Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

12 березня 2014 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони не знайшли спільного взаєморозуміння у силу психологічного непорозуміння, тому шлюбні відносини припинилися, внаслідок чого шлюб носить формальний характер. У судове засідання позивачка не з'явилися, подавши заяву про розгляд справи за її відсутністю. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з'явився. Заперечень на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності, доказів поважності причин неявки до суду, не надав. Тому за згодою позивачки суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів у справі відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 02 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 02 липня 2009 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 58. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. У сторін під час спільного проживання народилася дочка [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи, і яка залишається проживати разом з позивачкою. Як вбачається із змісту позовної заяви, спільне сімейне життя у позивачки та відповідача не склалося. За час перебування у шлюбі з вини відповідача відбувалися сварки. Більше трьох місяців до подання позовної заяви шлюбні відносини між сторонами припинилися, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з позовної заяви, спору щодо розподілу сумісно нажитого майна у сторін немає. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно письмової заяви позивачки після розірвання шлюбу вона бажає залишити за собою право на прізвище [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved