Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

12.11.2015 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09.04.2008 року, не усвідомлюючи ризиків, покладених на неї, вона уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір поруки, яким поручилася перед Банокм за [PERSON] по кредитному договору, укладеному між [PERSON] та Банком 09.04.2008 року. На сьогоднішній день позивачу стало відомо, що у вересні 2008 року листом від 29.09.2008 року [PERSON] підвищив відсоткову ставку [PERSON] до 15,12 %, а в липні 2010 року шляхом підписання додаткової угоди до кредитного договору між [PERSON] та Банком була змінена відсоткова ставка до 14,62 %, що є вищою за обумовлену кредитним договором. Позивача як поручителя не було повідомлено про зміну відсоткової ставки, що є порушенням п. 13 Договору поруки, яким передбачено, що зміни та доповнення до Договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної додаткової угоди. Зміна відсоткової ставки є зміною істотних умов договору, зокрема п. 16 абз. 2 договору поруки. Посилаючись на ст. 559 ЦК України, позивач просить визнати припиненим договір поруки. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов в повному обсязі, пояснила, що хоча на даний час Банком і не предявлено жодних вимог до поручителя, але позивач бажає визнати договір поруки припиненим, щоб [PERSON] не мав права в майбутньому звернутися з позовом до поручителя як до солідарного боржника про стягнення коштів за кредитним договором. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» проти позову заперечував, також надав письмові заперечення (а.с.51-53). Зокрема, посилався на те, що [PERSON] змінив відсоткову ставку відповідно до п. 2.3.1 Кредитного договору, укладеного між Банком та [PERSON], і зміна відсоткової ставки згідно з умовами кредитного договору відбувалась без укладення додаткової угоди, шляхом направлення відповідного повідомлення, що не суперечило діючому на той момент законодавству. Поручитель на момент укладення самого договору поруки була ознайомлена з умовами кредитного договору, в тому числі і з п. 2.3.1 кредитного договору, а тому усвідомлювала факт, що по кредитному договору можуть відбуватися зміна відсоткової ставки в односторонньому порядку. При цьому [PERSON] вважає, що позивач (поручитель) обрала невірний спосіб захисту свого права, оскільки способом судового захисту є вимога про визнання поруки припиненою, а не вимога про припинення договору поруки. Відповідач зазначає, що припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель може звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права. Відповідач вважає, що позивач взагалі не довела, що її право порушене або оспорене Банком, так як [PERSON] не звертався до поручителя з будь-якими претензіями або позовами про стягнення заборгованості по кредитному договору, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в таких підстав. Судом встановлено, що 09.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № SUH2GA000000014 строком до 09.04.2026 року, розмір кредиту 42825 доларів США, із сплатою щомісячного платежу 424,43 долари США (а.с. 5-7). В забезпечення кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 09.04.2008 року був укладений договір поруки, згідно якого позивач поручилась перед кредитором за виконання позичальником [PERSON] зобовязань за кредитним договором (а.с.4). Як вбачається з копії документу, 14.07.2010 року позичальник [PERSON] та [PERSON] уклали додаткову угоду про збільшення відсоткової ставки до 14,62 % (а.с.28). Відповідно до довідки Банку від 06.11.2015 року, [PERSON] має прострочену заборгованість по відсоткам по кредитному договору в розмірі 2141,33 доларів США (а.с.8). Відповідно до розрахунку Банку станом на 17.12.2015 року, [PERSON] має загальний залишок заборгованості за кредитом у сумі 28799,84 долари США, залишок заборгованості за процентами 2772,69 доларів США, в т.ч. нарахованої на залишок простроченої заборгованості 2690,81 долари США, заборгованість за простроченою комісією 50,32 долари США, пеня 279,09 долари США, штрафи 10,63 долари США та 1595,14 долари США; а всього заборгованості 33508,52 долари США (а.с. 54-62). Як вбачається з документів, поданих Банком, 21.12.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.64-66). За даним позовом відкрито провадження, справа призначена до розгляду (а.с.63). Виходячи з системного аналізу норм закону, що регулюють поруку, вбачається що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Відповідно до п. 11 договору поруки від 09.04.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором (а.с.4). Таким чином, умови договору поруки, укладеного з [PERSON], про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Аналогічну правову позицію Верховний Суд України також виклав у постанові № 6- 436цс15 від 23 грудня 2015 року. Суд вважає, що визначення зобовязань, щодо яких порука припинилася, може здійснюватися судом під час розгляду відповідного позову банку до поручителя про стягнення заборгованості. Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» з таким позовом до поручителя [PERSON] не звертався. Крім того, суд вважає, що позивачем [PERSON] обрано невірний спосіб захисту, так як способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом повязане припинення поруки. Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11). Крім того, припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права. Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, підставі ч. 1 ст. 559 ЦК не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12). В позовній заяві [PERSON] посилається лише на те, що [PERSON] не повідомив її як поручителя про укладення додаткової угоди, якою змінено річну відсоткову ставку. Представник позивача підтвердила той факт, що до цього часу [PERSON] не направив поручителю жодної вимоги про виконання зобовязання за кредитним договором, і не звертався з позовом до поручителя., Доказів на підтвердження невизнання або заперечення ПАТ КБ «ПриватБанк» факту припинення поруки [PERSON] на підставі закону на час звернення з даним позовом, позивачем суду не надано. Посилання представника позивача на те, що поручитель бажає на майбутнє убезпечити себе від позовів до неї Банку як до поручителя, суд не може прийняти до уваги, оскільки особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Суд вважає, що позивач не довела порушення, невизнання чи оспорення своїх прав Банком. У випадку, якщо [PERSON] не буде визнавати або заперечуватиме факт припинення поруки на підставі закону, [PERSON] вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права, але на даний час спір відсутній. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed