний. Також представник додав, що до показів свідків відповідача сторона позивача відноситься критично і їм не довіряє. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав зазначених у її заявах по суті справи, просить у задоволенні позову відмовити і додатково пояснила суду, що нею не чиняться перешкоди для спілкування позивача із сином, натомість сама дитина відмовляється йти до батька, плаче. Навіть у характеристиці на дитину написано, що син неохоче йде до батька. Дитина каже, що не хоче бачити батька. Щодо спілкування з позивачем, відповідачка зазначає, що позивач також надсилає їй смс з нецензурною лайкою. Відповідачка вказує, що спілкування батька з сином можливе, якщо цього забажає сама дитина, тоді будуть бачитись. У сина є номер телефона батька. Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є хрещеним батьком сина позивача та його товаришем. Одного разу разом з позивачем у призначений органом опіки та піклування час, свідок приїхав додому до відповідачки аби позивач поспілкувався із сином, але двері квартири ніхто не відчинив, а на телефонні дзвінки відповідачка не відповідала. Після цього були вимушені звернутись в поліцію та свідок відвіз позивача додому. В подальшому позивач зателефонував свідкові та розповів, що бачив відповідачку із сином біля будинку. Свідок зазначає, що позивач постійно скаржиться на те, що відповідачка не дає йому спілкуватись із сином, і це відбувається десь з моменту розлучення. Відповідачка постійно не дає батьку сина, хоча немає причин його обмежувати у спілкуванні з дитиною, він добре ставиться до дитини і син повинен мати спілкування з обома батьками. Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є товаришем матері відповідачки та знає позивача з 2014 року. Протягом 2017-2018 років свідок приїздив у гості до помешкання матері відповідачки та бачив на відповідачці синці. Відповідачка та її мати казали, що то позивач б`є відповідачку і з цього приводу вони звертались у поліцію. Відповідачка та її мати казали, що позивач не приділяє уваги родині. У 2018 році свідок якось заїхав до матері відповідачки та почув крики, побачив, що відбувається конфлікт між позивачем та матір`ю відповідачки. Після конфлікту матері відповідачки довелось звернутись в травмпункт, оскільки в неї був зламаний палець, а також звернулись до поліції. Свідок бачив, як позивач приходив до дитини, а син не хотів до нього йти, хоча і мати і бабуся дитини казали щоб він пішов до батька. Свідок стверджує, що сама дитина колись йому казала, що батько якось схопив його за горло. За твердженням свідка відповідачка та її мати не заперечують проти спілкування, а навпаки кажуть дитині щоб йшов до батька. Синці у відповідачки на обличчі свідок бачив три рази протягом 2017-2018 років. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю відповідачки, а позивач був її зятем. З 2012 року по 2018 рік сторони були в шлюбі. За період шлюбу сторони постійно скандалили, позивач навіть не був на пологах, оскільки перебував на навчанні в м. Харкові. Дитину зареєстрували за місцем проживання свідка. Позивач якось побив відповідача, що остання не приходила до своєї матері 10 днів і налякав її так, що вона навіть побої не зафіксувала. З народження дитина 2 місяці проживала зі свідком. За твердженням свідка позивач займався булінгом над відповідачкою та над дитиною, був випадок коли і самого свідка позивач вхопив за шию. Дитина теж перейняла від батька та є нервовим. Свідок стверджує, що проти батька дитину ніхто не налаштовує, натомість хлопчик розповідав свідку, що колись позивач бив відповідачку, а його душив. Позивач приходив на побачення з сином і погрожував, що всіх повбиває. Відповідачка не заперечує проти побачень і позивач з сином бачився. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є рідною сестрою відповідачки. Дитина народилась у 2013 році та була зареєстрована у квартирі бабусі, оскільки позивач відмовився реєструвати сина у своїй квартирі. Відповідачка часто скаржилась, що позивач вживає наркотики і ображає її та сина. В червні 2018 року відповідачка на вмовляння позивача повернулась до нього, а позивач вночі в стані наркотичного сп`яніння розбудив її та сина і став їх ображати, бити відповідачку та душити сина. Дитина каже, що не хоче бачити батька, але ніхто йому не забороняє спілкуватись із ним, дитина каже, що боїться батька. Свідок стверджує, що відповідачка не чинить перешкод у спілкуванні, навіть сама свідок відводила дитину на спілкування із батьком, але він не дуже хотів, казав, що не піде до батька, бо він ображає маму. Свідок ходила у гості до родини, коли вони були у шлюбі, і бачила якусь траву, тож може припускати, що це були наркотики, але з цього приводу до поліції свідок не зверталась. Позивач душив свою дитину 25.06.2018 року, про це відповідачка розповідала свідку по телефону. З цього приводу відповідачка зверталась в поліцію. У дитини реакція навіть на слово «батько» істерична. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показала, що колись вони товаришували родинами, з 2012 по 2017 рік проживали поряд. За час шлюбу позивач бив відповідача, зі слів останньої він був під впливом наркотичних засобів, побив її, а син намагався захистити маму, тому позивач почав душити сина. З цього приводу відповідачка звернулась в поліцію і на позивача було складено протокол. Позивач не піклувався про сім`ю, адже відповідачка у свідка кошти займала на ліки. Відповідачка не заперечувала проти зустрічей дитини з татом. Свідок сама якось бачила як трусить дитину, коли він побачив тата, схопив міцно свідка за руку, а батько тим часом усіх нецензурною лайкою поливав. Дитина каже, що не хоче бачити батька, бо він його душив, і він батька боїться. Особисто свідок не бачила щоб позивач вживав наркотики, про таке їй відомо зі слів відповідачки. На даний час дитина хоча б перестала лаятись та бити інших дітей, так негативно на нього вплив батько та обстановка в їх родині. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона була свідком на весіллі сторін у справі, є хрещеною мамою дитини та подругою відповідача. Сторони розірвали шлюб, бо позивач застосовував насилля до відповідача про що є відповідна справа. Позивач має бажання аби дитина проживала із ним, однак сама дитина цього не хоче. Відповідачка не забороняє позивачу бачитись із сином і не налаштовує дитину проти батька, але сама дитина каже, що не хоче бачити батька. Дитина перестала хотіти бачити свого батька приблизно з часу розлучення, десь у травні 2018 року. Свідок особисто десь три рази чула від дитини, що він не хоче бачити свого батька. Свідок про це питала хлопчика і він казав, що не хоче бачити у чути про батька. При розмові свідка з відповідачем хлопчик казав про те, що не хоче бачити батька. Дитину свідок бачить приблизно 1 раз на місяць і у її присутності ніхто ніяких перепон позивачу у спілкуванні з дитиною не чинить. Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показав, що знає обох зі сторін спору, а позивач є його близьким другом з 2016 року. Позивач має бажання бачити свого сина, однак не має такої можливості, оскільки цього не дозволяє відповідачка. Свідок неодноразово бачив, як позивач плаче через все це. В присутності свідка позивач дзвонив відповідачці, однак вона не бере слухавки. Свідок разом з позивачем їздили та розвішували плакати щоб їх знайти та щоб дитина знала, що в неї є батько. Дитина має мати батька і він не винен, що стосунки між батьками не склались. Коли сторони проживали разом, позивач навіть після роботи не залишався з друзями, а поспішав додому до дитини. З 2018 року позивач не має можливості спілкуватись із сином. Свідку особисто відомо, що позивач їздив додому до відповідачки і там шукав її та дитину, питав людей. Свідок вказує, що позивач адекватна, порядна людина та ідеальний батько. [PERSON] йому було все рівно, то він би цього позову не подавав. Свідок вказує, що відповідачку він знає, неодноразово бачив її, також бачив її біля будинку з дитиною, при цьому відповідачка кричала сину, щоб той ворушився. [PERSON] відповідачка дозволяла спілкування батька та сина, позивач би його не шукав. У те, що позивач бив відповідачку свідок не вірить. Особисто свідок з позивачем двічі їздив на пошуки відповідачки з дитиною. Особисто свідок у 2017 році бачив, як батько з сином граються і все між ними було добре, і навіть після розлучення у 2018 році бачив як чудово спілкуються та граються батько з сином. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.05.2018 року (а.с. 152). Дитина зареєстрована за місцем реєстрації відповідачки в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копіями довідок про реєстрацію місця проживання (а.с. 147-148). За змістом ордеру на жиле приміщення №74466 від 23.03.1990 року, квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати, житловою площею 10,0 кв.м. (а.с. 157). Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини, складеного головним спеціалістом Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, для вихованні та розвитку дитини створено такі умови: дитина має окремий куточок (стіл для навчання, ліжко з мамою, шафа для одягу, іграшки, килим, особисті речі). Мати бажає щоб дитина і надалі проживала з нею (а.с. 164). Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1997 року, квартира [ADDRESS] належить позивачу та [PERSON] в рівних долях (а.с. 9). За змістом акту обстеження умов проживання батька дитини №118 від 11.04.2018 року, умови проживання відповідають вимогам, в одній з кімнат квартири проживає батько дитини (розкладний диван, два розкладні крісла, письмовий стіл, комп`ютер, меблева стінка, поличка з одягом дитини, іграшки, спортивне приладдя). Для проживання та розвитку дитини створено такі умови: дитина не проживає за даною адресою з 20.11.2017 року, одну з кімнат квартири батько виділив для проживання дитини (ліжко, шафа, сервант, телевізор, крісло). За свідченнями сусідів, характеризує мешканців квартири позитивно (а.с. 8). В матеріалах справи міститься фотофіксація приміщень квартири позивача, що відповідають акту обстеження умов проживання батька дитини (а.с. 12-15). Згідно змісту Витягу з протоколу №4 засідання комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2018 року, розглядалась заява позивача щодо спору про участь батька у спілкуванні з дитиною При цьому, відповідачка заперечувала проти спілкування батька з сином і пояснила, що батько назавжди належним чином доглядає за дитиною, тому вона хвилюється за його життя і здоров`я. Вирішили: рекомендувати громадянам звернутись до психолога центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, після консультацій психолога повторно розглянути зазначене питання (а.с. 19). Відповідно до Інформаційної довідки про психологічний стан неповнолітнього на момент обстеження №26 від 23.10.2018 року №42/691, дитина складно йде на контакт, має складності у взаємодії і комунікації, спілкується лише в ситуації гарантованої безпеки для дитини та немає навичок поведінки в незвичній ситуації, має підвищений рівень тривожності. Дитині потрібен час на звикання до оточення, далі дитина вже спілкується охоче, завдання виконує, ознак тривожності не виявляє. Емоційна сфера дитини на момент обстеження була без агресивних проявів. У дитини є потреба в увазі й любові, також є висока потреба в безпеці. Можна припустити, що на почуття безпеки негативно впливає ситуація непорозуміння між батьком та мамою дитини. Ситуацію між батьками, щодо кращого варіанту спілкування хлопчика і тата можливо було б опрацювати за допомогою медіатора. Батькам рекомендовано спробувати вирішити конфлікт через медіацію (а.с. 20). За змістом Витягу з розпорядження №609 від 02.11.2018 року Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації «Про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини», визначено участь батька у формі спілкування з малолітнім сином щосереди з 18-00 години до 21-00 годи, у вихідні дні перша і третя субота та друга і четверта неділя з 10-00 години до 20-00 години (а.с. 22). Постановою Київського апеляційного суду 21.12.2018 року скановано постанову Деснянського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року та закрито провадження по справі за відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначено про відсутність об`єкту складу правопорушення, поскільки сторони розірвали шлюб. Крім того, вказано, що районним судом не було з`ясовано всіх обставин адміністративного правопорушення, не встановлено чи винуватий [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, чи є в його діях склад адміністративного правопорушення, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Також, оскаржуване рішення не містить відомостей про ставлення останнього до доводів, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення (а.с. 67-68). З матеріалів справи вбачається, що позивач має позитивні характеристики за місцем роботи та проживання (а.с. 69, 71). За змістом характерники на дитину з дошкільного навчального закладу №746, в період відвідування цього навчального закладу до 12.12.2017 року, дитина зарекомендував себе, як доброзичливий та спокійний хлопчик, серед однолітків мав багато друзів, завжди гарно одягнутий, має охайний вигляд, забезпечений усім необхідним для розвитку дитини. Покину дошкільний заклад у зв`язку з зміною місця проживання (а.с. 70). Відповідно до характеристики на дитину ЗДО №296, хлопчик спокійний, чемний, вихований, з однолітками не конфліктує, мама дитини характеризується позитивно. До дитячого садочка кілька разів приходив батько. Нікіта неохоче йшов до тата (а.с. 162). Згідно наявних матеріалах справи копій довідок про проходження психіатричного та наркологічного огляду від 09.11.2018 року психіатричні та наркологічні протипоказання для виконання службових обов`язків не виявлено (а.с. 86). За змістом характеристик з місця роботи та місця проживання відповідачки, остання характеризується позитивно (а.с. 160-161). Відповідачка також позитивно характеризується за місцем бувшого навчання сина у ДНЗ №746 (а.с. 163). Як вбачається з матеріалів справи, актом від 12.05.2019 року мешканці будинку за місцем проживання дитини підтвердили, що 12.05.2019 року з 10 год. до 20 год. позивач для спілкування з дитиною не з`явився. Мешканці, що підписали акт бачили позивача за останні 10 місяців 2-3 рази, при цьому дитина категорично відмовляється йти на зустріч з батьком (а.с. 169). Згідно акту від 15.05.2019 року, позивач не прийшов на 18 год. 15.05.2019 року до дитячого садочка для спілкування з дитиною (а.с. 170). Відповідно до інформації про результати роботи з клієнтом №5 від 27.06.2019 року №42/660 Дніпровського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді, на момент звернення до спеціаліста позивач справляв враження стурбованого та пригніченого від ситуації, що склалася у взаємовідносинах з колишньою дружиною. Під час тестування та роботи позивач ставився до спеціаліста привітно та дружелюбно. Рівень особистої тривожності високий, дає правдиві відповіді, низька схильність до порушення норм і правил, схильність до адиктивної поведінки низька, схильність до саморуйнуючої поведінки та аутоагресії низька, схильність до агресії та насилля середня норма. Зафіксовано стабільність, рівновагу та гармонійну особистість. Помірна агресивність, але цілком успішно йде по життю, оскільки достатньо здорового честолюбства і самовпевненості. За даними проведених досліджень можна стверджувати, що позивач спокійна, врівноважена, адекватно реагуюча особистість. Психологічні процеси не мають ніяких травматичних деформацій, які б могли негативно впливати на емоційну сферу та психологічні процеси оточуючих та під час спілкування з сином (а.с. 187-188). Згідно довідки №283 від 05.07.2019 року, підполковник [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України «Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів» з 10.10.2017 року до цього часу (а.с. 223). Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного нормативно-правового обґрунтування. Відповідно до положень ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому\~статтями 122\~та\~125\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом ст. 142 СК України, діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Як встановлено ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно ст.ст. 151, 152 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Як передбачено ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. За змістом положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; контакт з дитиною - реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»,). Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Статтями 3, 8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до ст.ст. 9, 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Повно та об`єктивно встановивши всі обставини справи суд приходить до висновку, що відповідачкою позивачу чиняться перешкоди у спілкування з дитиною та в участі у її вихованні, оскільки не лише активні дії, але пасивність та бездіяльність є також ознакою чинення відповідних перешкод. Так, з показів свідка [PERSON] встановлено, що саме у день та час визначений органом опіки і піклування для спілкування батька з дитиною, він разом з позивачем приїздив до місця проживання відповідачки, але останньої вдома не було і на телефонні дзвінки вона не відповідала. Сама відповідачка при допиті свідка цієї обставини не заперечувала. Наведене є прямою формою вчинення перешкоди батьку у спілкуванні з дитиною та безпосередньо вказує на ухилення відповідача від виконання розпорядження органу опіки та піклування про встановлений графік спілкування батька та сина. Крім того, посилаючись в обґрунтування своїх заперечень проти позову на те, що дитина саме не бажає чути та бачити батька, з матеріалів справи та пояснень відповідача не вбачається жодних конкретних дій відповідача здійснених нею для налагодження відносин між батьком та сином, тобто відповідачка проявляє бездіяльність самоусуненням від ситуації, що також є ухиленням від виконання рішення органу опіки та піклування На переконання суду, психологічний стан дитини пов`язаний саме з наявністю конфліктної ситуації, що склалась між її батьками. При цьому дитина в психологічному сенсі стає заручником таких відносин, і саме мати, з якою на постійні основі проживає дитина, усвідомлюючи вік дитини, у якому неможливо надавати об`єктивну оцінку подіям, що відбуваються навколо дитини, має всупереч своїм особистим негативним відносинам з батьком дитини, в якнайкращих інтересах хлопчика роз`яснювати, а за необхідності звертатись до спеціалістів, для того аби дитина розуміла важливість наявності спілкування сина із батьком, важливість батька у житті дитини. Натомість відповідачка з часу прийняття органом опіки та піклування відповідного розпорядження, наведених необхідних дій не вживала. Та зазначає лише про те, що вона перешкод не чине, а саме дитина не хоче спілкуватись із батьком, при тому, що вік дитини 6 років, а на момент з`явлення конфлікту між батьками, хлопчик не досяг ще й 6 років. Відповідачка вважає, що в такій ситуації саме думка 6-річної дитини має вирішальне значення та за таких обставин її вина у невиконанні рішення органу опіки та піклування відсутня, а небажання бачитись із батьком може підтвердити сама дитина в судовому засіданні. З такою позицією суд погодитись не може та не вбачає за можливе і доцільне опитувати 6-річну дитину в залі судового засідання, адже дитина в такому віці ще не досягла того рівня розвитку аби розуміти, чи в її інтересах спілкування із батьком. Тим більше, на переконання суду, за встановлених судом обставин справи, опитування малолітньої дитини на предмет спору, який виник між батьками, призведе лише до наявності додатково стресу у дитини, чого суд допустити не може, тому рішення у відповідності до ст. 171 СК України суд не прийняв. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про зобов`язання відповідача не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини є обґрунтованими. Виходячи з наявних в матеріалах справи належних, достатніх та допустимих доказів, оцінивши покази свідків, судом не встановлено жодних підстав, які б об`єктивно впливали на необхідність обмежити позивача у спілкуванні зі своїм сином, або позбавити його такого права. Адже належними доказами підтверджено задовільний стан здоров`я позивача, зокрема і щодо питань не вживання останнім алкогольних напоїв та наркотичних засобів, позивач працює, отже має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. При цьому, оцінивши висновок спеціаліста щодо психологічного стану дитини, суд приходить до висновку, що контакт між батьком та сином є можливим, адже дитина неохоче йде на первісний контакт, але наявні дані, що в подальшому дитина починає вести себе більш спокійно. На думку суду, спілкування батька з сином, лише допоможе останньому стабілізувати свої уявлення про батька, оточуючий його світ та надасть можливість, навіть у ситуації розлучення батьків, отримувати любов та турботу обох з них, зростати у психологічній атмосфері повноцінності, підтримуючи родинні зв`язки. Оцінивши докази у справі, суд приходить до висновку про відсутність достатніх доказів, які б свідчили про вчинення позивачем фізичного та психологічного насильства щодо відповідачки або дитини, оскільки з цього приводу свідки свідчать зі слів самої позивачки, дитина в віці 6-ти років може сприймати навіювання, а згідно постанови Київського апеляційного суду, постанову першої інстанції було скасовано не лише через відсутність об`єкту правопорушення, а також у зв`язку з не встановленням судом першої інстанції винуватості позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вивчивши зміст розпорядження органу опіки та піклування, яким визначено способи участі батька у вихованні дитини, суд не може в повній мірі із ним погодитись, з огляду на наступне. Як самі сторони, так і третя особа у справі надали суду ідентичні примірники розпорядження служби у справах дітей зі змісту якого вбачається, що вони не є мотивованим та містить лише загальні посилання на норми чинного законодавства України і обов`язкові реквізити. Натомість суд, встановивши дійсні відносини між позивачем та відповідачем, які характеризуються обопільної неприязню, вважає, що позивачу слід надати можливість спілкуватись з дитиною без участі відповідачки, адже з психологічної точки зору це буде найкраще саме для дитини, та сприятиме повноцінному спілкуванню сина і батька, дитина матиме можливість бути щирою та відвертою з батьком. Натомість участь при цьому відповідача сприятиме напруженню відносин з позивачем, що неодмінно негативно впливає на психологічний стан самої дитини. Також, ураховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, надавши оцінку умовам проживання батька та створених у помешканні батька умов для перебування дитини, враховуючи відсутність даних щодо негативного фізичного стану здоровся дитини, ураховуючи вік дитини, яка в 6-річному віці вже має фізичну можливість залишатись із батьком без наявності мами, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо надання можливості у першу та третю суботу місяця залишати дитину за своїм місцем проживання на ночівлю. Поряд з цим суд вважає, що вимоги позивача сформульовані «планування та проведення спільного відпочинку відповідно до графіку відпусток позивача без участі відповідача» задоволенню не підлягають, оскільки є неконкретними у зв`язку із їх задоволення призведе до порушення прав самого відповідача щодо дитини. Крім того, на відповідача не може бути покладено судом не конкретний обов`язок (без дат, місць, часу), адже чинним законодавством передбачена, як кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду, так і інші несприятливі для зобов`язаної сторони наслідки, що встановлені ч.ч. 4, 5 ст. 159 СК України, при цьому неконкретність обов`язку матиме наслідком можливість сторони заявити про невиконання рішення суду за будь-якої ситуації, що залишилась не виконаною стороною відповідача за неконкретністю вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати пов`язані зі сплатою позивачем судового збору, з урахуванням частковості задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial