Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

12.11.2019 року позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, яким просять визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , та зняти його з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою. В обґрунтування своєї вимоги позивачі у позові зазначили, що вони, позивачі, є власниками квартири, де зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , який у вказаній квартирі не проживає з березня 2011року і до теперішнього часу, проте значиться зареєстрованим в їх, позивачів, будинку і не припиняє реєстрацію свого місця проживання у добровільному порядку, тому вони змушені звернутися до суду за захистом свого права власності. Сторони у судове засідання не з`явилися, позивачі надали суду заяву про розгляд позову за їхньою відсутністю, не заперечують проти заочного розгляду справи, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа на боці позивача - Болградська міська рада Одеської області - також надала суду заяву про розгляд позову за її відсутністю, заперечень щодо позовних вимог не надала. Відповідач був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання - судовою повісткою, про що в матеріалах справи є відповідні докази, проте будь-яких пояснень, заперечень та жодних доказів на спростування вищевикладеного - суду не надав, тому суд обґрунтовано ухвалив справу розглянути заочно. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги - задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - згідно свідоцтва про право власності (від 20.07.1994 року за №156, р.№278) позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та гр. [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (а.с.9); - згідно договору купівлі-продажу (від 25.12.2014 року, р.№6577, а.с.10-12), та витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (№4402629, а.с.14-15), позивач [PERSON] є власником ще 1 / 8 частини квартири [ADDRESS] ; - відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом (від 25.01.2014 року, р.№130, а.с.13) позивач [PERSON] є власником ще 1 / 2 частини цієї ж квартири [ADDRESS] ; - згідно домової книги про реєстрацію та проживання за адресою: [ADDRESS] , власником вказана позивач [PERSON] , та зареєстровані позивачі і відповідач (а.с.16-19); - згідно письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] - сусідів позивачів - відповідач [PERSON] вже тривалий час не проживає у спірному житловому приміщені (а.с.20-12); - з довідки Болградської міської ради Одеської області від 06.11.2019 року за №4975 також вбачається, що місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою (а.с.22); - з рішення Болградського районного суду Одеської області (справа №2-254/11 від 17.03.2011року) вбачається, що відповідач був членом сім`ї позивача - зятем, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний судом, рішення набрало законої сили ще 17.03.2011 року ( а.с.39); - позивачі у позові стверджують, що відповідач [PERSON] з 2011 року не користується спірною житловою площею, оскільки не проживає за адресою реєстрації з тих пір, як вибув з членів їхньої родини, і це твердження нічим не спростовується; - відповідно до заяви представника відповідача - Болградської міської ради, - відповідач вимоги позивача визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення. Ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. А частинами 1,2ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції», - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке йому належить, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірна, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Аналіз наведених вище норм діючого законодавства України дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до статті 7 Закону №1382-IV, припинення реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі заяви цієї особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з вказаної норми, припинення реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Таким чином, з досліджених доказів судом встановлено, що позивачі дійсно є власниками квартири [ADDRESS] , а відповідач - дійсно виїхав з нього, не проживає в ньому і не потребує цього тривалий час - більш, ніж один рік, суду не надано відомостей, що в нього відсутнє інше місце проживання, що відповідач добровільно вживає заходів щодо зняття з реєстрації за адресою розташування спірного будинку, що він не проживає за вказаною адресою не за власною волею, тобто, не вбачається юридичної зацікавленості або прав відповідача щодо цієї квартири, що є підставами для визнання судом відповідача таким, що втратив право на користування спірним житлом, - з метою захисту прав позивачів вільно володіти та розпоряджатися своїм майном - незалежно від волі сторонніх осіб. Враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved