Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

11 червня 2018 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову вказали, що позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності належить квартира, розташована за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Позивач [PERSON] є сином позивача [PERSON] та відповідача. Шлюб між позивачем-1 та відповідачем розірвано рішенням суду від 25.05.2011 року. В зв`язку з тим, що між сторонами склалися напружені стосунки, позивач-1 разом з сином, позивачем-2 була змушена виїхати з спірної квартири та проживала в іншому місті. Позивачі неодноразово намагалися домовитися з відповідачем щодо вселення у спірне житло, власниками якого вони являються, проте відповідач заперечує проти вселення, не відчиняє двері, поміняв вхідні замки та не надає комплект ключів. Таким чином, відповідач перешкоджає позивачам в користуванні належною їм власністю. На підставі викладеного, з урахуванням вимог уточненої позовної заяви від 28.09.2018 року, позивачі просять суд усунути їм перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом їх вселення в зазначену квартиру. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 03 жовтня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено до розгляду в підготовчому засіданні . Ухвалою суду від 17 грудня 2018 року визначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач про розгляд судом справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 15.11.2000 року, яке видане ДСУ-201 «Дніпромеханомонтаж». Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч.1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що позивачі хоч і є співвласниками спірної квартири, у ній не проживають, оскільки позбавлені можливості вільно користуватися та розпоряджатися належною їм на праві приватної власності часткою майна. Так, 07.05.2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського відділення поліції Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про те, що її колишній чоловік [PERSON] перешкоджає їй та її сину у праві користування та розпорядження квартирою за адресою [ADDRESS] , та просила порушити кримінальне провадження з приводу самоуправства відповідача. Листом від 06.06.2018 року начальник Шевченківського відділення поліції Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області запропонував [PERSON] звернутися до суду. Таким чином, позивачі позбавлені іншої можливості, аніж в судовому порядку, відновити свої порушені права власників. Відповідач не спростував твердження позивачів. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16 ЦК України, згідно з якою кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу, в тому числі шляхом вселення. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом встановлено, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні власністю, а саме: квартирою за адресою [ADDRESS] , не допускаючи їх до квартири, та переконливих спростувань доводів позивачів відповідачем суду надано не було, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними, в зв`язку з чим їх слід задовольнити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивачів. Враховуючи наведене,

Outcome: approved