Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

11 червня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи [PERSON] та приватний нотаріус ДМНО Солошенко Ю.В. про визнання недійсним договору дарування. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2020 року заяву [PERSON] про витребування доказів задоволено і витребувано у Державної прикордонної служби інформацію про перетин кордону [PERSON] , яка мала на меті виїхати за межі країни разом з донькою; у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) витребувано копію актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2020 року заяву [PERSON] про витребування доказів залишено без задоволення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року заяву [PERSON] про витребування доказів було задоволено і витребувано від ПФУ України відомості про факт отримання [PERSON] пенсії. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2020 року заяву [PERSON] про витребування доказів залишено без задоволення. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2020 року було виправлено описки в ухвалах Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2020 року та від 13 жовтня 2020 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2020 року витребувано від Новокодацького відділу обслуговування громадян ПФУ відомості про отримання пенсії [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року заяву [PERSON] про витребування доказів було задоволено і витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу копію нотаріальної справи щодо посвідчення спірного договору дарування. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Позивач у своєму уточненому позові та ході судового розгляду 14 липня 2021 року та його представник у судовому засіданні 14 липня 2021 року посилалися на те, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року позивачеві належить 60/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , інші 27/100 частин домоволодіння належали відповідачеві [PERSON] , яка без попередження, таємно, відчужила належну їй частку відповідачеві [PERSON] , уклавши з ним договір дарування від 02 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 2665. Після укладення спірного договору, [PERSON] знялася з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , і разом зі своєю дочкою, [PERSON] , та усіма речами виїхали з належної їй частини домоволодіння. За заявою позивача Дніпропетровським НДІСЕ було складено висновок спеціаліста № 337 від 01 березня 2007 року по встановленню варіанту поділу земельної ділянки, який у попереднього власника, [PERSON] , не викликав претензій. Проте, відповідач [PERSON] , яка проживала з донькою і малолітньою онукою у належній їй частині домоволодіння, потайки домовилася з відповідачем [PERSON] про відчуження належної їй частки домоволодіння за договором дарування, оскільки, у разі укладення договору купівлі-продажу [PERSON] мав би переважне право купівлі 27/100 його частин як співвласник. Відповідач [PERSON] терміново продала належну їй частину домоволодіння, оскільки її дочка заборгувала банківським установам за кредитними договорами і переховувалася від кредиторів. Деякий час позивач вважав відповідача [PERSON] орендарем, про що йому повідомила перед від`їздом [PERSON] , проте, невдовзі [PERSON] почав поводитися досить агресивно та зухвало по відношенню до родини позивача. При укладенні спірного договору дарування від 02 серпня 2016 року кадастровий номер земельній ділянці, на якій розташовано домоволодіння, не присвоювався. Зазначили, що відповідачі не були родичами на момент укладення спірного договору дарування частки домоволодіння, тому дарування коштовних дарунків у вигляді нерухомого майна від незнайомих осіб виглядає безглуздо і непереконливо, особливо з урахуванням того, що [PERSON] потребувала коштів для придбання іншого житла. Тому позивач мав би можливість скористатися своїм переважним правом співвласника домоволодіння на купівлю 27/100 частин домоволодіння, належних відповідачеві [PERSON] . На теперішній час [PERSON] постійно порушує норми добросусідства, чим спричиняє позивачеві і його родині незручності у користуванні частиною своєї земельної ділянки. Просили суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння від 02 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрований у реєстрі за № 2665. У своїй заяві до суду просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у відзиві на уточнену позовну заяву та ході судового розгляду 14 липня 2021 року, а його представник у ході судового розгляду 14 липня 2021 року, проти задоволення позовних вимог заперечували, посилалися на те, що домоволодіння [ADDRESS] складається із житлового будинку літ. А-1 загальною площею 107,1 кв.м., житлового будинку літ. О-1 загальною площею 32,0 кв.м., а також господарських будівель і споруд. [PERSON] на підставі договору дарування від 02 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрованого за реєстрований № 2665, належить 27/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Співвласником домоволодіння був [PERSON] , якому на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року належало 38/100 частин зазначеного домоволодіння, та на підставі свідоцтва про право власності належало 35/100 частин цього ж домоволодіння. Відповідно до акту ідеальних часток № 3010-18/1 від 30 жовтня 2018 року, складеного ФОП [PERSON] , розмір частки [PERSON] було змінено на 60/100 частин, оскільки 35/100 частин домоволодіння було виділено в окремий об`єкт - домоволодіння [ADDRESS] , та із загальної земельної ділянки площею 1 440 кв.м. було виділено земельну ділянку для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий № 1210100000:08:276:0014. Загальна площа земельної ділянки, на якій розташовано домоволодіння [ADDRESS] , складає 939 кв.м., тобто, після укладення оспорюваного позивачем договору дарування від 02 серпня 2016 року, саме [PERSON] без згоди співвласника [PERSON] виділив 35/100 частин домоволодіння в окремий об`єкт - буд. [ADDRESS] . Нормами чинного законодавства України не передбачено обмеження прав власника на відчуження нерухомого майна та його частки з підстав відсутності державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, оскільки земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав та право власності (користування) на неї не зареєстровано, тому посилання позивача, що при укладенні спірного договору дарування земельній ділянці, на якій розташовано домоволодіння, не було присвоєно кадастровий номер, не може вважатися істотною умовою договору відчуження житлового будинку. Кадастровий номер земельній ділянці не було присвоєно тому, що земельна ділянка не була предметом договору, і він не передбачав переходу прав на земельну ділянку. Позивач в позовній заяві не зазначає фактичних обставин із наведенням доказів, що спірний договір дарування від 02 серпня 2016 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрований за реєстровим № 2665, є удаваним. У своїх заявах до суду відповідач [PERSON] та його представник просили справу розглядати за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки судові не повідомила, відзиву на позов до суду не направила. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. у судове засідання не з`явилася, про час і дату судового засідання повідомлялася належним чином, про причини не неявки судові не повідомила, заяв та пояснень до суду не направила. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 725 від 15 липня 2005 року узаконено і прийнято в експлуатацію житловий будинок і затверджено акт ідеальних часток домоволодіння по [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] належить 35/100 частин, [PERSON] - 38/100 частин, [PERSON] - 27/100 частин домоволодіння (т. 2 а.с. 6-8). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року [PERSON] на праві власності належить 38/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8-11). На підставі акту розрахунку ідеальних часток № 3010-18/1 від 30 жовтня 2018 року, складеного СПД [PERSON] , частка [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] складає 60/100 частин (т. 1 а.с. 12-14), право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 24). На підставі договору дарування від 02 серпня 2016 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 2665, [PERSON] на праві власності належить 27/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (т. 1 а.с. 185-186). Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частинами першою, третьою-п`ятою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Таким чином, однією з підстав недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно з частиною другою статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. За змістом ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Положеннями ст. 38 ЗУ «Про державний земельний кадастр» передбачено, що отримання витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки. Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані. Таким чином, у договорі дарування (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинно бути позначено кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Такий правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 05 лютого 2018 року у справі № 604/917/15-ц (провадження № 61-1645св18). Як вбачається з матеріалів справи, домоволодіння [ADDRESS] відповідачем [PERSON] було відчужено відповідачеві [PERSON] не як цілісний об`єкт нерухомого майна, а лише належні [PERSON] 27/100 його частин у праві власності, що не заборонено законом та не передбачає необхідності зазначати в договорі дарування частини будинку кадастрового номера земельної ділянки. Нормами чинного законодавства України не передбачено заборони відчуження нерухомого майна, у тому числі відчуження його частинами, без відчуження земельної ділянки, на якій воно розміщене. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилався на ту обставину, що у спірному договорі дарування не вказано кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, що є істотною умовою договору дарування, тому вважає його недійсним та таким, що порушує його право на першочергове право купівлі частини домоволодіння, належної [PERSON] . Також позивач стверджує, що оспорюваний договір дарування 27/100 частин домоволодіння [ADDRESS] є удаваним, та насправді, мав місце факт укладення договору купівлі-продажу. Жодних доказів на підтвердження вказаної обставини судові стороною позивача надано не було. При цьому, матеріалами справи спростовується вказане твердження, оскільки з копії нотаріальної справи вбачається, що договір було укладено між [PERSON] за згодою її чоловіка, [PERSON] , і [PERSON] безоплатно, про що зазначено нотаріусом у самому договорі, яким перевірено обсяг дієздатності сторін договору дарування. Договір укладено у письмовій формі, посвідчено нотаріально, перехід права власності на 27/100 частин домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При укладенні самого договору права [PERSON] порушено не було, оскільки його частка домоволодіння не змінилася, і він не набув прав чи обов`язків щодо відповідачів. Суд не приймає до уваги твердження [PERSON] , що відповідач [PERSON] мала терміново продати належні їй 27/100 частин домоволодіння, оскільки у її дочки була наявна значна заборгованість за кредитними зобов`язаннями, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що особа, якій адресовано листи від кредитних установ, які долучено стороною позивача до матеріалів справи, має родинні зв`язки із відповідачем [PERSON] , так само, як і самих кредитних договорів. Також суд зауважує, що відповідно до умов спірного договору дарування частини домоволодіння від 02 серпня 2016 року відповідач [PERSON] грошових коштів, дій майнового або немайнового характеру від відповідача [PERSON] не отримала. Щодо посилань позивача, що при укладенні договору дарування від 02 серпня 2016 року не дотримано істотних умов договору, зокрема не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, то земельна ділянка, на якій розташовано домоволодіння, не була предметом договору дарування, його укладення не зумовило перехід права власності чи користування земельною ділянкою. При вирішенні справ даної категорії, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси учасників справи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено свої позовні вимоги, не надано доказів того, що фактично між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 27/100 частин домоволодіння, та що укладеним спірним договором від 02 серпня 2016 року відповідачами було порушено права чи законні інтереси позивача як співвласника домоволодіння, оскільки обсяг його права власності, як співвласника домоволодіння у зв`язку із укладенням договору дарування між відповідачами, не змінився. Інших обставин, які б свідчили про те, що укладенням між відповідачами договору дарування від 02 серпня 2016 року було порушено права позивача, судом встановлено не було. У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] не доведено, що на момент укладення спірного договору існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійним. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений ним судовий збір у розмірі 2 482 гривень (т. 1 а.с. 1, 100, 134, 164) слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed