Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

11 серпня 2021 року [PERSON] пред`явила в суд позов до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог зіслалась на наступні обставини. Вона, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Разом з нею у цій квартирі зареєстрований її внук [PERSON] - відповідач по справі, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї № 712, яка видана ЛКП «Балатон-409» 21 липня 2021 року. Квартира перебуває у приватній власності та вона, позивач, є одноосібним власником цієї квартири. Ця обставина підтверджується реєстраційним посвідченням Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 11 вересня 2001 року серія КММ № 060516, у якому вказано, що квартира [ADDRESS] в цілому належить їй, [PERSON] , на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу від 31 серпня 2001 року та зареєстрованого в реєстрі за №1638. Її внук має право на користування цією квартирою у відповідності до положень ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Однак, фактично з 2006 року відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає. Факт його не проживання в квартирі підтверджується актами, складеними комісією ЛКП «Балатон 409» від 14 січня 2021 року, 13 квітня 2021 року та 16 липня 2021 року. Вона, як власник квартири, несе основний тягар щодо оплати житлово-комунальних послуг та здійснює інші витрати на утримання квартири. Відповідач не бере участі в утриманні квартири. Приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено можливість втрати членом сім`ї права на користування житлом. Це, зокрема, зумовлено його відсутністю без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла. Таким чином відповідач, з огляду на ч. 2 ст. 405 ЦК України аби зберегти право на користування житлом повинен був досягти з нею, як власником квартири, домовленості про збереження за ним права користування спірною квартирою. Однак, ніякої домовленості між нею та відповідачем досягнуто не було. Таким чином, не проживання відповідача за адресою спірної квартири понад один рік, зумовлює втрату ним права на користування цією квартирою. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. З огляду на такі обставини та враховуючи вищеназвані положення матеріального законодавства, просить ухвалити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 12 серпня 2021 року провадження по зазначеній справі було відкрито та вирішено проводити судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не подав. В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 01 листопада 2021 року о 09.30 год., позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились і подали до суду заяви, зі змісту яких убачається, що вони просять розглядати справу без їх участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явився, хоч про час та місце розгляду повідомлявся шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній доказів. У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 01 листопада 2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини, права та обов`язки сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є одноосібним власником двокімнатної благоустроєної квартири [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним посвідченням Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 11 вересня 2001 року серія КММ № 060516, у якому зазначено, що вищевказана квартира в цілому належить їй на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу від 31 серпня 2001 року та зареєстрованого в реєстрі за №1638. Разом з позивачем у цій квартирі також зареєстрований її внук [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї № 712, яка видана ЛКП «Балатон-409» 21 липня 2021 року. Однак, фактично з 2006 року відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає та факт його не проживання в квартирі підтверджується актами, складеними комісією ЛКП «Балатон 409» від 14 січня 2021 року, 13 квітня 2021 року та 16 липня 2021 року, копії яких долучено до матеріалів справи. Позивач [PERSON] , як власник квартири, несе основний тягар щодо оплати житлово-комунальних послуг та здійснює інші витрати на утримання квартири, а відповідач участі в утриманні квартири не приймає. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч.1 ст.317, ст. 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Приписами ч.1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи встановлені судом обставини та положення вищевказаного матеріального законодавства, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є підставним та таким що підлягає до задоволення.

Outcome: approved