Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

10.12.2014 року позивач звернувся з позовною заявою до районного суду про визнання за ним права приватної власності на земельну ділянку площею 0, 25 га, яка надана для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] та яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК №002243 від 07.09.1995 року. Позов мотивований тим, що 21 травня 1999 року позивач купив у відповідачки житловий будинок за вказаною адресою, який був посвідчений на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі. У подальшому за рішенням Врадіївського районного суду від 21.10.2014 року, яке набрало законної сили 01.11.2014 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна був визнаний дійсним, що було підставою для реєстрації позивача власником нерухомого майна. Незважаючи на ту обставину, що він є власником житлового будинку, земельна ділянка не була переоформлена колишнім продавцем, хоча він у 1999 році купував всю садибу. На даний час власник земельної ділянки ухиляється від відчуження та переоформлення земельної ділянки на позивача, а тому існує причина яка перешкоджає позивачу у позасудовому порядку узаконити право власності на земельну ділянку, яка надана для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач до суду не з»явився за сімейними обставинами та надіслав письмову заяву про підтримання позовних вимог. Позов просив задовольнити повністю. Відповідачка до суду не з'явиласьь, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, просить ухвалити рішення у зв»язку з визнанням позову, наслідки визнання позову їй зрозумілі. Третя особа надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до положень ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з положеннями ч.2 ст. 197 ЦПК України за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчив матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. До такого висновку суд прийшов на підставі наступного. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач 21 травня 1999 року купив у відповідачки житловий будинок за адресою [ADDRESS], який був посвідчений на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі. У подальшому за рішенням Врадіївського районного суду від 21.10.2014 року, яке набрало законної сили 01.11.2014 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна був визнаний дійсним, що було підставою для реєстрації позивача власником нерухомого майна. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2014 року, вказане нерухоме майно зареєстровано за позивачем. Незважаючи на ту обставину, що договір купівлі- продажу житлового будинку, судом визнано дійсним, та предметом цього договору була вся садиба, в тому числі і земельна ділянка площею 0, 25 га, яка надана для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд саме продавцю [PERSON], яка на даний час ухиляється від переоформлення цієї земельної ділянки через небажання нести будь-які витрати, у іншому окрім судового порядку позивач не взмозі узаконити своє право власності на вказану земельну ділянку. Згідно Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 24.11.2014 року №3746/08-41, сформованого відділом Держземагенства у Врадіївському районі, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0, 25 га по [ADDRESS], яка надана для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час видачі витягу складає 43456 грн. 65 коп. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК №002243 від 07.09.1995 року, [PERSON], яка мешкає в с. Новогригорівка, на підставі рішення виконкому Адамівської сільської ради н/д від 22.08.1995 року №3 передано у приватну власність земельну ділянку площею, 0, 25 га, земельна ділянка розташована на території с. Новогригоріка Адамівської сільської ради, землю передано для обслуговування житлового будинку, з них ріллі - 0, 09 га, під будівлями, 0, 16 га. Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1827. Встановив вказані обставини, суд вважає, що між сторонами виникли відносини щодо визнання права власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку без зміни цільового призначення та існує причина, яка перешкоджає встановити це право у позасудовому порядку. Так, згідно ч.2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. За статтею 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. За ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.120 ч.1 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Враховуючи той факт, що власник земельної ділянки [PERSON] фактично відчужила під час продажу жилового будинку і земельну ділянку, на якому він розміщений, та на даний час ухиляється від переоформлення вказаної земельної ділянки за новим господарем, у іншому окрім судового порядку, узаконити своє право власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку, позивач не може. Тому його право підлягає захисту у суді. Визнання права власності на вказане майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, так як існують перешкоди для оформлення цих прав у позасудовому порядку. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Outcome: approved