Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

11.08.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (далі Відповідач, ПрАТ «Суха Балка») про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у трудових відносинах на підприємствах відповідача з 1970 року по 1985 рік на різних посадах та виконував роботу в шкідливих умовах. Висновком ЛТЕК від 21.12.1992 року позивачу первинно встановлено 80% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійними захворюваннями, та встановлено другу групу інвалідності. Вважає, що у зв`язку із ушкодженням здоров`я позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ. Вказав, що він постійно відчуває сильний фізичний біль, тривалий час був суттєво обмежений в можливості пересуватись в просторі, вимушений був знаходитись на стаціонарному лікуванні, проходив тривалі курси реабілітації. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 300000,00 грн. Ухвалою суду від 17.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 16.09.2021 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що відсутня вина відповідача у виникненні захворювання у позивача та спричинення моральної шкоди, завищений розмір моральної шкоди. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] з 09.12.1970 р. по 17.08.1976р. працював в шкідливих умовах праці на шахті «Южная» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду на посаді підземного електрослюсаря 4-5 розряду, 17.08.1976р. переведений на ш. «Центральна» (ш. «Центральна» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду 01.03.1982 було переіменовано в ш. «Юбілейна») Рудоуправління ім. XX Партз`їзду на посаду машиніста електровозу 3 розряду де працював в шкідливих умовах по 02.12.1985р. Після 02.12.1985р. працював в Рудоуправлінні ім. XX Партз`їзду на посадах не пов`язаних з роботою у шкідливих умовах до 24.06.1989р. Правонаступником шахти «Южная» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду та ш. Центральна «Юбілейна» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду є ПАТ «Суха Балка». 03.03.1991р. Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини було надано повідомлення про наявність у Позивача хронічного професійного захворювання за діагнозом хронічна дискогенна пояснично-крижова радикулопатія зліва, часто рицидивуюче пробігання. Захворювання професійне. Направлено Позивача на проходження ЛТЕК. Встановлено, що професійне захворювання отримано на шахті «Южная» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду працюючи на посаді машиніста електровозу протягом (9 років і 4 міс.). Позивач 21.12.1992р. первинно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 80% та другу групу інвалідності (що підтверджується копією виписки із акту огляду ЛТЕК від 21.12.1992р. сер. ВТЭ-29 №012659); при переогляді позивачу підтверджено втрату працездатності, відповідно до довідок МСЕК від 23.01.1995р., 11.12.1996р., 10.11.1998р., 19.12.2000р. Відповідно до\~ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.\~ Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно з частиною першою\~статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до\~статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Спори щодо відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. У пункті 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4\~судам роз`яснено, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була передбачена вперше Законом України «Про охорону праці», згодом Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України. Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Так, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. Як вбачається з матеріалів справи, події, у зв`язку з якими у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце 21.12.1992 року, тобто з дня встановлення йому первинно висновком ЛТЕК втрати професійної працездатності, у зв`язку з чим повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин. При цьому, діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством\~ЦК України, в редакції 1963 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я. Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності виникло на підставі ст.440-1 ЦК України, яка на час виникнення спірних правовідносин, а саме 21.12.1992 року, не набрала чинності. До набрання чинності зазначеної норми,\~\~правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди\~\~було врегульовано\~Законом України «Про охорону праці»\~ та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених\~Постановою Кабінету міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, зі змінами та доповненнями, затвердженими\~Постановами Кабінету міністрів України від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995\~року № 410, від 02.10.1995 року № 777, від 10.01.1996 року № 34, тобто також після\~\~виникнення між сторонами правовідносин. Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 01 липня 1993 року. Статтею 237-1 КЗпП України, щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику КЗпП України доповнено з 24.12.1999 року, тобто після\~\~виникнення між сторонами спірних правовідносин. Отже, станом на дату первинного встановлення втрати працездатності висновком ЛТЕК діюче законодавство не містило положень про відшкодування моральної шкоди роботодавцем. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди роботодавцем не ґрунтуються на законі, а тому у їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed