Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

12 березня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, що визначений судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року на неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, шляхом визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 10000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати. Обґрунтувала позивач свій позов тим, що розмір аліментів, який визначений судовим наказом і який має сплачувати відповідач, є недостатнім для утримання дітей, забезпечення їм повноцінного духовного та фізичного розвитку. Відповідач є фізичною особою-підприємцем і отримує дохід, який значно перевищує розмір середньої заробітної плати по регіону, а тому є підстави для зміни способу стягнення аліментів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що позов визнає частково, не заперечує щодо зміни способу стягнення аліментів та визначення їх в твердій грошовій сумі, проте у розмірі 4000 грн., тобто по 2000 грн. на кожну дитину. При цьому, відповідач вказав, що він і до подання позивачем позовної заяви належним чином виконував свої батьківські обов`язки, аліменти сплачував своєчасно та в повному обсязі, навіть має переплату з їх сплати. Однак, на даний час він не має можливості сплачувати аліменти у тому розмірі, що просить позивач, оскільки хоча і отримав дохід за 2019 рік від здійснення підприємницької діяльності в розмірі 350000 грн., проте в цю суму не враховані витрати (оплата праці найманим працівникам, орендна плата за приміщення магазину та інші), адже звітність не передбачає їх врахування. Також, через запровадження на всій території України додаткових обмежувальних заходів для протидії поширенню коронавірусу, відповідач призупинив діяльність як фізична особа-підприємець та зазнав значних збитків, вимушений був поїхати до м. Києва для надання послуг таксі, через що несе додаткові витрати на оренду житла. Крім того, відповідач вказує на те, що позивач, як мати дітей, зобов`язана брати участь в їх утриманні, оскільки законодавством передбачена рівність батьків в такому утриманні, а також позивач ніяким чином не обґрунтувала розмір аліментів в сумі 10000 грн. Позивач подала відповідь на відзив, в якому вказала, що викладені відповідачем у відзиві обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідач приховує свої доходи. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, згоден сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн. на кожну дитину. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 8). Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.10.2018 та до досягнення дітьми повноліття (а.с. 9). Вказаний судовий наказ перебуває на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с. 13). За інформацією Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), аліменти, що стягуються з відповідача, нараховувалися відповідно до середньомісячної заробітної плати штатних працівників по місту Чернігову згідно даних Головного управління статистики у Чернігівській області (а.с. 13). За інформацією Чернігівського управління Головного управління ДПС у Чернігівській області, наданою на запит суду, [PERSON] перебуває на податковому обліку та є платником єдиного податку - фізичної особи-підприємця (а.с. 32). Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною третьою статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, законом передбачена можливість зміни способу стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. Позивач вважає, що визначений судовим наказом розмір аліментів у частці від доходу платника аліментів, є недостатнім для утримання дітей, забезпечення їм повноцінного духовного та фізичного розвитку, а тому просить суд змінити спосіб стягнення аліментів і присудити їх у твердій грошовій сумі. Відповідно до частин першої, другої статті 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Згідно із частиною першою статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини . Враховуючи матеріальний стан відповідача, а також беручи до уваги те, що батьки несуть рівні обов`язки щодо утримання дітей, суд знаходить підстави для зміни способу стягнення аліментів і вважає за можливе стягнути їх в твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 грн. на кожну дитину, оскільки позивачем не доведено, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у тому розмірі, що просить позивач. Крім того, оскільки розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, а тому суд не стягує аліменти в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це просить позивач. Щодо стягнення з відповідача судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу в сумі 2500 грн. суд зазначає наступне. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Кушнеренко Є.Ю. на підставі ордеру серії СВ № 1002781 від 12.03.2020. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 23 від 12.03.2020 позивач сплатила згідно договору про надання правової допомоги № 23 від 10.02.2020 адвокату Кушнеренку Є.Ю. 2500 грн. (а.с. 17). Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на правничу допомогу у даній справі, однак у сумі 1250 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір. Враховуючи викладене,

Outcome: partial