Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

12 березня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просиив звільнити з-під арешту, накладеного постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Одеській обл. Тулянцева Д.С. від 06.03.2012 року, у межах кримінальної справи № 051201200049 від 27.02.2012 року, майно [PERSON] ( [INFO] РНОКІНІ - [NUMBER] ). а саме: Автомобіль МASЕRAТІ GRANTURISM. н /з [NUMBER] . кузов № [NUMBER] . 2008 р.в., Автомобіль DAЕWOO LANOS. н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . 2005 р.в.; Мотоцикл SUZUKI BOULEVARD М10. н/з [NUMBER] . шасі № [NUMBER] . 2007 р.в.; Звільнити з-під арешту нерухоме майно [PERSON] ( [INFO] РНОКПG - [NUMBER] ) 44/1000 житлового приміщення під [ADDRESS] , арешт на яке зареєстровано 06.04.2012 р. за № 12369637 реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі Постанови про накладення арешту на нерухоме майно, б/н по К/С № 051201200049 від 27.02.2012 року СУ ГУМВС України в Одеській обл. ст.. слідчого Тулянцев Д.С. Свої вимоги мотивував тим, що наявність вищевказаних арештів унеможливлює право володіти та користуватися належним йому майном, оскільки кримінальна справа, в рамках якої було накладено дані арешти, була закрита у зв`язку з встановленням відсутності у діянні складу кримінальних правопорушень. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 13 березня 2020 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Одночасно з подачею позову представник позивача звернулась до суду з клопотанням, в якому просила: витребувати у Приморському відділі поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області, код ЄДРПОУ ВП: 41411571. вул. Грецька. 42. м. Одеса. 65026. тел. (048) 722- 45-42. e-mail: [INFO]. копію постанови слідчого СВ Приморського ВИ ГУНП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Гладкого А.О. від 11.10.2018 року про закриття кримінального провадження № 12017160500007972 від 20.12.2017 р.. на підставі п. 2 ч.І ст. 284 КПК України, у зв`язку встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Ухвалою суду від 13 березня 2020 року вказане клопотання задоволено в повному обсязі. В подальшому, ухвалою суду від 17 червня 2020 року з власної ініціативи суду виключено Приморський відділ поліції в м. Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області з кола третіх осіб у справі, зважаючи на те, що вказаний відділ не є юридичною особою. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача Головного управління національної поліції в Одеській області - Кір`як Дмитро Андрійович у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві, а саме зазначив право позивача на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються його прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України. Представник відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини не явки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 27 лютого 2012 року першим заступником прокурора Одеської області Ліщишиним П.В. було порушено кримінальну справу № 051201200049 відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України. Постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України в Одеській області майора міліції Тулянцева Д.С. від 06.03.2012 року було накладено арешт на майно [PERSON] , а саме: - автомобіль марки MASERATI GRANTURISM, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , 2008 р.в., який належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 28.05.2008 року; - автомобіль марки DAEWOO EANOS. н/з [NUMBER] . кузов № [NUMBER] , 2005 р.в., що належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 26.03.2005 року; - мотоцикл SUZUKI BOUEEVARD М10. н/з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] . 2007 р.в., що належить позивачу на підставі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 10.01.2008 року. - 44/1000 житлового приміщення під [ADDRESS] , які належать позивачу на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 25.05.2011 року. 16.11.2012 року за вих. № 4/11718 кримінальну справу № 051201200049 направлено для подальшого розслідування до СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, що підтверджується листом № 4/9/аз від 27.01.2017 p. Згідно листа №4/т-123/аз від 24.10.2017 p ГУНП в Одеській області вбачається, що 19.11.2012 досудове розслідування у кримінальній справі зупинено за п. 3 ст. 206 КІІК України (редакція Закону 1960 року). Станом на 24.10.2017р. місцезнаходження матеріалів кримінальної справи № 051201200049 не встановлено. 15.12.2017 року листом № 4/12650 СУ ГУНП в Одеській області повідомлено, що місцезнаходження кримінальної справи № 051201200049 не встановлено, в зв`язку з чим СУ ГУНП проведено службове розслідування та прийнято рішення з урахуванням наявних матеріалів кримінальної справи № 01201200097 вжити вичерпних заходів щодо відновлення матеріалів вказаної справи та їх направлення до СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області для внесення відомостей до ЄРДР. 15.12.2017 р. листом № 4/17709 СУ ГУНП в Одеській області повідомлено, що місцезнаходження кримінальної справи № 051201200049 не встановлено. За фактом СУ ГУ НП проведено службове розслідування. З урахуванням наявних матеріалів виділеної кримінальної справи № 01201200097, частково відновлені матеріали кримінальної справи № 051201200049 у відношенні [PERSON] було направлено на адресу СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області для внесення відомостей до ЄРДР і прийняття законного рішення. 20.12.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201716050007972 внесено інформацію щодо матеріалів, які надійшли з СУ ГУНП в Одеській області про те, що у приміщенні готелю «Чорне море» [PERSON] з метою отримання прибутку, у порушення статті ЗУ «Про заборону грального бізнесу в Україні» за допомогою обладнання здійснював зайняття гральним бізнесом (ЖЕО № 58209 від 20.12.2017 p.). 26.06.2018 pоку надано копію витягу з кримінального провадження №12017160500007972 від 20.12.2017 р. з правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 203-2 КК України, як інформація стосовно справи № 051201200049 від 27.02.2012 року до ЄРДР. Листом № 36-Т-4/аз від 15.01.2020 р. Приморського ВП ГУНП в м. Одесі ГУНП в Одеській області повідомлено, що постановою слідчого СВ Приморського ВП ГУНП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Гладкого А.О. від 11.10.2018 року на підставі п. 2 ч.І ст. 284 КПК України кримінальне провадження № 12017160500007972 від 20.12.2017 р. закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінальною правопорушення. [PERSON] у кримінальному провадженні № 12017160500007972 від 20.12.2017 р. не повідомлялось про підозру. Адвокат Ткаченко Ю.О. в інтересах [PERSON] звернулася до слідчого судді Приморського районного суду зі скаргою в порядку ст.303 КПК України на бездіяльність старшого слідчого СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області Гладкого А.О., яка полягає у не вчиненні інших процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у передбачений законом строк. В обґрунтуванні скарги [PERSON] посилалась на те, що 02.07.2018 року вона звернулась до слідчого із клопотанням про скасування арешту з майна [PERSON] , накладеного постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області Тулянцева Д.С. від 06.03.2012 року в рамках кримінальної справи №051201200049, проте постановою слідчого Гладкого А.О. відмовлено у скасуванні арешту. Однак, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року, справа № 522/13218/18, у задоволенні даної скарги було відмовлено. У своєму позові [PERSON] просить звільнити його майно з-під арештів, накладених в межах кримінального провадження №12017160500007972, оскільки їх наявність на теперішній час порушують його право власності. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арештів на майно Позивача зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Суд приймає до уваги, що арешти на майно Позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача та третіх осіб, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Проте кримінальну справу, в межах якої накладено арешти, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13, а також в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц. У наведених постановах закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису». Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Отже, враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що кримінальне провадження № 12017160500007972 закрито постановою слідчого від 11.10.2018 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в діянні обвинуваченого складу кримінальних правопорушень, то підстави для подальшого існування арештів, накладених в межах даного кримінального провадження, на теперішній час відпали, враховуючи, що орігінал постанови про накладення арешту від 06.03.2012 року відсутній взагалі. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України) Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі так як доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та вказані вимоги є законними. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: approved