Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

11.09.2015р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі [ADDRESS], обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є наймачем квартири [ADDRESS]. Відповідач по справі є її сином, але з 1988 року він не проживає в даному приміщенні. На даний час, відповідач у квартирі не проживає, його речей там немає. Вона не може сплачувати за нього комунальні послуги та скористатись своїм право власності. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти задоволення вимог [PERSON] Відповідач в судове засідання не зявився по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України, судом прийняте рішення про заочний розгляд справи. Позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Правовідносини за даним позовом регулюються Цивільним кодексом України (далі за текстом - ЦК України), Житловим кодексом України (далі за текстом - ЖК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Вислухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, проаналізувавши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбаченим законом. Згідно ст.ст.71, 72 ЖК України, наймач і члени його родини можуть бути визнані судом таким, що втратили право користування житловим приміщенням, якщо вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців. Судом встановлено, що позивачка є наймачем квартири [ADDRESS]. Згідно акту про не проживання від 24.06.2015р., відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] за даною адресою не проживає з 1988 року, його особистих речей в квартирі немає, комунальні послуги він не сплачує. Тобто судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі, але без поважних причин там не проживає у житловому приміщенні з 1988 року. При таких обставинах, суд вважає доведеними доводи позивачки про те, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS].

Outcome: approved