Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

11.07.2019 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача просить визнати незаконним рішення 12 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 23.12.2011 року №557/11 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» в частині викладеній в п. 23 Додатку №1 щодо надання дозволу [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею, орієнтовно 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; визнати незаконним рішення 25 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 03.07.2013 року №1206/13 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» в частині викладеній в п. 37 Додатку №1 щодо затвердження проекту землеустрою та передання у власність [PERSON] земельної ділянки, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310136600:14:006:0169), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим № 6310136600:14:006:0169 за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 2263721, дата державної реєстрації 27.08.2013 року; визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровим № 6310136600:14:006:0169 в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] , та судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. Рішенням Циркунівської сільської Ради народних депутатів від 04.11.1994 №856 дідові позивача [PERSON] було безкоштовно передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га в межах згідно з планом за адресою: [ADDRESS] народних депутатів Харківської області. Земельна ділянка була надана для індивідуального житлового будівництва. На підставі вказаного рішення [PERSON] було отримано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га в межах згідно з планом за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю 29.12.1994 Циркунівською сільською радою народних депутатів за №325, тобто з 29.12.1994 останній набув право власності на зазначену земельну ділянку. [INFO] [PERSON] помер, та після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої також входить вказана земельна ділянка. 19.09.2012 [PERSON] було складено заповіт на ім`я позивача, що був посвідчений ПН ХМНО Коссе Л.М., яким він заповів вказану земельну ділянку позивачу. Позивач у встановлений законом строк після смерті дідуся звернулась до приватного нотаріуса Рудаєвої В.О. із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була заведена спадкова справа. Оскільки спадкодавець набув право власності на земельну ділянку до 2004 року, для оформлення та видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку необхідно присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. У зв`язку з цим, позивач звернулась до ГУ Держкомзему у Харківській області і м. Харків, де була проінформована, що у зв`язку із зміною адреси земельної ділянки необхідно звернутись до ХМР. 26.09.2013 позивач звернулась із заявою до Харківського міської голови Кернеса Г.А. про упорядкування та зміну адреси земельної ділянки, яка належала дідові позивача. За результатами розгляду звернення позивача від ХМР надійшов лист від 24.10.2013 за підписом Заступника начальника Управління містобудування та архітектури ХМР про те, що с. Циркуни включено до меж м. Харкова і для розгляду на сесії ХМР готуються документи щодо зміни та упорядкування адрес земельних ділянок. З повідомлень Управління містобудування та архітектури ХМР, а також повідомлень Юридичного департаменту ХМР про зміну та впорядкування адреси земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] , на території, що включена до меж м. Харкова у Київському районі на адресу: [ADDRESS] не приймалось. Відповідно до інформації Департаменту земельних відносин від 21.10.2015 №7454/0/225-15, рішень щодо передачі у власність або в оренду земельної ділянки за вищевказаною адресою Департаментом земельних відносин не готувалось, і на розгляд сесії міської ради не виносилось. Водночас, намагаючись виготовити технічну документацію із землеустрою, яка є підставою для отримання Витягу з Державного земельного кадастру та присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, позивач звернулась до інженера-геодезиста [PERSON] , та дізналась, що спірна земельна ділянка має вже кадастровий номер 6310136600:14:006:0169, та на підставі рішення 25 сесії ХМР 6 скликання від 03.07.2013 №1206/13 передана [PERSON] у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, однак адреса цієї земельної ділянки зазначена інша: [ADDRESS] . Підставою для отримання [PERSON] у приватну власність спірної земельної ділянки слугувало рішення 12 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 23.12.2011 року №557/11 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» в частині викладеній в п. 23 Додатку №1 щодо надання дозволу [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею, орієнтовно 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . В подальшому відповідач [PERSON] на підставі рішення 25 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 03.07.2013 року №1206/13 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» в частині викладеній в п. 37 Додатку №1 щодо затвердження проекту землеустрою та передання у власність [PERSON] земельної ділянки, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310136600:14:006:0169), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS] , набула право власності на вказану земельну ділянку, яку успадкувала позивач. Позивач не погоджується з вказаними рішеннями ХМР, та вважає їх незаконними, та такими, що порушують її право на спадщину, що і стало підставою для звернення до суду. Представником відповідача ХМР подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивачем не доведено обставини, що підтверджують факт того, що земельна ділянка по [ADDRESS] розташована на земельній ділянці, яка знаходиться у власності [PERSON] відповідно до виданого державного акту, та просив застосувати строки позовної давності. Представник позивача -адвокат Цимбалюк С.В. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про проведення судового засідання за його відсутності, та відсутності позивача за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити. Представник відповідача ХМР Жилко С.Е. в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Тарасюк М.Ю. в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності, та вказав, що висновок експерта є неповним, та таким, що не відповідає обставинами справи. Третя особа ПН ХМНО Харківської області Рудаєва В.О. в судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив. 11.07.2019 до суду надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 16.07.2019 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.10.2019 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 05.03.2020 по справі призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. Бокаріуса, та провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 09.09.2020 відновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 26.11.2020 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 25.01.2021 в задоволенні клопотань представників відповідачів про зупинення провадження по справі, та про залишення частини позовних вимог без розгляду відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 22.02.2021 в судовому засіданні задоволено клопотання представника відповідача ХМР про виклик експерта в судове засідання. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Циркунівської сільської Ради народних депутатів Харківського району Харківської області від 04 листопада 1991 року № 856 [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку площею 960 кв.м. в [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку. На підставі цього рішення 18 грудня 1995 року Циркунівською сільською радою народних депутатів видано [PERSON] державний акт серії ХР 25-97-18612 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га в межах згідно з планом, що розташована на території [ADDRESS] для індивідуального житлового будівництва. Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №325. [INFO] [PERSON] помер, та після своєї смерті залишив заповіт на ім`я позивача на вказану земельну ділянку, що був посвідчений ПН ХМНО Коссе Л.М. за реєстр. №2167. Позивач звернулась до третьої особи з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі якої була заведена спадкова справа. 6 вересня 2012 року Верховною Радою України прийнято постанову «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» № 5215-УІ. Рішенням ХМР від 24.11.2004 №180/04, вулиця Гризодубова, перша на схід будівельна назва- Кутузівська вул. була перейменована на вул. Лантенківська. 26.09.2013 позивач звернулась із заявою на ім`я Харківського міського голови із заявою про впорядкування адреси земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . За результатами розгляду звернення позивача від ХМР надійшов лист від 24.10.2013 за підписом Заступника начальника Управління містобудування та архітектури ХМР про те, що с. Циркуни включено до меж м. Харкова і для розгляду на сесії ХМР готуються документи щодо зміни та упорядкування адрес земельних ділянок. З повідомлень Управління містобудування та архітектури ХМР, а також повідомлень Юридичного департаменту ХМР про зміну та впорядкування адреси земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] , на території, що включена до меж м. Харкова у Київському районі на адресу: [ADDRESS] не приймалось. Відповідно до інформації Департаменту земельних відносин від 21.10.2015 №7454/0/225-15, рішень щодо передачі у власність або в оренду земельної ділянки за вищевказаною адресою Департаментом земельних відносин не готувалось, і на розгляд сесії міської ради не виносилось. Рішенням 12 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 23.12.2011 року №557/11 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» в частині викладеній в п. 23 Додатку №1 надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею, орієнтовно 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Рішенням 25 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 03.07.2013 року №1206/13 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» в частині викладеній в п. 37 Додатку №1 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельної ділянки, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310136600:14:006:0169), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS] Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 12.12.2017 право власності на земельну ділянку з кадастровим №6310136600:14:006:0169 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем [PERSON] (реєстр. номер нерухомого майна: 904038631010). Як свідчать матеріали справи, 02.09.2014 позивач звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова в порядку адміністративного судочинства з позовом до ХМР, третя особа [PERSON] про скасування рішення 12 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 23.12.2011 року №557/11 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» в частині надання [PERSON] дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею орієнтовно 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Ухвалою судді відкрито провадження по вказаній справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.11.2021 провадження по вказаній справі закрито, оскільки вказана справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. При розгляді вказаної цивільної справи судом призначалася судова земельно-технічна експертиза, згідно висновку якої земельна ділянка з кадастровим номером №6310136600:14:006:0169, що належить на праві власності [PERSON] , та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , розташована на території Циркунівської сільської ради, відповідно до даних документації із землеустрою, накладаються одна на одну. При цьому площа накладення складає 0,0980 га. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з пунктом г частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0, 25 га, в селищах - не більше 0, 15 га, в містах - не більше 0, 10 га. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Згідно зі статтею 25 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Частиною першою статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Таким чином, наведеними правовими нормами встановлено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад вирішувати питання у галузі земельних відносин, зокрема приймати рішення щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Згідно з частиною першою статті 90 ЗК Української РСР на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР передбачено, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до пункту 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Згідно з частиною першою статті 29 ЗК Української РСР 1990 року та частинами третьою, четвертою статті 142 ЗК України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради. Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України. Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Статтею 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (частина восьма статті 118 ЗК України). Відповідно до частини другої статті 198 ЗК України кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, виготовлення кадастрового плану. Статтею 55 Закону України Про землеустрій передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Відповідно до наданого висновку експерта №7313 від 21.08.2020, встановлено, що координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим № №6310136600:14:006:0169, що належить на праві власності [PERSON] , що зазначені в документації із землеустрою виготовленої ПП «Фірма «Лік» в натурі (на місцевості) не відповідають координатам цих поворотних точок відповідно до даних зйомки виконаної Гапочка О.О. Площа та межі земельної ділянки з кадастровим № №6310136600:14:006:0169, що належить на праві власності [PERSON] , що зазначені в документації із землеустрою виготовленої ПП «Фірма «Лік», не відповідає фактичній площі та межам цієї ділянки відповідно до даних зйомки, вказаної [PERSON] . Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Однак, відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України). Наданий до суду висновок експерта №7313 від 21.08.2020 містить відповіді на всі питання, вирішення яких є обов`язковим та необхідним для правильного вирішення спору. При призначенні експертизи судом враховано питання, для вирішення яких необхідні спеціальні знання. Відповідачами не надано ніяких належних і допустимих доказів на спростування вказаного висновку експерта, та взагалі не надано будь-яких доказів на спростування заявлених позовних вимог. Хоча, експерт викликалась до суду за клопотанням представника відповідача, проте відповідно до наданого до суду повідомлення (т.2, а с. 370, експерт Луданна С.М. на даний час не працює в ННЦ «Інститут судових експертиз ім. засл. проф.. М.С. Бокаріуса» МЮ України, тому враховуючи, що наданий до суду висновок експерта не спростований відповідачами, та у суду відсутні правові підстави для відхилення судом експертного висновку. Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Тобто, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 689/1220/17 (провадження № 14-715цс19). У справах про оспорення рішення відповідного органу про передачу земельної ділянки на підставі поданих учасниками справи доказів суд має перевірити та вставити, чи призвело прийняття цього рішення до реального порушення прав суміжного землекористувача, зокрема, до зменшення його земельної ділянки, накладення повністю або частково меж суміжних земельних ділянок тощо. Вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 592/10260/16 (провадження № 61-5017св19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За вказаний обставин, суд приходить до висновку, що рішення 12 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 23.12.2011 року №557/11 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» в частині викладеній в п. 23 Додатку №1 щодо надання дозволу [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею, орієнтовно 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; та рішення 25 сесії Харківської міської ради Харківської області 6 скликання від 03.07.2013 року №1206/13 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» в частині викладеній в п. 37 Додатку №1 щодо затвердження проекту землеустрою та передання у власність [PERSON] земельної ділянки, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310136600:14:006:0169), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS] , без нотаріально посвідченої згоди землекористувача [PERSON] як спадкоємця [PERSON] на вилучення, та без відповідного вилучення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на яку накладається сформована земельна ділянка відповідача [PERSON] , призвело до порушення прав позивача щодо мирного володіння майном, яке гарантовано також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) вказано, що на підставі статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за відповідачем призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим № 6310136600:14:006:0169 за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в зв`язку з обранням позивачкою неефективного способу захисту. За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Згідно з абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням наведених положень закону, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому законодавством. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Отже, законом визначено порядок прийняття спадщини та оформлення прав на спадкове майно, якого повинні дотримуватись спадкоємці. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Постановою ПН ХМНО Рудаєвої В.О. від 14.07.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.2, а.с. 66). За вказаних обставин, встановивши, що позивачу приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується строків позовної давності, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтями 257 - 258 ЦК України передбачена загальна позовна давність тривалістю у три роки, та спеціальна для окремих видів вимог - тривалістю в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до однієї із кількох боржників. А також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. (ч.2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась, як спадкоємець, до суду в 2014 році з позовом про скасування рішення 12 сесії 6 скликання ХМР від 23.12.2011 №557/11, та провадження по вказаній справі було закрито ухвалою суду від 15.11.2021. Таким чином, у суду немає підстав для застосування строків позовної давності. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при пред`явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок спадкоємця [PERSON] за вимогою про визнання права власності в порядку спадкування, та слід стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі по 768 грн. 40 коп. з кожного за дві вимоги немайнового характеру. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial