Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

11.06.2019 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулась позивач [PERSON] із вказаною позовною заявою та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу об`єкту (квартири) за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 14.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. та скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона разом з відповідачем [PERSON] та їхньою донькою [PERSON] постійно проживали з 1989 року у квартирі [ADDRESS] . В 1991 року [PERSON] була приватизована зазначена квартира на підставі п. 37 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №1001. В подальшому у зв`язку із виїздом відповідача на постійне поривання за кордон особовий рахунок на квартиру був переоформлений на позивача [PERSON] , яка разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] проживала у вказаній квартирі. Окрім цього, позивач зазначає, що на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-11497/08 на спірну квартиру накладено арешт з 18.12.2008 року. Разом з тим, 14.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - офісу, за яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність нежитлове приміщення офісу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , чим, на думку позивача, порушено права зареєстрованих в квартирі осіб, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи до судового засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2019 року до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2019 року заяву [PERSON] про залишення позову без розгляду - залишено без розгляду. В судовому засідання представник позивача - адвокат Клименко Л.Г. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. На електронну адресу суду надіслав заяву з проханням провести розгляд справи за його відсутності. Окрім того, 14.08.2019 року ним було надіслано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив про відсутність будь-яких підстав для задоволення позовних вимог. Представник [PERSON] - адвокат Глух Н.А. проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначаючи, що станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу арешт нерухомого майна був скасований, а тому відсутні будь-які правові підстави для визнання такого договору недійсним. Представник Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В. - адвокат Ляшенко Е.А. проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених в письмових поясненнях щодо позову. 20.08.2019 року за наслідками розгляду справи судом було оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду. У зв`язку з перебуванням судді у відрядженні з 21.08.2019 року по 24.08.2019 року на підставі наказу №44-вд/тм/с від 14.08.2019 року повний текст рішення суду складено у перший робочий день після вихідних, а саме 27.08.2019 року. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.1991 року є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира ним була викуплена у виконкому Приморської районної ради народних депутатів за 6874 рублі, договір було посвідчено нотаріально. Згідно витягу з рішення виконкому Приморської райради народних депутатів № 1001 від 06.09.1991 р. була розглянута заява [PERSON] про викуп зазначеної квартири, в якій він проживає складом сім`ї три особи: він, [PERSON] та донька - [PERSON] [PERSON] , 2000 року народження, вселився до вказаної квартири без згоди власника [PERSON] , як дитина [PERSON] Постановою апеляційного суду Одеської області від 04.09.2018 року усунено перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] в зазначену квартиру. Таким чином, судом встановлено набуття [PERSON] права користування спірною квартирою. При цьому, суд зазначає, що право щодо розпорядження об`єктом власності належить виключно власнику квартири [PERSON] . Судом встановлено, що 19.09.2018 року спірну квартиру було перереєстровано на нежитлове приміщення -офіс загальною площею 41,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 28058425) на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 36299 від 09.10.1991 року, виданого шостою Одеською державною нотаріальною конторою, висновку та технічного паспорту від 10.09.2018 року, виданого ФОП [PERSON] , довідки №8314-10/1850-Ч, виданої 07.09.2018 року КП «Бюро технічної інвентаризації». В подальшому, 14.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - офісу, за яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність нежитлове приміщення офісу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо недійсності оскаржуваного договору купівлі-продажу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як на підставу недійсності правочину позивач посилається на наявність зареєстрованого арешту майна за адресою: [ADDRESS] . Дійсно, судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2008 року було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . На підставі зазначеної ухвали 18.12.2008 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою було зареєстровано арешт на вищезазначену квартиру (реєстраційний номер обтяження майна Разом з тим, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2015 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2008 року, а саме скасовано арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності. Як вбачається з письмових пояснень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В. 10.02.2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Шушулковим М.Д. було припинено зареєстрований арешт. Таким чином, судом встановлено, що станом на день укладення оскаржуваного договору-купівлі продажу не існувало будь-яких зареєстрованих обмежень щодо нерухомого майна. Окрім того, з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2015 року вбачається, що позивачу було відомо про розгляд судом питання щодо скасування заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що доводи позивача в цій частині не знайшли свого підтвердження. Відхиляючи доводи позивача щодо порушення прав зареєстрованих в квартирі осіб внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що позивач [PERSON] вселилась до квартири як член сім`ї власника квартири, право позивача на користування квартирою судом не спростовується. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд зазначає, що право члена сім`ї на користування квартирою нерозривно пов`язано з наявністю зареєстрованого права власності за власником квартири. Наявність волевиявлення власника на продаж свого майна, наслідком чого стало укладення спірного договору, є підставою для втрати [PERSON] права користування квартирою. При цьому, таке волевиявлення відповідача як власника на продаж квартири не обумовлено згодою зареєстрованих в квартирі осіб на розпорядження своєю власністю, оскільки це б свідчило про порушення та обмеження права власника на розпорядження об`єктом права власності. Питання щодо порушення прав [PERSON] та [PERSON] суд не досліджує, оскільки станом на день укладення оспорюваного договору зазначені особи є повнолітніми та набули повної цивільної процесуальної дієздатності, однак не реалізували свого права на звернення до суду за захистом порушених прав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed