Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

12 березня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , у якому просила суд встановити адресу реєстрації відповідача, усунути його від права спадкування на земельну ділянку площею 0,1021 га для ведення садівництва, розташовану під [NUMBER] в садівничому товаристві «Рибак», у межах території Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області після смерті [PERSON] та визнати за нею право власності на 2/3 частини цієї земельної ділянки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] вказувала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається зі спірної земельної ділянки, яка належала її померлому чоловікові на підставі державного акту серії ЯК №252305, виданого 06 грудня 2011 року Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області. Спадкоємцями майна померлого першої черги за законом є вона, її дочка [PERSON] та син померлого від першого шлюбу [PERSON] . Усі спадкоємці прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. На 1/3 частину спірної земельної ділянки на підставі рішення суду визнано право власності за [PERSON] . Інші 2/3 частини є неоформленими. Їй відомо, що відповідач [PERSON] , незважаючи на бажання батька, ніколи не підтримував із ним стосунки, не розмовляв, не бачився, не проживав спільно, не приймав участі у купівлі спірної земельної ділянки, не приймав участі у її благоустрою та у сплаті членських внесків. Відповідач не піклувався про батька у останні роки його життя, не допомагав матеріально, не приймав жодної участі у його житті. Тому, має бути усунений від права на спадкування після смерті батька [PERSON] . Ухвалою суду від 03 червня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження. 18 листопада 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті, залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача - [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Костоусова Яна Миколаївна у судовому засіданні у вступному слові позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім обставин, які викладені в позовній заяві представник позивача зазначила, що померлий був особою похилого віку, а відповідач самоусунувся від надання матеріальної та моральної допомоги своєму батькові. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду у вступному слові пояснила, що померлий є її батьком, який за два місяці до смерті збирався подарувати їй спірну земельну ділянку, але не встиг. Батько при житті постійно телефонував відповідачу, однак відповідач не бажав із ним спілкуватися та бачитися. Батько до смерті ніде не працював, тому потребував фінансової допомоги. Також, до смерті він не хворів, себе самостійно обслуговував, у лікарні не лікувався. Уважала, що спірну земельну ділянку необхідно залишити у її сім`ї. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Ухвалою суду від 24 січня 2020 року, постановленою у судовому засіданні без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено про розгляд справи в заочному порядку за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 31 січня 2020 року. Заслухавши вступні слова позивача та її представника, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. [INFO] помер [PERSON] (а.с.65). Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Жовтневим районним судом Миколаївської області 30 січня 2019 року у справі №477/1427/18 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на половину земельної ділянки як майна, набутого під час шлюбу, ухвалено рішення, яким первісний позов задоволено, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю (а.с.89-92). Рішення суду набрало законної сили 14 березня 2019 року. Указаним рішенням суду, в тому числі, встановлено: - наявність та належність спадкового майна спадкодавцю [PERSON] , померлому [INFO] , зокрема спірної земельної ділянки площею 0,1021 га для ведення садівництва, розташованої під [NUMBER] в садівничому товаристві «Рибак», у межах території Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області; - право сторін [PERSON] , як дружини, [PERSON] , як сина, третьої особи [PERSON] , як дочки, які є спадкоємцями першої черги за законом та такими, що прийняли спадщину, на спадкування по 1/3 частині спадкового майна; - неможливість оформлення спадщини позасудовим шляхом та інші спадкові правовідносини між сторонами по спірному нерухомому майну. Ураховуючи зазначене, вказані обставини доказуванню не підлягають. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доказування міститься й в приписах статті 81 ЦПК України. Відповідно до положень, викладених в статті 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як передбачено статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення в цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як на підставу своїх вимог про усунення відповідача [PERSON] від права на спадкування 1/3 частини спадкового майна, позивач [PERSON] та її представник - адвокат Костоусова Яна Миколаївна посилаються на приписи «п. 5 ст.1224 ЦК України» та на те, що відповідач [PERSON] , незважаючи на бажання батька, ніколи не підтримував із ним стосунки, не розмовляв, не бачився, не проживав спільно, не приймав участі у купівлі спірної земельної ділянки, не приймав участі у її благоустрою та у сплаті членських внесків, не піклувався про батька у останні роки його життя, не допомагав матеріально, не приймав жодної участі у його житті. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2019 року по справі №752/12158/14-ц виклав правовий висновок, згідно якого для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: - ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; - перебування спадкодавця у безпорадному стані; - потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Верховний Суд указав, що лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. При цьому, факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). Також, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Позиція представника позивача адвоката Костоусової Я.М. щодо похилого віку спадкодавця є неприйнятною. Так, згідно статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції станом на день смерті спадкодавця [PERSON] ) передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. З огляду на приписи статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» у сукупності з частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», спадкодавець [PERSON] , [INFO] , набув би соціальний статус особи похилого віку з 30 червня 2016 року, якби був живий. Отже, спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] , не був особою похилого віку. З пояснень позивача та третьої особи вбачається, що померлий [PERSON] до смерті не хворів на тяжку хворобу, не був прикутий до ліжка, не працював, оскільки його не приймали на роботу через вік. Потребував матеріальної допомоги саме через те, що не працював. Разом з цим, до пояснень як позивача [PERSON] так і третьої особи [PERSON] , які викладені ними у вступних словах та під час розгляду справи щодо фактів та подій, які мали місце до смерті спадкодавця [PERSON] суд ставиться критично, оскільки, як установлено рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 січня 2019 року, про яке згадано вище, спадкодавець на день смерті проживав спільно з співмешканкою [PERSON] . Зазначене об`єктивно підтверджується довідкою виконавчого комітету Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 28 липня 2016 року №910/01-24, згідно якою [PERSON] з 21 листопада 2003 року по день смерті постійно проживав в [ADDRESS] спільно з співмешканкою [PERSON] та її сином [PERSON] (зворотна сторона а.с.64). При цьому, як установлено в судовому засіданні та підтверджено відомостями, що містяться в паспорті громадянина України серії [NUMBER] від 16 лютого 1999 року, виданого на ім`я позивача, позивач [PERSON] постійно проживає та зареєстрована за місцем проживання з 02 жовтня 1986 року в [ADDRESS] (а.с.5). Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] від 15 травня 2007 року, третя особа [PERSON] зареєстрована за місцем проживання з 15 травня 2007 року в [ADDRESS] (зворотна сторона а.с.68, а.с.69). Як убачається зі змісту заяв про прийняття спадщини, [PERSON] та [PERSON] повідомили нотаріусу, що проживають у [ADDRESS] , а спадкодавець проживає постійно в [ADDRESS] (а.с.61, 64). Отже, з 21 листопада 2003 року по 23 червня 2016 року, тобто більше 12 років, позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] не проживали спільно зі своїм чоловіком та батьком - спадкодавцем [PERSON] , що ставить під сумнів обставини, викладені ними. З урахуванням приписів частини п`ятої статті 1224 ЦК України, наведені позивачем факти щодо того, що відповідач не підтримував стосунків з спадкодавцем, не розмовляв та не бачився з ним, не проживав спільно, не приймав участі у купівлі спірної земельної ділянки, не приймав участі у її благоустрою та у сплаті членських внесків, не піклувався про батька у останні роки його життя, не допомагав матеріально, не приймав жодної участі у його житті, правового значення не мають без наявності факту перебування спадкодавця у безпорадному стані через його похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво. Суд констатує, що будь-яких належних та допустимих доказів тяжкої хвороби або каліцтва спадкодавця [PERSON] , коли він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування матеріали справи не містять. Отже, вимога про усунення відповідача [PERSON] від права на спадкування є безпідставною та необґрунтованою. Серед іншого, за загальним правилом спадкування за законом, у разі усунення одного із спадкоємців від спадщини, належна йому частина спадкового майна у рівних частках переходить до інших спадкоємців за законом, тому є незрозумілим вимога позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на спадкове майно з урахуванням частки відповідача [PERSON] , якою вона фактично позбавляє іншого спадкоємця [PERSON] від спадщини. Як передбачено статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку, переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, визнавши за позивачем [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,1021 га для ведення садівництва, розташовану під [NUMBER] в садівничому товаристві «Рибак», у межах території Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області.

Outcome: partial