Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

10 жовтня 2017 року ТОВ «Перший український експертний центр» звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з 02 лютого 2016 року по 30 червня 2017 року. Посилається на те, що квартира [ADDRESS] належить відповідачам на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2016 року. Між ТОВ «Перший український експертний центр» і відповідачами існують відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, відповідно до яких товариство надає житлово-комунальні послуги, а відповідачі, як споживачі, зобов'язані вносити плату за надані послуги. Відповідачі плату своєчасно не вносять, у зв'язку з чим утворився борг. Починаючи з 02 лютого 2016 року по 30 червня 2017 року сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги складає 11816 гривень 26 копійок, інфляційні нарахування - 797 гривень 11 копійок, три проценти річних - 156 гривень 41 копійка. Станом на 31 липня 2017 року зазначена заборгованість відповідачами не сплачена. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року заява ТОВ «Перший український експертний центр» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з [PERSON], [PERSON] повернута заявнику. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі. 25 квітня 2018 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відвідачів заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг за період з 02 лютого 2016 року по 30 березня 2018 року у сумі 21739 гривень 35 копійок, інфляційні нарахування в розмірі 2229 гривень 35 копійок та три проценти річних у сумі 508 гривень 73 копійки (а.с. 32-33). У судове засідання представник позивача не з'явилась, подала до суду заяву, з якої вбачається, що вона просить розглядати справу у відсутність представника товариства. Зазначено, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (а.с. 79). Відповідачі у судове засідання не з'явились без повідомлення причин, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14-16). Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості, що за період з 02 лютого 2016 року по 30 березня 2018 року складається з: -основного боргу в розмірі 21739 гривень 35 копійок; -інфляційних нарахувань в сумі 2229 гривень 35 копійок; -три проценти річних в розмірі 508 гривень 73 копійки. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до Солом'янського районного суду м. Києва заяву на видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з відповідачів, проте ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року заяву про видачу судового наказу повернуто ТОВ «Перший український експертний центр» (а.с. 17). Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник та члени його сім'ї зобов'язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Згідно зі ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і при будинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 власники квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Позивач посилається на те, що між сторонами існують фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг на підставі відкритого особового рахунку, проте [PERSON] належним чином не виконує зобов'язання по оплаті житлово-комунальних послуг, що призвело до виникнення заборгованості. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. У ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Позивачем було вчинено дії на користь відповідачів - надано послуги, тому договір про надання послуг, письмова форма якого законодавством не вимагається, вважається укладеним з моменту отримання відповідачами таких послуг. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом безспірно встановлено, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачам як власникам квартири. Фактично, на час звернення до суду з позовом, відповідачі мають заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданим суду розрахунком. Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням. Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується щомісячно, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або формами, затвердженими в установленому порядку. На підтвердження своїх доводів позивач надав суду розрахунок заборгованості (а.с. 37-38). Оцінивши наданий позивачем розрахунок боргу, суд вважає, що позивач обґрунтовано нарахував зазначені суми і вважає за можливе покласти їх в основу рішення суду. Також, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача суму інфляційних втрат в розмірі 2229 гривень 35 копійок та три проценти річних у розмірі 508 гривень 73 копійки. З урахуванням наведеного та вимог закону, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідачів заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг. З урахуванням задоволення позовних вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600 гривні, по 800 гривень з кожного.

Outcome: approved