Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

10 вересня 2018 року [PERSON] звернулась до Нововолинського міського суду Волинської області з первісним позовом до своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , своєї колишньої тещі [PERSON] , другої дружини колишнього чоловіка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні бувшого подружжя. Третьою особою на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у справі залучила виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської ради, як орган опіки та піклування (т.1 а.с.2-6). Первісний позов обґрунтувала тим, що з 07 серпня 1994 року по 03 вересня 2008 року знаходилась у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . За чотирнадцять років шлюбу ними як подружжям в результаті спільної праці та за спільні кошти було набуто нерухоме майно, а саме: -складське приміщення загальною площею 462,9 м2, за адресою: [ADDRESS] ); -земельна ділянка площею 0,2108 га для обслуговування даного складського приміщення за тією ж адресою; -чотирикімнатна квартира [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно придбане ними завдяки спільній та багаторічній праці у сфері торгівлі побутовою хімією, парфумерією, засобами особистої гігієни та іншими товарами. Підприємницька діяльність здійснювалась нею спільно із чоловіком [PERSON] як фізичною особою-підприємцем за спільні сімейні кошти, а прибуток від цього йшов на придбання даного нерухомого майна, забезпечення інтересів сім`ї та дітей. З дня придбання квартири на [ADDRESS] , і по цей час, вона використовується як житло для позивача та її дітей, а тому не було жодних підстав для порушення питання про поділ майна та визнання за позивачем права на частку у ньому. Складські приміщення та земельна ділянка були основою для їх спільного бізнесу. У них зберігався весь товар, якими вони спільно торгували, а тому поділ майна міг негативно відобразитись на спільному бізнесі. Після розірвання шлюбу з 2010 по 2014 рік складські приміщення були реконструйовані: здійснено надбудову другого поверху під офісні приміщення та будівництво гаражних боксів на вказаній земельній ділянці. В результаті реконструкції площа приміщень зросла із 462,9 м2 до 848,1 м2, з яких 700,2 м2 склали офісні та складські приміщення, а 147,9 м2 гаражні бокси. Згідно домовленостей із бувшим чоловіком поділ майна не здійснювався, оскільки він визнавав, що позивачу по закону належить його половина. Частина прибутку від підприємницької діяльності після розірвання шлюбу йшла на утримання позивача та її дітей, а тому вона не зверталась до суду з приводу стягнення аліментів. Батько в добровільному порядку дбав про матеріальне забезпечення її і дітей, підтримував з ними добрі родинні відносини по день своєї трагічної загибелі, яка мала місце 20 січня 2018 року під час дорожньо-транспортної пригоди. Ствердила, що до смерті колишнього чоловіка, її інтереси та інтереси дітей не порушувались, тому раніше у неї не було жодних підстав для звернення до суду з приводу встановлення частки у спільному сумісному майні подружжя та його поділу. Однак після смерті колишнього чоловіка, його теперішня дружина [PERSON] перестала виділяти кошти на оплату навчання та проживання дочки, створила неналежні умови праці сину, а тому він змушений був залишити своє робоче місце у офісі, розташованому у спірному складському приміщенні. В порядку досудового врегулювання спору зверталась до відповідача [PERSON] з пропозиціями його вирішення, однак це не дало жодного позитивного результату, а тому переконалась про порушення своїх прав та подала позов до суду. З підстав не пропущення строків позовної давності, а також необхідності поділу спільного сумісного майна подружжя, яке було набуте ними за час шлюбу (ст.ст.60, 61 СК України, щодо набуття права спільної сумісної власності подружжя), позивач просила суд за первісними позовними вимогами визнати за нею право власності на 1/2 частину приміщення, загальною площею 462,9 м2, на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 2018 м2, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а також право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , тобто частину нерухомого майна, яка була набута позивачем за час шлюбу із [PERSON] Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 03 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (т.1 а.с.62-63). Однак у зв`язку із задоволеними заявами про самовідвід суддів Нововолинського міського суду Волинської області та неможливістю сформувати новий склад суду, справу передано для розгляду до Володимир-Волинського міського суду Волинської області, де її було прийнято до провадження 27 листопада 2018 року, призначено та проведено підготовче провадження (т.1 а.с.122, 127, 128). 20 грудня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідачів [PERSON] та [PERSON] , за якими вони первісні позовні вимоги [PERSON] заперечили повністю (т.1 а.с.141-157). Фактично визнаючи лише факт реєстрації шлюбу між позивачем [PERSON] та [PERSON] з 07 серпня 1994 року по 03 вересня 2008 року, а також використання нею для проживання квартири [ADDRESS] , відповідачі заперечили: факт спільного проживання однією сім`єю позивача з [PERSON] починаючи із 2005 року; здійснення нею спільно з [PERSON] підприємницької діяльності за час шлюбу чи окремо від нього; факт набуття в результаті спільної праці та за спільні кошти спірного нерухомого майна; факт існування будь-яких усних домовленостей між позивачем та [PERSON] щодо недоцільності розподілу майна. Натомість ствердили про те, що спірне майно реконструювалось та було добудоване за спільні кошти [PERSON] та відповідача [PERSON] , які були отримані від спільної підприємницької діяльності за час їх шлюбу. В заперечення позовних вимог зазначили, що з 07 червня 1999 року [PERSON] був зареєстрований як фізична особа підприємець, здійснював діяльність самостійно. Позивач не брала участі у підприємництві. 26 квітня 2003 року [PERSON] за власні кошти, які отримав від підприємницької діяльності, придбав будівлю по [ADDRESS] адресу змінено [ADDRESS] [ADDRESS] ). Позивач критично ставилась до придбання будівлі, оскільки це майно потребувало реконструкції, а тому капіталовкладень. [PERSON] вимагала від чоловіка забезпечення сім`ї житлом і облаштування побуту. Непорозуміння призвело до того, що [PERSON] відклав реконструкцію складів, але 23 грудня 2004 року уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки під будівлею. Взамін він надав кошти дружині, а остання 30 грудня 2004 року придбала квартиру на [ADDRESS] , право власності на яку оформила на себе. Через непорозуміння в сім`ї [PERSON] із 2005 року перестав проживати з дружиною, переїхавши жити до своєї матері відповідача [PERSON] . В першій половині 2006 року [PERSON] почав зустрічатись із [PERSON] , а з кінця цього року вони проживали разом у квартирі матері за адресою: [ADDRESS] . У грудні 2007 року родиною переїхали у квартиру [ADDRESS] . 01 лютого 2008 року з метою розширення підприємницької діяльності та реконструкції спірних складських приміщень, [PERSON] уклав договір відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К із АКБ «Укрсоцбанк» строком до 2018 року. 05 травня 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , однак остання заперечувала проти цього і погрожувала ініціювати спір про поділ майна і стягнення аліментів. В результаті спільних домовленостей, вони вирішили спір безконфліктно, однак на певних умовах. Так, [PERSON] погодилась без зволікань розірвати шлюб та не претендувати на комерційну нерухомість (спірні складські приміщення і земельну ділянку) та аліменти. Взамін [PERSON] залишив у користуванні [PERSON] та дітей чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , передав для позивача [PERSON] товари (відділ елітної парфумерії в магазині «Наталі») на суму близько 20 000 доларів США, взяв на себе обов`язки по сплаті заборгованості за кредитним договором, яка станом на 13 травня 2008 року становила 554838,65 грн., зобов`язався допомагати дітям без сплати аліментів. Крім того, матір [PERSON] - відповідач [PERSON] 15 травня 2008 року подарувала [PERSON] приміщення магазину косметики та побутової хімії «Наталі» загальною площею 65,2 м2, який на той час вже було відкрито по [ADDRESS] . 26 травня 2008 року Нововолинським міським судом Волинської області у справі № 2-945-08 ухвалене рішення про розірвання шлюбу між позивачем [PERSON] та [PERSON] 30 вересня 2008 року у [PERSON] та відповідача [PERSON] народилась дочка [PERSON] . 18 грудня 2008 року відповідач [PERSON] зареєструвалась фізичною особою підприємцем і з цього часу допомагала [PERSON] у здійсненні господарської діяльності. Спочатку вела документацію та бухгалтерію, а потім нарівні з ним вирішувала всі питання ведення бізнесу, мала своє робоче місце у спірному нерухомому майні, організовувала роботу працівників. [PERSON] організовував закупівлю товарів та їх гуртову реалізацію, а [PERSON] займалась реалізацією товарів у роздріб. У здійсненні підприємницької діяльності їм допомагала [PERSON] , яка також була зареєстрована фізичною особою-підприємцем. 29 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Лише із 2012 року [PERSON] спільно з дружиною [PERSON] розпочали реконструкцію спірних складських приміщень, яка тривала по 2013 рік. У 2014 році проводилися оздоблювальні роботи всередині приміщення. З 2009 по 2013 рік коштами [PERSON] та його дружини [PERSON] було сплачено кредит за договором відновлювальної кредитної лінії із АКБ «Укрсоцбанк». 13 січня 2015 року [PERSON] отримав правовстановлюючі документи на новий об`єкт нерухомого майна із назвою «Офісні та складські приміщення, паливна, гараж». Надалі він із дружиною спільно працювали у даних приміщеннях. Також разом із ними працював син [PERSON] від першого шлюбу відповідач [PERSON] , якому батько доручив організацію продажу товарів через мережу Інтернет. Однак 20 січня 2018 року [PERSON] загинув. Після цього, син позивача [PERSON] вирішив зайняти місце батька, забрати собі його бізнес, і про це заявив [PERSON] Для цього після смерті батька він підбурював працівників не працювати із [PERSON] , продовжував самостійно збувати товари через Інтернет-магазин www.plusplus. [INFO] .ua, який адміністрував. До спливу шестимісячного строку після смерті батька заявив [PERSON] про свої спадкові права, у зв`язку з чим остання висловила йому свою письмову пропозицію щодо вирішення спору, яка була проігнорована. В результаті у спір вступила мати відповідача [PERSON] [PERSON] , пред`явивши позов і заявивши про свої претензії на майно. Відтак, відповідачі [PERSON] та [PERSON] у відзиві просили відмовити в задоволенні позову по суті в частині визнання права власності на нежитлову нерухомість, зважаючи на те, що позивач [PERSON] : - не брала жодної участі у придбанні земельної ділянки та складських приміщень, які фактично були придбані за власні кошти фізичною особою-підприємцем [PERSON] (з підстав передбачених ст.ст.57, 61 СК України, ст.52 ЦК України - щодо придбання одним з подружжя, який є фізичною особою - підприємцем майна за особисті кошти); - не брала участі у реконструкції складських приміщень, внаслідок чого за спільні кошти [PERSON] та відповідача [PERSON] було створено нову річ новий об`єкт нерухомого майна (з підстав, передбачених ст.ст.331 та 332 ЦК України - щодо набуття права власності на нову річ). Разом з тим, зважаючи на обізнаність позивача [PERSON] у тому, що вона не є зареєстрованим співвласником спірного майна; не була стороною договорів його купівлі-продажу; майно реконструювалось [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачем та після реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] ; після реконструкції без будь-якої згоди позивача [PERSON] одноособово зареєстрував на своє ім`я право власності на новозбудовані складські приміщення, - відповідачі [PERSON] та [PERSON] заявили про застосування до вимог позивача [PERSON] про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу, строків позовної давності, передбачених ч.2 ст.72 СК України. За переконаннями відповідачів [PERSON] та [PERSON] , вимога позивача про визнання права власності на 1/2 квартири [ADDRESS] до задоволення також не підлягає, оскільки [PERSON] є одноособовим титульним її власником, її права не порушуються та не оспорюються, а тому не можуть захищатись в судовому порядку в обраний нею спосіб. Також у відзиві [PERSON] та [PERSON] заявили клопотання про неврахування судом під час розгляду справи, як підстави до задоволення первісного позову, його визнання дітьми позивача [PERSON] та [PERSON] , через те, що незважаючи на свій процесуальний статус відповідачів, вони є зацікавленими у вирішенні спору на користь позивача, яка є їх рідною матір`ю. Крім того, 20 грудня 2018 року [PERSON] у власних інтересах та в інтересах її малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] , служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області про визнання права власності на частки в нерухомому майні, набуті за час шлюбу та в порядку спадкування (т.2 а.с.112-126). Зустрічні позовні вимоги обґрунтувала підставами, які виклала у своєму відзиві на первісну позовну заяву. Вказала, що спірне нежитлове нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , фактично було придбане за власні кошти її чоловіка [PERSON] , а тому за його життя було його особистою власністю. У шлюбі із [PERSON] , за рахунок їхньої спільної праці та спільних коштів вони провели реконструкцію складських приміщень, окремо збудували два гаражі, а тому створили новий об`єкт нерухомого майна «Офісні та складські приміщення, паливна, гараж», право власності на який 13 січня 2015 року зареєстрував [PERSON] Вважає, що дане нерухоме майно фактичне набуте 13 січня 2015 року нею з чоловіком у шлюбі, а тому з підстав, передбачених ст.60 СК України, є їх спільною сумісною власністю подружжя. Додатково ствердила, що спірне нежитлове нерухоме майно після його реконструкції, а також земельна ділянка після поліпшень, проведених внаслідок спільної праці та капіталовкладень із [PERSON] в період їх шлюбу, істотно збільшились у своїй вартості, а тому на підставі ст.62 СК України можуть бути також визнані судом об`єктом їх спільної сумісної власності подружжя. За таких умов фактично просила визнати офісні та складські приміщення, паливну, земельну ділянку площею 2108 м2, а також гараж площею 147,9 м2, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , в якій їй належить половина цього майна. Іншу половину спірного нежитлового нерухомого майна, яка належала її покійному чоловіку [PERSON] вважає необхідним поділити між усіма його спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках. Оскільки до кола спадкоємців майна чоловіка першої черги належать вона [PERSON] , мати [PERSON] , двоє його дітей від першого шлюбу відповідачі [PERSON] та [PERSON] , а також двоє його дітей від другого шлюбу малолітні [PERSON] та [PERSON] , то частка кожного з них в порядку спадкування за законом складає по 1/12 від спірного нежитлового нерухомого майна. Тому, за зустрічним позовом в сукупності підстав для позовних вимог просила визнати за нею право власності на 7/12 частини об`єктів нерухомого майна: офісні та складські приміщення, паливна, земельна ділянка площею 2108 м2, а також гараж площею 147,9 м2, що за адресою: [ADDRESS] . Крім того, діючи в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , просила визнати за кожним з них право власності на частки, що становлять по 1/12 вказаного нежитлового нерухомого майна. Разом з тим, зважаючи на первісні позовні вимоги [PERSON] , за якими вона просила суд визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом їх із [PERSON] спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] заявила зустрічні позовні вимоги про визнання права власності за нею та її дітьми в розмірі по 1/12 частки у вказаній квартирі кожному в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 26 грудня 2018 року первісний та зустрічний позов були об`єднані в одне провадження (т.2 а.с.135-136). 11 січня 2019 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] , за яким він просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки усе спірне майно набувалося його батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] спільними зусиллями у шлюбі, а після його розірвання вони продовжували співпрацювати, разом розвинули його в результаті спільної праці, а [PERSON] до спірного майна відношення не має (т.2 а.с.166). 27 березня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та її призначено до розгляду по суті. 03 червня 2019 року до суду надійшла заява позивача за первісним позовом [PERSON] за якою вона відмовилась від частини позовних вимог, що стосуються квартири [ADDRESS] . Відтак за первісним позовом [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частину приміщення, загальною площею 462,9 м2, на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 2018 м2, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судових засіданнях свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Зустрічний позов визнали частково: - в частині, що стосується складських приміщень за адресою: [ADDRESS] , визнали за [PERSON] та її малолітніми дітьми право успадкувати частки у майні, яка належала [PERSON] , без врахування частки (1/2 частини приміщення, загальною площею 462,9 м2), яка за переконаннями [PERSON] , повинна належати їй, як майно набуте у шлюбі з [PERSON] з підстав вказаних нею у первісному позові; - в частині, що стосується земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , також визнали за [PERSON] та її малолітніми дітьми право успадкувати частки у майні, яка належала [PERSON] , без врахування частки (1/2 частини земельної ділянки загальною площею 2018 м2), яка за переконаннями [PERSON] , повинна належати їй, як майно набуте у шлюбі з [PERSON] з підстав вказаних нею у первісному позові; - в частині, що стосується гаражів за адресою: [ADDRESS] , позовні вимоги визнали повністю, підтвердивши, що [PERSON] не мала відношення до їх будівництва, а відтак не має жодних претензій на них; - в частині, що стосується квартири [ADDRESS] , [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом також визнали повністю, зазначивши, що ця квартира є майном, яке перебувало у спільній сумісній власності її та [PERSON] як подружжя, а тому [PERSON] , як дружина [PERSON] , яка перебувала з ним у шлюбі на час його смерті, а також їх малолітні діти, вправі успадкувати частку чоловіка (для дітей - батька) нарівні з іншими спадкоємцями. Відповідачі за первісним та зустрічним позовами [PERSON] та [PERSON] у справі зайняли однакову позицію. Первісний позов своєї матері визнали повністю з підстав, зазначених у її позовній заяві, а зустрічний позов визнали частково, заперечивши його в частині, яка є ідентичною з позицією [PERSON] .. Відповідач за первісним позовом, а також третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову за зустрічним позовом [PERSON] первісний позов заперечила повністю, стверджуючи, що на момент розірвання шлюбу у травні 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленостей про те, що [PERSON] не буде претендувати на складські приміщення та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Взамін їй було залишено у власності квартиру [ADDRESS] , крім того вона отримала у власність магазин «Наталі» за адресою: [ADDRESS] , який [PERSON] подарувала напередодні розлучення із сином, відділ елітної парфумерії у ньому, забезпеченням товару в який до смерті опікувався [PERSON] Син також продовжував після розірвання шлюбу опікуватися матеріальним забезпеченням колишньої сім`ї. У зв`язку з цим за позицією [PERSON] , її колишня невістка [PERSON] не вправі претендувати на складські приміщення та земельну ділянку. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов заперечили повністю з підстав, викладених у відзиві та зустрічному позові. Свої вимоги за зустрічним позовом з цих же підстав підтримали у повному обсязі. Разом з тим, не відмовляючись від своїх позовних вимог, [PERSON] та її представник [PERSON] у судових засіданнях вказали на несправедливість власних претензій на квартиру по [ADDRESS] , яка [ADDRESS] праву повинна належати [PERSON] Необхідність заявлення ними таких вимог була зумовлена несправедливими первісними вимогами [PERSON] , а тому при вирішенні спору в частині квартири поклалися на розсуд суду. Представник третьої особи - виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування в судові засідання не з`явився, про судові засідання повідомлявся належним чином, до суду скерував заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, прийняти рішення в інтересах малолітніх дітей. Під час судового розгляду справи задоволені клопотання сторін про їх допити як свідків в цій справі. Так, опитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] фактично підтвердила власну позицію, викладену нею у позовній заяві. Вказала, що перебувала у шлюбі з [PERSON] з 1994 по 2008 рік. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON] та дочка [PERSON] . Від самого початку спільних сімейних відносин вона із чоловіком організували підприємницьку діяльність, здійснювали гуртові придбання та продаж у роздріб товарів побутової хімії та косметики. З 1993 року працювала викладачем, однак допомагала чоловіку в організації власного бізнесу. Орендували разом торгові точки. У 1997 році батьки [PERSON] придбали для неї квартиру [ADDRESS] , яку вона разом із чоловіком переобладнали під магазин «Наталі». В той же час вони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] , де зробили ремонт та почали спільно проживати. За спільні кошти у 2003 році придбали складські приміщення та земельну ділянку, які використовували для зберігання товарів, які продавались у магазині «Наталі», а також магазині «Плюс», приміщення якого орендували. Спільно проживали до 2008 року, коли [PERSON] заявив про розлучення. Розлучення відбулось без конфліктів та жодних письмових чи усних домовленостей про поділ майна, оскільки в цьому потреби не було. Фактично вийшовши із залу суду, разом сіли у один автомобіль та поїхали на роботу. У складських приміщеннях разом обладнали офіси та впродовж шлюбних відносин, а так само після розірвання шлюбу, продовжили спільне підприємництво. [PERSON] займався поставками товарів на склади, вона здійснювала продаж товарів елітної парфумерії у магазині «Наталі». Така співпраця тривала до моменту смерті [PERSON] у 2018 році. Про порушення своїх прав власності на нерухоме майно дізналась після смерті [PERSON] Опитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] підтвердила наявність фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та її сином [PERSON] в період з 1994 по 2008 рік. Однак зазначила, що фактично із 2006 року шлюбні відносини між ними припинились. З цього часу [PERSON] жив у матері окремо від своєї сім`ї. Приблизно із 2006 року у нього почались відносини із [PERSON] , яка цього ж року переїхала жити до них. У 2008 році [PERSON] завагітніла, а тому [PERSON] вирішив розірвати шлюб із [PERSON] При розлученні між ними вирішувалися питання щодо поділу майна, внаслідок яких син віддав [PERSON] магазин «Наталі» та квартиру на [ADDRESS] , взамін остання обіцяла не претендувати на складські приміщення. Таким чином, [PERSON] після розірвання шлюбу та до цього часу займалась лише продажем товарів у відділі елітної парфумерії у магазині «Наталі», а до складських приміщень не мала жодного відношення. Після розлучення [PERSON] розвивав свій бізнес разом із [PERSON] , яка допомагала йому у вирішенні всіх питань. Спільними зусиллями нове подружжя розбудувало складські приміщення, на які тепер безпідставно претендує колишня дружина її сина. Опитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] фактично підтвердив пояснення своєї матері [PERSON] з приводу спільного проживання із батьком [PERSON] в період їх шлюбу. Вказав, що до смерті батька разом із ним також розвивав його бізнес, був адміністратором створеного Інтернет-магазину www.plusplus [INFO] , за допомогою якого вони здійснювали продаж товару. Підтвердив, що за життя батька у сім`ї не виникало жодних непорозумінь, спір з`явився лише після його смерті. Опитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] фактично підтвердила пояснення матері [PERSON] з приводу їх спільного проживання із [PERSON] в час шлюбу. Опитана в судовому засіданні як свідок відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] пояснила, що познайомилась із [PERSON] у 2006 році. Від того часу у них склалися близькі стосунки, а з кінця 2006 року вони почали спільно проживати у [PERSON] З лютого 2007 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду менеджера збуту. Надалі вони разом переїхали проживати у нову квартиру. У травні 2008 року [PERSON] розлучився із [PERSON] [INFO] 2008 року у них народилась дочка [PERSON] . Після народження дитини, у зв`язку з великими кредитними заборгованостями, вирішила не йти у декретну відпустку, а працювати разом із [PERSON] . Із ним зареєструвала шлюб 29 вересня 2009 року. У зв`язку із придбанням протягом 2009 року нових магазинів, почала допомагати чоловіку у здійсненні гуртової торгівлі. Її робоче місце знаходилось на території спірних складських приміщень, поруч із чоловіком. У зв`язку із розширенням бізнесу протягом 2012-2015 років вони за спільні кошти, а також кошти, які чоловік отримував у кредит, провели повну реконструкцію складських приміщень, надбудували другий поверх, провели ремонтні роботи, створили офісні приміщення, окремо побудували гаражне приміщення. З 2015 року [PERSON] за кошти від підприємницької діяльності було створено Інтернет-магазин, до адміністрування якого він залучив свого старшого сина [PERSON] , на якого було оформлено доменне ім`я сайту. Однак останній у 2017 році заявив, що йде від батька, а тому зобов`язався повернути Інтернет-магазин, власноручно написав батькові розписку, однак не встиг переоформити доменне ім`я сайту, оскільки [PERSON] [INFO] січня 2018 року загинув. Після смерті батька [PERSON] заявив про свої права на успадкування бізнесу в цілому, підбурював працівників працювати з ним, змінив паролі доступу до Інтернет-магазину, забрав частину товару. Претендуючи на лідерство у організованому батьком підприємстві, [PERSON] до своєї мети, спрямованої на позбавлення [PERSON] частки у спірному майні, залучив свою матір [PERSON] , від імені якої було подано позов у даній справі. Підтвердила умови та домовленості між [PERSON] та [PERSON] при їх розлученні, а тому вказала, що остання не має права на будь-які частки у складських та офісних приміщеннях, а також земельній ділянці, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . За клопотанням позивача за первісним позовом [PERSON] допитано у справі як свідка її батька [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що його дочка [PERSON] із 1994 році перебувала у шлюбі із [PERSON] Зазначив, що тоді ж подарував своїй дочці у власність квартиру, що знаходилась у [ADDRESS] . Із чоловіком вони прожили у шлюбі до 2008 року, мають двох дітей: сина [PERSON] та дочку [PERSON] . Крім того вказав, що після розірвання шлюбу вони вирішили не ділити майно в обмін на взаємну допомогу, однак після розлучення спільного бізнесу не вели. У дочки був свій відділ елітної парфумерії у магазині « [PERSON] ». Інші свідки у справі були допитані за клопотанням сторони позивача за зустрічним позовом [PERSON] Так, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була у хороших відносинах за життя із [PERSON] , працювала у нього з листопада 2005 року на посаді менеджера із збуту побутової хімії та косметики. Є його та [PERSON] кумою. Вказала, що [PERSON] підприємницькою діяльністю із чоловіком за період їх шлюбу не займалась, оскільки працювала вчителем. Остання зараз є власником магазину «Наталі». Участі у реконструкції складських приміщень на [ADDRESS] Шухевича [ADDRESS] не брала. Натомість [PERSON] разом із [PERSON] спільно працювала із 2007 року. Планувала реконструкцію складських приміщень, замовляла товари. У 2008 році із слів [PERSON] дізналась про усну домовленість щодо розподілу майна при розлученні із [PERSON] , за якою останній передав у її власність дві квартири, в одній з яких знаходився магазин «Наталі», а також зобов`язався матеріально забезпечувати [PERSON] та дітей від першого шлюбу щомісячно виплачуючи їм 10000 гривень. Жодних спорів з приводу майна між [PERSON] та [PERSON] за його життя не було. Після смерті [PERSON] , його син [PERSON] кликав її до себе на роботу, однак свідок відмовилась, і з лютого 2018 року працює разом із [PERSON] Допитана свідок [PERSON] пояснила, що з 2006 року надавала [PERSON] послуги у здійсненні бухгалтерського обліку його підприємницької діяльності. Вказала, що раніше також допомагала провадити бухгалтерський облік його матері [PERSON] та сину [PERSON] , які також були оформлені приватними підприємцями. [PERSON] не здійснювала підприємницької діяльності. Реконструкцію складських приміщень проводили [PERSON] та його друга дружина [PERSON] , усі рішення з цього питання вони приймали спільно. [PERSON] була оформлена на роботі у [PERSON] із 2007 року. Впродовж 2007-2008 років [PERSON] отримувала заробітну плату у [PERSON] , а з 2008 року оформлена приватним підприємцем та фактично здійснювала підприємницьку діяльність за адресою: [ADDRESS] , разом із своїм чоловіком до його смерті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 2006 року працював вантажником на складських приміщеннях [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Останній самостійно займався підприємницькою діяльністю, був «мозком» компанії, його перша дружина йому в цьому не допомагала. Як до реконструкції, так і після її проведення, він [PERSON] у офісних та складських приміщеннях не бачив, товар на склад вона не поставляла, а також зі складу ніколи не отримувала. Натомість [PERSON] з 2007 року здійснювала організаційні функції у підприємництві, проводила контроль за належним зберіганням товарів, розподілу його за асортиментом. Реконструкція складських приміщень проводилась [PERSON] з участю [PERSON] Остання на даний час є роботодавцем свідка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що працював у [PERSON] на посаді водія, а потім менеджера із збуту товарів із 2001 року, крім періоду 2005-2007 років, оскільки в цей час перебував на заробітках в Італії. Ствердив, що на початку здійснення [PERSON] підприємницької діяльності його перша дружина [PERSON] надавала йому допомогу, - здійснювала продаж товарів на базарі. Однак пізніше, в тому числі після придбання складських приміщень, він її не бачив. Натомість з 2007 року у житті [PERSON] з`явилась [PERSON] , яка спочатку прийшла до нього на роботу, а у 2008 році стала його дружиною. Свідок [PERSON] пояснила, що із 2009 року працювала продавцем-консультантом у магазині «Плюс» (м. Нововолинськ, проспект Перемоги, 18), який належав [PERSON] Вказала, що [PERSON] є директором вказаного магазину із 2009 року, натомість [PERSON] працювала викладачем у технікумі, а крім того [PERSON] їй залишив відділ парфумерії у магазині «Наталі». Свідку невідомі факти спільної діяльності [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що працювала у [PERSON] на посаді продавця, а тепер торгового агента, із 2009 року, на даний час її роботодавцем є [PERSON] Ствердила, що у [PERSON] був свій відділ продажу товарів хімії у магазині «Наталі» у місті Нововолинську, натомість у його колишньої дружини [PERSON] у цьому ж магазині був парфумерний відділ. Заслухавши позиції сторін, опитавши заявлених ними свідків та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні правовідносини, які виникли між сторонами, та прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.ч.1-3\~ст.13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Збирання доказів\~у цивільних\~справах не\~є обов`язком\~суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ч.ч.1-4\~ст.12\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом.Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.60\~СК України,\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба,\~тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 57 СК України встановлюються винятки із загального правила набуття спільної сумісної власності подружжя, зокрема: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Таким чином, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна. За змістом цих норм належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Як встановлено у справі, 07 серпня 1994 року позивач за первісним позовом [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] . Вказаний факт сторонами не заперечувався. 04 травня 1995 року у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , а [INFO] дочка [PERSON] , що підтверджено відповідними копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (т.1 а.с.28-29). 07 червня 1999 року [PERSON] зареєструвався як фізична особа підприємець, що засвідчено відповідною копією свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (т.1 а.с.159). Підприємницька діяльність [PERSON] полягала спочатку у роздрібній, а потім і гуртовій торгівлі товарами побутової хімії, парфумерними та косметичними товарами. З метою розширення підприємницької діяльності, на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу від 26 квітня 2003 року [PERSON] у ТОВ «Колос» було придбано у власність будівлю в цілому загальною площею 462,9 м2, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.7-8). Рішенням Нововолинської міської ради Волинської області № 17/19 від 20 грудня 2007 року вулицю Галана у місті Нововолинську перейменовано на вулицю Генерала Шухевича (т.1 а.с.37), надалі також змінено нумерацію будівлі на «2б». Наданою позивачем за первісним позовом копією плану приміщень підтверджено, що загальна площа будівлі на момент її придбання становила 462,9 м2 (т.1 а.с.9). Право власності на придбане нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] 05 листопада 2003 року, що підтверджується копією відповідного Витягу про реєстрацію права власності на нього № 1913504 (т.1 а.с.10). Копією довідки відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 225 від 21 жовтня 2004 року також підтверджується про те, що [PERSON] належить будівля за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.34). У відповідності до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 23 грудня 2004 року, підприємець [PERSON] у Нововолинської міської ради Волинської області придбав земельну ділянку площею 2108 м2 для обслуговування вказаних вище складських приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] за ціною 46744 гривень на умовах розстрочки до 20 грудня 2005 року (т.1 а.с.14). Поданими стороною [PERSON] копіями платіжних доручень стверджується про те, що саме підприємець [PERSON] протягом 28 грудня 2004 року 08 лютого 2006 року провів повну виплату коштів за придбану земельну ділянку (т.2 а.с.38-44). 17 жовтня 2006 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 2108 м2 (кадастровий номер [NUMBER] ) для обслуговування складських приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що стверджується копією відповідного Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданим Нововолинською міською радою (т.1 а.с.15-16). Копіями Витягу з Державного реєстру правочинів № 629598 та від 31 грудня 2004 року та Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 629587 від 31 грудня 2004 року, стверджується про реєстрацію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.18, 19). Копіями сторінок будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в квартирі [ADDRESS] стверджується про те, що [PERSON] спільно із своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] із 05 квітня 2005 року по даний час зареєстровані та проживають у цій квартирі. Факт реєстрації права власності в цей час на дану квартиру за [PERSON] також не заперечувався сторонами. Відтак, судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме земельна ділянка та нежитлові складські приміщення за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] також квартира за адресою: [ADDRESS] , були придбані в період шлюбу позивача за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] Право власності на нежитлове нерухоме майно було оформлене за [PERSON] , який також використовував його для підприємницької діяльності. Право власності на квартиру, яка використовувалась для проживання сім`ї, було оформлено за [PERSON] . Вказані фактичні дані не оспорювалися сторонами, підтверджені ними, документально та свідками у справі. Однак, як встановлено показаннями сторін [PERSON] , [PERSON] , а також підтверджується рішенням Нововолинського міського суду від 26 травня 2008 року у справі № 2-945-08 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, сімейні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинились з 2005 року. Як встановлено вказаним рішенням суду, доводами [PERSON] щодо розірвання шлюбу було те, що сімейне життя у них із [PERSON] не склалося, вони з дружиною різні люди у яких різні погляди на сімейне життя, несумісні характери. У подружжя немає спільного бюджету і господарства. З 2005 року не підтримують подружніх відносин та проживають окремо, тому вважає, що примирення і збереження сім`ї є неможливим, оскільки сім`я існує формально, просив позов задовольнити. На попередньому судовому засіданні [PERSON] вказані позовні вимоги визнала повністю (т.1 а.с.178). У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Незважаючи на заперечення у даній справі позивача за первісним позовом [PERSON] щодо припинення фактичних шлюбних відносин із її колишнім чоловіком з 2005 року, суд вважає вказаний встановленим на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України, зважаючи також і на те, що у його спростування [PERSON] не подала жодного доказу. У відповідності до ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Аналізуючи хронологію наступних подій судом встановлено, що незважаючи на фактичне припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] із 2005 року та за час їхнього окремого проживання, останній продовжив самостійно розвиток своєї підприємницької діяльності, а також вклав чималі кошти і зусилля у поліпшення спірного нерухомого майна. Так, 01 лютого 2008 року [PERSON] уклав із АКБ «Укрсоцбанк» договір відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К, за яким отримав у користування 560\~000 гривень (т.1 а.с.161-171). 29 лютого 2008 року [PERSON] отримав висновок № 1388 державного пожежного нагляду по наміченій земельній ділянці на реконструкцію приміщень під склад на надбудову офісі та будівництво гаража по [ADDRESS] (т.1 а.с.233). Крім того, він же отримав у житлово-комунальному об`єднанні Нововолинської міської ради технічні умови на відведення зливних вод від реконструкції підвальних приміщень під склад, надбудови офісних приміщень та будівництва гаража, а також у ВДАІ м. Нововолинська технічні умови щодо підведення під`їзних шляхів, облаштування прилеглої території після реконструкції вказаних приміщень, у підприємстві «Нововолинськводоканал» технічні умови на облаштування каналізації внаслідок реконструкції (т.1 а.с.231, 232, 233, 234). 27 березня 2008 року [PERSON] затвердив у відділі містобудування та архітектури Нововолинського міськвиконкому архітектурно-планувальне завдання № 58/2008 на реконструкцію нежитлової споруди загальною площею 462,9 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.226-230). 05 травня 2008 року [PERSON] звернувся до Нововолинського міського суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві ствердив про те, що з 2005 року не підтримував із нею подружніх відносин та проживав окремо, у подружжя немає спільного бюджету і господарства (т.1 а.с.178). Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 26 травня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (т.1 а.с.178-179). Копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03 вересня 2008 року засвідчено факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.20). За доводами сторін [PERSON] та [PERSON] , у цей період часу, тобто після подання позову про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та до винесення рішення судом, було досягнуто спільної згоди про поділ майна подружжя, за якою [PERSON] погодилась без зволікань розірвати шлюб та не претендувати на комерційну нерухомість (спірні складські приміщення і земельну ділянку) та аліменти. Взамін [PERSON] залишив у користуванні [PERSON] та дітей чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , передав для позивача [PERSON] товари (відділ елітної парфумерії в магазині «Наталі») на суму близько 20 000 доларів США, взяв на себе обов`язки по сплаті заборгованості за кредитним договором, яка станом на 13 травня 2008 року становила 554838, 65 грн., зобов`язався допомагати дітям без сплати аліментів. Крім того, матір [PERSON] - відповідач [PERSON] 15 травня 2008 року подарувала [PERSON] приміщення магазину косметики та побутової хімії «Наталі» загальною площею 65, 2 м2, який на той час вже було відкрито по вулиці Св [ADDRESS] . Вказані доводи сторін підтверджені у справі поданими ними доказами, зокрема копією довідки АКБ «Укрсоцбанк», якою стверджується про те, що станом на 13 травня 2008 року кредитна заборгованість [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К становила 554838, 65 гривень (т.1 а.с.173). Відповідно до ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відтак, в разі укладення вказаного договору в інтересах сім`ї, у [PERSON] виникав обов`язок здійснювати погашення боргу за вказаним кредитним договором солідарно із [PERSON] , однак як вбачається з матеріалів справи останній самостійно, без допомоги останньої, виконав усі умови усної домовленості з колишньою дружиною та умови договору відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К, сплатив тіло кредиту та проценти за його користування у повному обсязі. Поданими стороною [PERSON] копіями квитанцій стверджується про те, що [PERSON] протягом січня 2009 року вересня 2013 року самостійно після розірвання шлюбу із [PERSON] здійснював погашення кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К (т.2 а.с.16-28). Отже, вказаний факт є підтвердженням того, що [PERSON] виконав частину домовленостей із [PERSON] при розлученні. Крім того, 15 травня 2008 року, тобто після подання її сином [PERSON] до суду позовної заяви про розірвання шлюбу та до прийняття судом рішення у справі, [PERSON] подарувала [PERSON] приміщення магазину косметики та побутової хімії «Наталі», який знаходиться у будинку [ADDRESS] , що підтверджено у справі копією відповідного договору дарування (т.1 а.с.175-176). Вказаний факт є також безсумнівним підтвердженням доводів [PERSON] та [PERSON] щодо домовленостей при розлученні [PERSON] із своїм чоловіком [PERSON] з приводу поділу їхнього майна. Інший мотив вчинення такого правочину матері [PERSON] в інтересах [PERSON] у справі доведений не був. У відповідності до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. На підставі ч.3 ст.69 СК України, договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] , як до розірвання шлюбу, так і після розірвання шлюбу, жодного договору про поділ нерухомого майна у письмовій формі не укладали та у нотаріуса не посвідчували, що є черговим підтвердженням того, що в період розірвання шлюбу вони один до одного претензій щодо поділу нерухомого майна не мали, а продовжили залишатися титульними власниками кожен своєї нерухомості. В той же час поясненнями сторін [PERSON] , [PERSON] , поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також свідка [PERSON] , який є рідним батьком позивача за первісним позовом, встановлено, що [PERSON] після розірвання шлюбу отримала у розпорядження та керувала відділом елітної парфумерії у магазині «Наталі», який перейшов у її власність від [PERSON] за договором дарування Вказаний факт також є підтвердженням виконання [PERSON] своїх домовленостей із [PERSON] щодо поділу майна при розірванні шлюбу. Разом з тим, показаннями тих же свідків встановлено, що діяльність вказаного відділу елітної парфумерії у магазині «Наталі» жодним чином не пов`язувалась із підприємницькою діяльністю [PERSON] з приводу використання спірних нежитлових об`єктів нерухомого майна. Товари, які збувалися у вказаному відділі у спірних складських приміщеннях не зберігались. Адміністративна робота з приводу організації роботи та керівництва вказаним відділом у магазині «Наталі» із офісних приміщень на [ADDRESS] , не проводилась. У відповідності до витягу з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого 18 жовтня 2018 року щодо [PERSON] , вона була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності лише з 11 вересня 2009 року, тобто через рік після розірвання шлюбу із [PERSON] .. За видом діяльності здійснювала роздрібну торгівлю косметичними та парфумерними товарами. 27 грудня 2016 року зареєстровано припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем (т.1 а.с.206-208). Поясненнями сторін встановлено, що [PERSON] окремо від [PERSON] також здійснював роздрібну торгівлю товарами побутової хімії у магазині «Наталі», однак займав (орендував без укладення відповідного договору) для цього інший відділ. Однак, така діяльність не може свідчити про спільну підприємництво, оскільки товари були різного виду, у відділи поставлялися окремо, прибуток від їх збуту також був окремим, не був спільним та не ділився між [PERSON] та [PERSON] Окремі випадки надання допомоги [PERSON] своїй колишній дружині у здійсненні підприємницької діяльності не може розцінюватись судом як спільна підприємницька діяльність колишнього подружжя. Також доведеними у справі були факти надання [PERSON] матеріальної допомоги своїм дітям після розлучення без сплати аліментів. Так, за доводами сторін він до своєї смерті забезпечував навчання своєї дочки [PERSON] у Львівському медичному національному університеті імені Д. Галицького, а крім того оформив до себе на роботу та виплачував заробітну плату своєму сину [PERSON] , доручив йому адміністрування інтернет-магазину. Не заперечували сторони також фактів надання [PERSON] окремої матеріальної допомоги своїй першій сім`ї. 30 вересня 2008 року у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.181). Вказаний факт є також підтвердженням доводів [PERSON] з приводу близьких відносин із [PERSON] до розірвання ним шлюбу із [PERSON] та спростовує доводи останньої про те, що у неї із [PERSON] тривали сімейні відносини до дня розлучення. Разом з тим юридичне значення у справі також мають факти того, що 18 грудня 2008 року [PERSON] зареєструвалась фізичною особою-підприємцем, що підтверджено нею копією відповідного свідоцтва про державну реєстрацію серії [NUMBER] (т.1 а.с.183-184) та почала здійснювати свою підприємницьку діяльність фактично спільно із [PERSON] Так, [PERSON] із 2007 року активно допомагала [PERSON] своєю фізичною працею у здійсненні підприємницької діяльності, а з часу реєстрації як фізичної особи-підприємця, нарівні з\~ним,маючи своє робоче місце на території спірних складських приміщень по [ADDRESS] , вирішувала всі питання ведення бізнесу, організовувала роботу працівників. Вказаний факт підтверджений поясненнями сторін [PERSON] , [PERSON] , поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, 29 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Нововолинського міського управління юстиції Волинської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджено копією відповідного свідоцтва серії [NUMBER] (т.1 а.с.210). Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу із першою дружиною, [PERSON] не здійснював жодних робіт по реконструкції спірного нерухомого майна протягом трьох років, однак за цей час вживав відкриті та активні дії до підготовки реконструкції. Вказані дії щодо нерухомого майна від початку він вчиняв без жодного погодження із своєю колишньою дружиною [PERSON] . Так, відмовою у наданні дозволу на виконання будівельних робіт від 18 серпня 2008 року № 20, а також повідомленням про повернення декларації № ВЛ 09111018600 від 19 липня 2011 року, які були видані інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Волинській області (т.1 а.с.236, 237), стверджується, що протягом 2008-2011 років реконструкцію спірних складських приміщень ще не було розпочато. 13 листопада 2008 року [PERSON] подав замовлення № 031, за яким було розроблено робочий проект реконструкції підвальних приміщень під склад, надбудови під офісні приміщення, будівництва гаража по [ADDRESS] (т.1 а.с.212-225). Витягом з рішення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області № 306 від 17 вересня 2010 року «Про будівництво нових будівель і споруд, перепланування та реконструкцію приміщень» встановлено, що [PERSON] дозволено розробити проект реконструкції існуючої нежилої будівлі, належної йому на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 26 квітня 2003 року, а саме реконструкцію приміщень бару під складські приміщення та паливну, надбудову другого поверху під офісні приміщення та будівництво гаражних боксів на земельній ділянці на [ADDRESS] , яка належить підприємцю на праві власності згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки (т.1 а.с.35). Поданими [PERSON] та [PERSON] довідками з ГУ ДФС у Волинській області, звітами суб`єкта малого підприємництва-фізичної особи платника податку за 2004-2015 роки та розрахунками доходів стверджується про те, що із 2003 по 2006 рік [PERSON] здійснював підприємницьку діяльність самостійно, із 2006 року разом із матір`ю [PERSON] , а з 2009 року також із [PERSON] . Їхні доходи від підприємницької діяльності були стабільними та протягом 2013-2015 років суттєво зросли (т.1 а.с.189-204). Копіями сторінок загальних журналів щодо реконструкції існуючої нежилої будівлі під бар, складські приміщення та паливну, надбудову другого поверху під офісне приміщення та будівництва гаражних боксів, підтверджується фактичне проведення робіт по їх реконструкції впродовж 10 жовтня 2011 року до 05 червня 2013 року (т.1 а.с.239-258). У відповідності до копії довідки відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 07-15/399 від 16 грудня 2014 року, офісно-складські приміщення, паливна та гаражні бокси, загальною площею 848,1 м2, реконструкцію яких здійснив [PERSON] (підстава декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 28 листопада 2014 року № ВЛ 143143320597), на земельній ділянці, що належить забудовнику згідно державного акту на право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2004 року, № 57, розташовані за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.36). 06 жовтня 2014 року ПП «Волиньексперт» на замовлення [PERSON] було виготовлено технічні паспорти на реконструйовані об`єкти: «Офісні та складські приміщення, паливну», а також новозбудований «гараж», що розташовані на [ADDRESS] . У відповідності до поданих копій зазначених технічних паспортів після реконструкції площа першого поверху приміщень склала 495,9 м2; другого поверху 204,3 м2, а разом 700,2 м2. Крім того, на цій же земельній ділянці було збудовано гараж на два гаражних бокси загальною площею 147,9 м2 (т.2 а.с.2-14). Копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32147399 від 13 січня 2015 року, стверджується про те, що 03 грудня 2013 року за [PERSON] було зареєстроване право приватної власності на нерухоме майно «Офісні та складські приміщення, паливна» загальною площею 700,2 м2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.12) Вказаний факт також підтверджується копією свідоцтва про право власності № 32147105 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.11, т.2 а.с.131). Копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32143868 від 13 січня 2015 року, стверджується про те, що 12 січня 2015 року за [PERSON] було зареєстроване право приватної власності на нерухоме майно «Гараж» загальною площею 147,9 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.17). Вказаний факт також підтверджується копією свідоцтва про право власності № 32143371 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.13, т.2 а.с.132). Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] стверджується, що 18 [INFO] 2016 року у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] (т.2 а.с.129). [INFO] [PERSON] помер, що стверджено копією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с.21). У відповідності до матеріалів витребуваної судом спадкової справи № 12/2018 до майна померлого [PERSON] , спадщину після його смерті прийняли його діти [PERSON] , [PERSON] , дружина [PERSON] , в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , а також мати [PERSON] , які подали у встановленому порядку заяви про прийняття спадщини нотаріусу. 02 березня 2018 року [PERSON] звернулась до [PERSON] та [PERSON] із листом від 26 лютого 2018 року щодо можливого врегулювання спору про поділ майна, що належало [PERSON] в позасудовому порядку, запропонувавши їм грошову компенсацію за спадкове майно (т.2 а.с.32-33). 11 травня 2018 року [PERSON] звернулась до [PERSON] із листом від 07 травня 2018 року щодо можливого врегулювання спору про поділ майна, що належало [PERSON] в позасудовому порядку, заявивши про свої права на частку у ньому (т.1 а.с.38-40). Вирішуючи питання про правовий режим власності, а також належність спірного нерухомого майна, судом за доводами сторін встановлено наступні правовідносини. Одним із доводів відповідача за первісним позовом [PERSON] та її представника було те, що земельна ділянка та складські приміщення були придбані [PERSON] за особисті кошти, які він отримав від підприємницької діяльності та використовувались ним в подальшому для підприємництва, тобто є його особистою власністю, яка не відноситься до спільного майна подружжя та не підлягає поділу. Суд не погоджується із такою позицією сторони з наступних підстав. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Статтею 52 ЦК України визначено, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року. Верховний Суд\~у своїй\~практиці також\~від вказаної\~позиції не\~відступає (постанова\~від 10\~липня 2019\~року у\~справі № 613/1521/14-ц). Відтак для визначення правового статусу майна придбаного за час шлюбу, обов`язковим є встановлення джерела коштів за які його було придбано. Позивач за первісним позовом [PERSON] не подаючи жодних доказів на підтвердження своїх доводів, стверджувала, що усе спірне нерухоме майно було придбане нею та її чоловіком за кошти, які вони отримали від спільної підприємницької діяльності. Аналогічно стороною відповідача за первісним позовом [PERSON] також не було подано суду жодного доказу на підтвердження того, що спірне нерухоме майно було придбане за особисті кошти [PERSON] Інші сторони, крім власних доводів в судових засіданнях, участі у процесі доказування не брали взагалі. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд (постанова від 10 жовтня 2018 року у справі № 127/8214/15-ц). Аналіз ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таку ж правову позицію встановила вірною Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Стороною відповідача за первісним позовом [PERSON] та іншими сторонами у справі не було подано жодного доказу у підтвердження того, що спірне нерухоме майно було придбане [PERSON] за його особисті кошти, відтак суд не вбачає підстав для відступлення від вищезазначеної правової презумпції, а отже приходить до висновку про те, що земельна ділянка та нежитлові складські приміщення за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] також квартира за адресою: [ADDRESS] , які були придбані у шлюбі [PERSON] та [PERSON] станом на день їх придбання були спільним сумісним майном подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У відповідності до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Згідно ч.ч.2\~та 3\~ст.72\~СК України,\~до вимоги\~про поділ\~майна,\~заявленої після\~розірвання шлюбу,\~застосовується позовна\~давність у\~три роки,\~яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов. При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Як встановлено за поданими доказами у справі позивачу за первісним позовом [PERSON] було достовірно відомо про те, що: -вона не була стороною договорів купівлі-продажу будівлі та земельної ділянки, не була зареєстрованим власником вказаного нерухомого майна. Протягом усього часу володіння спірним майном здійснював виключно [PERSON] , який розпоряджався вказаним нерухомим майном на власний розсуд та використовував його у своїй підприємницькій діяльності; -05 травня 2008 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до неї про розірвання шлюбу. У позовній заяві ствердив, що з 2005 року не підтримував із нею подружніх відносин та проживав окремо, у подружжя немає спільного бюджету і господарства. (т.1 а.с.178); - \~ \~ \~ \~рішенням суду від 26 травня 2008 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано (т.1 а.с.178-179); -29 вересня 2009 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (т.1 а.с.210); -спірне нерухоме майно реконструювалось протягом 2011-2013 року в період шлюбу [PERSON] із [PERSON] , а відтак з презумпцією, що за їх спільні кошти; -після реконструкції у 2013 році майно фізично та юридично перестало існувати в тому вигляді, в якому його було придбано та оформлено; -13 січня 2015 року [PERSON] , перебуваючи у шлюбі із [PERSON] зареєстрував право власності на реконструйовану комерційну нерухомість на своє ім`я. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу із [PERSON] у 2008 році та в період шлюбу останнього із [PERSON] , позивач за первісним позовом [PERSON] жодним чином не цікавилася долею нерухомості, не брала участі у її утриманні та реконструкції, не отримувала від її використання прибутків. Натомість [PERSON] чітко усвідомлювала, що вказаною діяльністю займається її колишній чоловік із новою дружиною, які в будь-який момент вправі були розпорядитися спірною нерухомістю на власний розсуд. В період життя [PERSON] , його колишня дружина [PERSON] протягом 10 років мала можливість звернутись до нього із вимогами про розподіл спірного майна, однак цього не робила, хоч повинна була, могла і усвідомлювала перспективу заперечень її претензій щодо спірного майна [PERSON] та [PERSON] , адже після реконструкції спірного нерухомого майна його вартість зросла у кілька раз. Вказаний факт, на переконання суду, також підтверджує домовленість між [PERSON] та [PERSON] про розподіл майна подружжя під час розірвання шлюбу. [PERSON] звернулась до суду після смерті [PERSON] з позовними вимогами до його дружини. Причиною звернення до суду вказала те, що [PERSON] перестала виділяти кошти на оплату навчання та проживання дочки та створила неналежні умови праці синові, а тому він був змушений залишити своє робоче місце в офісі. В судових засіданнях інших підстав за яких вона вважала порушеними свої права та інтереси [PERSON] та її представник не вказували, належними доказами не доводили. У зверненні до відповідачів за первісним позовом з приводу досудового врегулювання спору (т.1 а.с.38) [PERSON] як підставу вимоги своєї частки у спірному майні зазначила лише те, що вона перебувала з 1994 року по 2008 рік у шлюбі із [PERSON] при цьому обґрунтування порушення своїх прав не навела. Таким чином суд сприймає таке звернення як формальну підставу для поновлення строків звернення до суду із позовом. В даному випадку суд погоджується із доводами відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] про те, що утримання позивача за первісним позовом [PERSON] та її дітей є не обов`язком відповідачів, а лише їх правом. Вказані правовідносини не мають жодного відношення до права володіння, розпорядження та користування спірним нерухомим майном, а відтак не мають жодного правового значення для справи. У зв`язку з цим суд прийшов до висновку про те, що позивач за первісним позовом [PERSON] не довела той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права власності на спірну нерухомість. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У матеріалах справи міститься клопотання відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності від 19 червня 2018 року (т.1 а.с.145-148, 157). Оскільки позивач за первісним позовом [PERSON] 26 травня 2008 року чітко знала, що при розірванні шлюбу із [PERSON] можуть порушуватись її права власності, однак протягом більш як 10 років з вимогами про їх захист до суду не зверталась, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову [PERSON] з підстав, передбачених ч.2 ст.72 СК України, у зв`язку із застосуванням позовної давності. Щодо зустрічного позову про визнання права власності на частки в нерухомому майні, набуті за час шлюбу та в порядку спадкування, суд прийшов до наступних висновків. За встановленими судом фактичними обставинами справи та у зв`язку із відмовою в задоволенні первісного позову, [PERSON] за життя та в момент укладення шлюбу із [PERSON] 29 вересня 2009 року був власником складського приміщення загальною площею 462,9 м2, та земельної ділянки площею 0,2108 га для обслуговування даного складського приміщення за адресою: [ADDRESS] . На території вказаних об`єктів нерухомості [PERSON] здійснював власну підприємницьку діяльність. Однак, ще до реєстрації шлюбу із [PERSON] він із 2006 року почав проживати з нею однією сім`єю, вести спільне господарство та побут. У 2007 році [PERSON] оформив [PERSON] до себе на роботу на посаду менеджера збуту. 30 вересня 2008 року у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON] (т.1 а.с.181). З часу\~реєстрації [PERSON] \~як фізичної\~особи підприємця18\~грудня 2008\~року (т.1 а.с.183-184), вона почала здійснювати свою підприємницьку діяльність фактично спільно із [PERSON] , нарівні з\~ним,маючи своє робоче місце на території спірних складських приміщень по [ADDRESS] , вирішувала всі питання ведення бізнесу, організовувала роботу працівників. Вказаний факт підтверджений поясненнями сторін [PERSON] , [PERSON] , поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 29 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Нововолинського міського управління юстиції Волинської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджено копією відповідного свідоцтва серії [NUMBER] (т.1 а.с.210). За період спільного проживання однією сім`ю подружжя [PERSON] та [PERSON] та за час їхнього шлюбу вони спільними зусиллями розвивали свою підприємницьку діяльність, отримували стабільний дохід, розмір якого систематично від року в рік збільшувався, що також підтверджено довідками про їх доходи, отримані з ГУ ДФС у Волинській області (т.1а.с.189-204, т.2 а.с.171). За період шлюбу [PERSON] та [PERSON] спірне нежитлове нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зазнало значної реконструкції, збільшилось, у кілька разів зросло у вартості. Вказаний факт підтверджено у справі доказами, на які суд вже посилався у вказаному рішенні, а саме: копіями сторінок загальних журналів щодо реконструкції існуючої нежилої будівлі під бар, складські приміщення та паливну, надбудову другого поверху під офісне приміщення та будівництва гаражних боксів (т.1 а.с.239-258), технічними паспортами від 06 жовтня 2014 року на реконструйовані об`єкти: «Офісні та складські приміщення, паливну», а також новозбудований «гараж», що розташовані на [ADDRESS] . У відповідності до поданих копій зазначених технічних паспортів після реконструкції площа першого поверху приміщень склала 495,9 м2; другого поверху 204,3 м2, а разом 700,2 м2. Крім того, на цій же земельній ділянці було збудовано гараж на два гаражних бокси загальною площею 147,9 м2 (т.2 а.с.2-14). Копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32147399 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.12), копією свідоцтва про право власності № 32147105 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.11, т.2 а.с.131) стверджується про те, що 03 грудня 2013 року за [PERSON] було зареєстроване право приватної власності на нерухоме майно «Офісні та складські приміщення, паливна» загальною площею 700,2 м2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] б Також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32143868 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.17) та копією свідоцтва про право власності № 32143371 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.13, т.2 а.с.132) стверджується про те, що 12 січня 2015 року за [PERSON] було зареєстроване право приватної власності на нерухоме майно «Гараж» загальною площею 147,9 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За доводами сторони позивача за зустрічним позовом [PERSON] після проведеної реконструкції будівля зазнала дороговартісних поліпшень за рахунок спільної праці подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також їх спільних коштів. В результаті цих дій (реконструкції, надбудови, нового будівництва) у 2014 році було завершено зведення нового об`єкта нерухомості будівлі із назвою «Офісні та складські приміщення, паливна», а також «гараж». Отже, за доводами позивача за зустрічним позовом [PERSON] , перебуваючи у шлюбі із нею, завершивши реконструкцію та надбудову будівлі складських приміщень, збільшивши її площу до 700,2 м2, [PERSON] переробив будівлю, внаслідок чого утворився новий об`єкт нерухомого майна (нова річ) офісні та складські приміщення, паливна. Цей об`єкт нерухомості був завершений будівництвом, зданий в експлуатацію і право власності на нього виникло 13 січня 2015 року. Відтак на підставі ч.ч.1 та 2 ст.331 ЦК України, [PERSON] вважає реконструйований об`єкт нерухомості - новоствореним майном (новою річчю), а оскільки вся реконструкція була проведена спільною працею та коштами її та [PERSON] за час їхнього шлюбу, і право власності на нову нерухомість було зареєстроване за її чоловіком в час їхнього шлюбу, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя в силу положень ст.60 СК України. Однак з такими доводами позивача за зустрічним позовом суд не погоджується, оскільки нею не було враховано, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості із зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами. Проведення реконструкції будівлі складських приміщень та надбудови над нею другого поверху засвідчено у справі технічним паспортом щодо вказаного об`єкта нерухомості. У подібних справах диференціація новостворених та реконструйованих об`єктів нерухомості є усталеною судовою практикою, неодноразово була предметом розгляду у Верховному суді України (постанова від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16), а також у Верховному Суді (постанова від 04 липня 2018 року у справі № 335/640/15-ц). Тому висновок про те, що спірний об`єкт нерухомості «Офісні та складські приміщення, паливна», у зв`язку із здійсненням реконструкції, є іншим об`єктом нерухомості, є невірним. На переконання суду, застосування в цьому випадку правила набуття права власності на новостворене нерухоме майно є можливим лише стосовно об`єкта нерухомості «гараж», який було збудовано окремо від будівлі складських приміщень, що також підтверджується технічним паспортом на нього. З приводу об`єкта нерухомості «гараж» суд відразу ж констатує той факт, що зустрічний позов в частині визнання за [PERSON] права власності на 7/12 об`єкта нерухомого майна (в якому [PERSON] належить Ѕ частка в спільній сумісній власності подружжя, та 1/12 частка в порядку спадкування після смерті [PERSON] ) було визнано повністю усіма відповідачами у справі. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на частку об`єкта нерухомого майна «гараж» було визнано усіма сторонами, а відтак їхні права та інтереси в цьому випадку не порушуються, суд вбачає всі підстави для задоволення в цій частині позовних вимог, оскільки вони також ґрунтуються на законі. Разом з тим позивачем за зустрічним позовом до справи долучено висновок № 729/5 від 17 грудня 2018 року будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по зверненню [PERSON] , проведений судовим експертом Серединським О.А. (далі висновок експертизи будівлі) (т.2 а.с.51-53, 54-64, 65-73), а також висновок про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 05 грудня 2018 року, проведеної ТОВ «Волинь-Експерт» (далі висновок експертизи земельної ділянки). Вказані висновки експертиз іншими сторонами у справі не оспорювалися та не заперечувалися, а відтак на підставі ч.1 ст.81 ЦПК України, здійснена в ході їх проведення експертна оцінка спірного нерухомого майна, оскільки у суду не викликає обґрунтованого сумніву щодо її достовірності, вважається встановленою. Інших висновків експертиз щодо оцінки спірного об`єкта нерухомості «складських та офісних приміщень, паливна» та земельної ділянки сторонами у справі не подавалось. Стороною [PERSON] заявлялось клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, однак його нею ж було відкликане у зв`язку з поданням [PERSON] вказаних висновків експертиз. Отже, у відповідності до висновку експертизи будівлі: -ринкова вартість придбаної [PERSON] у 2003 році будівлі (без земельної ділянки) по [ADDRESS] станом на 05 грудня 2018 року без врахування проведеної реконструкції та надбудови становить 1\~494 105 гривень; -ринкова вартість об`єкта нерухомого майна офісні та складські приміщення, паливна (без земельної ділянки) по [ADDRESS] станом на 05 грудня 2018 року становить 3\~527 362 гривень; -ринкова вартість реконструкції та надбудови, проведених у будівлі по [ADDRESS] , в результаті яких було створено об`єкт нерухомого майна офісні та складські приміщення, паливна (без земельної ділянки) по [ADDRESS] становить 2\~033\~257 гривень; -ринкова вартість земельної ділянки по [ADDRESS] загальною площею 2108 м2 станом на 05 грудня 2018 року становить 592\~032 гривень; -ринкова вартість набутої [PERSON] у 2006 році земельної ділянки по [ADDRESS] з врахуванням проведених її поліпшень становить 4\~324 837 гривень; - ринкова вартість проведених поліпшень земельної ділянки по [ADDRESS] , а саме реконструкції та надбудови будівлі офісних та складських приміщень з паливною (А-2), (а), (а1), (а2), (а3), будівлі гаража (Б-1) і замощення по [ADDRESS] становить 3\~732\~805 гривень. У відповідності до висновку експертизи земельної ділянки, ринкова вартість земельної ділянки для обслуговування складських приміщень, площею 2108 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 592032 гривень. Відтак судом встановлено, що внаслідок проведеної реконструкції ринкова вартість: - спірної будівлі складських та офісних приміщень зросла на 2\~033\~257 гривень, тобто у 2,36 раз (3\~527\~362 / 1\~494\~105 = 2,36); - спірної земельної ділянки зросла на 3\~732\~805 гривень, тобто у 7,31 раз (4\~324\~837 / 592\~032 = 7,31). Разом з тим, судом також встановлено, що розмір будівлі складських та офісних приміщень внаслідок проведеної реконструкції збільшився майже вдвічі 700,2 м2, в порівнянні із 462,9 м2. При цьому також судом прийнято до уваги і суттєве якісне покращення первісних складських приміщень, в яких під час реконструкції проведено комплекс ремонтно-відновлювальних робіт На підставі ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено свідками, з 2008 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] будучи зареєстрованою суб`єктом підприємницької діяльності спільно із своїм чоловіком [PERSON] , з яким перебувала у шлюбі, здійснювала підприємницьку діяльність, самостійно отримувала від неї систематичний дохід, який з часом постійно збільшувався. Кошти та трудові затрати вкладала у спірні об`єкти нерухомості. Не припиняла своєї трудової діяльності і в післяпологовий період після народження [INFO] сина [PERSON] (т.2 а.с.129, 130). Активна участь [PERSON] у підприємницькій діяльності свого чоловіка підтверджена у справі свідками. Відтак суд прийшов до висновку про те, що значне збільшення вартісного, якісного та кількісного показників у спірному нерухомому майні відбулось внаслідок спільних трудових та грошових затрат не лише [PERSON] , а і його дружини [PERSON] , що є підставою для визнання вказаного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а відтак і задоволення позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини офісних та складських приміщень, паливної, земельної ділянки площею 2108 м2 та гаража, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , як частини позивача за зустрічним позовом у спільній власності подружжя, тобто нарівні із часткою, що належала [PERSON] . Відповідно до вимог статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Оскільки [PERSON] за життя не було посвідчено заповіт, в даному випадку спадкування належного йому майна повинно здійснюватись за законом. У відповідності до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. У відповідності до ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. На підставі ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У зв`язку з цим суд прийшов до висновку, що право на спадкування частки у спірному нежитловому нерухомому майні, яка належала [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , мають його дружина [PERSON] , четверо його дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також його мати [PERSON] у рівних частках (тобто по 1/12, оскільки інша 1/2 у цьому майні є часткою [PERSON] , як частка у спільній сумісній власності подружжя). Що стосується заявлених позовних вимог про визнання за [PERSON] та її неповнолітніми дітьми права власності в порядку спадкування на частки у квартирі [ADDRESS] , суд прийшов до висновку про можливість задоволення і цих позовних вимог, оскільки з врахуванням обраної [PERSON] тактики захисту своїх інтересів, такі вимоги є підставними та ґрунтуються на законі. Так, за обраним [PERSON] способом захисту своїх інтересів, вона першою заявила позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частки у вказаній квартирі. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за договором купівлі-продажу від 31 грудня 2004 року в період перебування у шлюбі із [PERSON] (т.1 а.с.18, 19). Відтак, враховуючи презумпцією належності майна до спільної сумісної власності подружжя, яке було придбане у шлюбі, якщо не буде доведено у справі, що його придбано за особисті кошти, вказана квартира після її придбання була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Титульним власником вказаної квартири від дня її придбання була [PERSON] Її право приватної власності на дане нерухоме майно не оспорювалось та визнавалось усіма сторонами у справі, що фактично було підставою для відмови у позові в цій частині на підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, а також ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України. 03 червня 2019 року [PERSON] відмовилась від частини позовних вимог, що стосуються квартири [ADDRESS] . Натомість [PERSON] у справі заявила зустрічний позов, за яким відреагувавши на позицію з приводу підстав первісного позову [PERSON] , заявила про свої та своїх дітей претензії на частку у даній квартирі в порядку спадкування майна її померлого чоловіка [PERSON] Дотримуючись обраного способу захисту [PERSON] , а також її діти [PERSON] та [PERSON] , які повністю підтримували вимоги своєї матері, в цій частині зустрічний позов визнали повністю та беззаперечно, що є фактичною підставою для його задоволення на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України. Відповідно заяв про застосування позовної давності в цій частині позову також до суду від відповідачів за зустрічним позовом не надходило. З власної ініціативи суд позбавлений права застосовувати правила позовної давності на підставі ч.3 ст.267 ЦК України. Відтак у суду відсутні будь-які підстави для відмови в задоволенні зустрічного позову в цій частині вимог. У зв`язку з цим, з врахуванням позиції [PERSON] та її представника [PERSON] , який в судових дебатах зазначив про можливість відмови в задоволенні зустрічного позову в частині вимог, що стосуються квартири по [ADDRESS] , суд їх задовольняє, віддаючи [PERSON] можливість самостійно вирішувати доцільність реєстрації права власності на частки у квартирі під час виконання рішення в цій справі після вступу його у законну силу. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із заявленими [PERSON] витратами, пов`язаними з наданням правової допомоги, через неможливість при ухваленні рішення їх розділити пропорційно проведеній адвокатом роботи, з врахуванням витрат за первісним та зустрічним позовами, суд їх вирішить в порядку п.4 ч.1 ст.270 ЦПК України, ухваливши додаткове рішення. У зв`язку з наведеним, в порядку ст.ст. ст.7,12,13,81,141,258,259,263-265,354,355 ЦПК України,

Outcome: approved