Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

12.04.2018 року до Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради про розподіл сумісного нажитого у шлюбі майна, визнання права власності. Дана позовна заява мотивована тим, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 25.12.2004 року по 18.08.2017 року. Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на [PERSON] . Під час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з позивачем, знаходяться на його утриманні та вихованні. Місце проживання дітей і відповідача зареєстроване у вищевказаній спірній квартирі. На теперішній час відповідач не дає доступу до квартири ані позивачеві, ані їхнім дітям. В зв`язку з викладеним позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати за собою право власності на 1/2 частку вказаної квартири та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. 05.05.2018 року до Слов`янського міськрайонного суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання порядку користування спільним сумісним майном, обґрунтована тим, що [PERSON] після розлучення добровільно залишив спірну квартиру, заборонив дітям проживати в спірній квартирі, заявив, що після визнання за ним права власності на частку спірної квартири буде чинити їй перешкоди в користуванні цією квартирою. Враховуючи викладене, просить суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши їй у користування ізольовану житлову кімнату площею 11,9 кв.м, та виділивши [PERSON] у користування ізольовану житлову кімнату площею 14,6 кв.м, підсобні приміщення залишити у спільному користуванні, стягнути з [PERSON] на її користь понесені по справі судові витрати. 07.06.2018 року [PERSON] надав суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] до нього про визнання порядку користування спільним сумісним майном. У відзиві зазначив, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визначення порядку користування спільним сумісним майном не визнає у повному обсязі, оскільки вони є необґрунтованими та незаконними, у їх задоволенні повинно бути відмовлено у повному обсязі виходячи з наступного. Відповідач у своєму зустрічному позові просить залишити їй у користування кімнату площею 11,9 кв. метри, йому залишити кімнату площею 14,6 кв. метри. Такою вимогою відповідач фактично визнала його первісні позовні вимоги щодо визнання за ним права власності на 1/2 частку зазначеної квартири. Хоча формально відповідач і має право на виділення їй у користування частки квартири у вигляді окремої житлової кімнати, як вона і просить, посилаючись на статтю 358 ЦК України її вимоги задоволенню не підлягають. Частка відповідача у спільній частковій власності на спірну квартиру та його частка є рівними і дорівнюють по 1/2 частці кожному. Відповідач просить надати їй у користування кімнату меншої площі, ніж залишити йому, тобто умисно зменшує свою частку, що призведе у наступному до виникнення у відповідача права на стягнення з нього грошової компенсації. Рішенням Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради їх спільні діти залишені на його утриманні та вихованні і місцем проживання дітей визначене його місце проживання. Ціллю подання первісного позову був захист житлових прав дітей, щоб діти мали можливість проживати за місцем своєї реєстрації та користуватися усією квартирою. Залишення йому однієї кімнати площею 14,6 кв. метри, яка хоча є і більшою за площею, призведе до штучного погіршення умов проживання дітей, бо діти у такому разі не зможуть користуватися іншими житловими приміщеннями квартири. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Тобто, у разі задоволення зустрічних позовних вимог, відповідач та він матимуть право і будуть зобов`язані укласти окремі договори на оплату комунальних та інших послуг, за утримання виділених їм часток квартири. За змістом статті 63 ЖК України предметом окремих зазначених вище договорів не можуть бути жилі приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення ( кухня, коридор, комора тощо). У разі задоволення зустрічних позовних вимог на долю відповідача буде приходитися 11,9 кв. метри житлової площі, на його з дітьми частку буде приходитися 4,86 кв. метри житлової площі (14, 6: 3), що унеможливить укладання такого договору та суттєво погіршить житлові права дітей. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] просив відмовити у повному обсязі. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, за участю його представника, [PERSON] , в підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги за первісним позовом та просила їх задовольнити, зазначила, що квартира придбана у період шлюбу, тому є спільною власністю подружжя зустрічний позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - [PERSON] , в судовому засіданні не визнала первісний позов, просила відмовити в його задоволенні, та наполягала на задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом - [PERSON] , в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову, оскільки не надано доказів, що спірна квартира придбана за кошти позивача, підтримав зустрічний позов, просив його задовольнити. Третя особа, Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради, в судове засідання надали клопотання про розгляд справи без участі свого представника, рішення просили ухвалити на розсуд суду. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 10.10.2017 року за №00018828381, 25.12.2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Хрестищенської сільської ради Слов`янського району Донецької області, актовий запис №4. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 18.08.2017 року, про що Слов`янським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області складено відповідний актовий запис за №54, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 10.10.2017 року. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.09.2011 року, [INFO] народився [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.11.2007 року, [INFO] народився [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту керівника мікрорайону ЖЕУ-3 м. Слов`янська від 08.12.2017 року, [PERSON] фактично мешкає зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою Слов`янської ЗОШ І-ІІІ ступенів №13 від 11.12.2017 року, батько учня 7-А класу [PERSON] , [PERSON] , постійно відвідував батьківські збори, мав контакти з класним керівником, відвідував школу, спілкувався з вчителями-предметниками, цікавився успіхами сина в навчанні та поведінкою. Рішенням виконкому Слов`янської міської ради від 21.03.2018 року №177 було визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 12.03.2019 року, яке набуло законної сили, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, про визначення місця проживання дітей відмовлено. Відповідно до довідки КП «БТІ» м. Слов`янська від 11.07.2017 року, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Мурадовою С.Г. 24.06.2005 року за №3946, дата реєстрації 30.06.2005 року, номер запису 18169 в книзі 28, належить право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18). Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що у період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі, ними за спільні кошти подружжя, оскільки сторонами не доведено протилежне, набута двокімнатна квартира [ADDRESS] , отже, вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності. Під час судового засідання жодних належних та допустимих доказів того, що при придбанні вказаного майна використовувались кошти, які є особистою власністю когось з подружжя, не надано. Враховуючи, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, відповідач не просила визнати за нею право власності на її частку квартири, тому суд дійшов висновку про поділ квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, в межах заявлених позовних вимог, визнавши за позивачем за первісним позовом право власності на 1/2 частину вказаної квартири, без виділення в натурі та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача за первісним позовом щодо визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом про визначення порядку користування квартирою, суд зазначає наступне. Згідно з ст.47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогами про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо не придатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є благодійним. Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже потім права батьків. Такий правовий висновок був висловлений Верховним Судом України у постанові від 04.04.2018 року у справі №746/2109/16-ц. Таким чином судом встановлено, що сторонам у справі на праві власності в рівних частках належить спірна квартира. Як убачається з довідки КП «БТІ» м. Слов`янська від 11.07.2017 року з доданими копіями матеріалів інвентаризаційної справи, загальна площа квартири становить 41,0 кв. м, житлова площа - 26,5 кв. м, з яких дві житлові кімнати - 14,6 кв.м та 11,9 кв. м. Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Ураховуючи, що у спірній квартирі проживають чотири особи, а жила площа квартири становить 26,5 кв.м, визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року за №61-18591св18. Оскільки, [PERSON] має таке ж право володіти, користуватися та розпоряджатися вказаною нерухомістю як і [PERSON] , враховуючи найкращі інтереси неповнолітніх дітей, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення первісного позову [PERSON] та відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved