Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

10.09.2018 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики від 18.08.2015 в розмірі 6155,\~00 євро, еквівалентно сумі 202\~538,03 гривень, інфляційних втрат 140\~127,12 гривень, - 3 % річних 17862,19 гривень. Свій позов позивач мотивує тим, що 18.08.2015 надала у позику [PERSON] грошові кошти в розмірі 6155,00 Євро. На підтвердження того, що відповідач справді отримала зазначену суму, вона надав розписку позивачу, згідно якої відповідач зобов'язалася повернути позивачу суму боргу в строк до 01.10.2015 року. Після спливу зазначеного в розписці строку позивачка неодноразово зверталася до відповідача і просила її повернути позивачці позичені нею кошти. Відповідач кожного разу обіцяє повернути їй борг, однак жодних фактичних дій, спрямованих на повернення боргу, не вчинює. Станом на день подання до суду позовної заяви відповідач так і не повернула борг позивачці. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 16.11.2018 було відкрито провадження по справі, та призначено підготовче засідання на 04.01.2019 року. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 24.01.2019 було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду. Позивач у судове засідання не зявився надав до суду заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги викладені в позовній заяві, підтримав повністю. Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, вказавши що позов не визнає, відзив до суду не направив. Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне. У суді встановлено, що згідно з розпискою від 18.08.2015 [PERSON] взяла в [PERSON] 6 155,00 євро та зобовязалася віддати до 1.10.15 року. (а.с.10). Відповідно до наданого до суду офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти станом 06.09.2018 100 євро відповідає 3290,6260 гривням. (а.с.11). За розрахунками зробленими позивачем суми індексу інфляції та 3% річних станом на 07.09.2018 загальна сума інфляції становить 140127,12 грн., сума 3% річних становить 17862,19 грн. (а.с.12.). Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. У відповідності до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України\~зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. У ч.2 ст.533 ЦК України зазначено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до\~ч.ч.1,2\~ст.\~612\~ЦК України,\~боржник вважається\~таким,\~що прострочив,\~якщо він\~не приступив\~до виконання\~зобов'язання\~або не\~виконав його\~у строк,\~встановлений договором\~або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Верховний Суд України у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 дійшов висновку, що не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. У постанові від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, Верховний Суд України дійшов висновку, що враховуючи норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 року ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобов'язань з повернення грошових коштів, такого висновку дійшла Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №444/2909/15-ц від 21.12.2016 року. Із розписки, що міститься в матеріалах справи від 18.08.2015 вбачається, що [PERSON] взяла в [PERSON] 6155,00 євро, які зобовязавсь повернути до 01.10.2015. Таким чином, [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути [PERSON], грошові кошти у розмірі 6155,00 (шість тисяч сто пятдесят пять євро) саме до 1.10.2015. Зобов'язання з повернення коштів [PERSON]М, підтверджено підписом.\~ (а. с. 10). Відповідач не надала жодних доказів того, що вона не отримував позичених коштів, або не писала розписки. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно з ч.2. ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, оскільки позивач надав до суду докази існування договору позики між ним та відповідачем [PERSON], а [PERSON] не надала до суду доказів недійсності договору позики, а також того, що не отримувала від позивачки грошових коштів в розмірі 6155,00 Євро, і в той же час ухиляється від повернення позивачеві позичених коштів, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в частині стягнення боргу з [PERSON], боргу за договором позики в розмірі 6155, 00 (шість тисяч сто пятдесят пять євро), що в гривневому еквіваленті на дату подання позовної заяви становить 202\~538,03 грн. згідно офіційного курсу гривні до іноземної валюти встановленого Національним банком України. У Постанові Верховного Суду України, у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017, зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду справа № 686/21962/15-ц від 16.05.2018. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Оскільки позов задовольняється суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3605,27 грн. На підставі ст.ст. 192, 203, 231, 524, 526, 533, 546, 547, 553, 554, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 102,106,141, 178, 191, 211, 247 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

Outcome: approved