Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

10 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати квартиру [ADDRESS] спільно нажитим ним із відповідачкою майном подружжя, та розподілити це майно шляхом визнання за кожним з них по ? частині права власності щодо цієї квартири. В обґрунтування своїх вимог вказував, що з відповідачкою уклав шлюб 14 вересня 2013 року. В шлюбі ними було придбано вищевказану квартиру, оформлення якої було проведено лише на відповідачку. Посилаючись на те, що їх подружнє життя не склалося та шлюбні стосунки між ними припинено, проте із відповідачкою не досягнуто згоди щодо добровільного розподілу вищевказаного майна, він був змушений звернутися до суду із цим позовом. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивач пояснив, що в період шлюбу із відповідачкою ними було придбано вищевказану квартиру. До шлюбу, декілька років вони мешкали як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та проживали в будинку батьків відповідачки, вели спільне господарство, тримали худобу, та спільно збирали кошти на придбання власного житла. Він працював та мав власний дохід, достатній для заощадження коштів. Після припинення шлюбних відносин між ними не досягнуто згоди щодо розподілу вказаного майна. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вищевказану квартиру було придбано для неї її батьками за їх кошти. Позивач участі в придбанні вказаного житла не приймав, його батьки також допомоги в придбанні цього майна не надали. Позивач заробляв, проте цих коштів вистачало лише на проживання, а не на придбання житла. Свідок [PERSON] - мати відповідачки, в судовому засіданні пояснила, що з 2011 року позивач мешкав в їх будинку як співмешканець її доньки [PERSON] Вона мала намір придбати для доньки власне житло та з цією метою тривалий час збирала кошти з прибутку, що вона отримувала від ведення підсобного господарства, тримання худоби, обробки земельного паю, а також за рахунок коштів, які заробляв її чоловік. Вона сама здійснювала пошук житла для доньки та тривалий час не могла знайти житло, що задовольняло б їх. В 2013 році вона дізналася про продаж спірної квартири, яка їй та її донці сподобалася, але зібраних ними коштів не вистачало на придбання цього майна, тому частину коштів, а саме - 4 тис. доларів США вона позичила у подруги [PERSON] та придбала вказане майно за 13 300 доларів США. Договір було укладено на ім'я її доньки [PERSON] та вона вважала, що квартира буде особистою власністю її доньки. Позивач участі в заощадженні коштів та придбанні вказаної квартири не приймав. Позичені кошти вона самостійно повертала подрузі без будь-якої допомоги позивача та її доньки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є тіткою відповідачки та була присутня при тому, як мати відповідачки [PERSON] позичала кошти у своєї подруги [PERSON] на придбання вказаної квартири у розмірі 4 тис. доларів. Крім того, їй відомо, що її сестра [PERSON] збирала кошти з доходу, що отримувала з підсобного господарства, та кошти, які заробляв її чоловік, саме для придбання вищевказаної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що також була присутня коли [PERSON] позичала у [PERSON] 4 тис. доларів на придбання квартири для своєї доньки. Свідок [PERSON] підтвердила, що дійсно в 2013 році її подруга [PERSON] позичила у неї 4 тис. доларів на придбання квартири для своєї доньки [PERSON] Кошти [PERSON] їй вже повернула в повному обсязі. Свідок [PERSON] пояснила, що в 2013 році продала належну їй квартиру [ADDRESS]. Договір було оформлено нотаріально в присутності [PERSON] та [PERSON], але кошти за вказане майно їй передавала мати відповідачки в сумі 13 300 доларів США. Свідок [PERSON] - мати позивача пояснила, що кошти на вказане майно було витрачено спільно її сином та невісткою. На весілля вони подарували дітям 1 тис. доларів, тобто надала допомогу в придбанні житла. Крім того, син їй неодноразово розповідав, що вони збирають кошти на придбання житла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що неодноразово чула від свого хресника - [PERSON] та від його матері про те, що вони збирають кошти на придбання житла. Мати [PERSON] працювала на декількох роботах та надавала синові допомогу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він разом працював із [PERSON], з яким підтримує дружні стосунки, та неодноразово був у його сім'ї і чув розмови, що вони збирають кошти на придбання житла. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року, норми Сімейного кодексу України (далі -СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (та відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»), вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно з'ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вказана правова позиція також висловлена і у Постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року № 06-2641цс51, згідно якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Судом встановлено, та сторонами не оспорюється, що з 14 вересня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 16). Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П. за реєстраційним № 1604, 27 грудня 2013 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 17). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на це майно зареєстровано за [PERSON] на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу (а.с. 31-33). Тобто факт придбання майна у період шлюбу встановлений та сторонами не оспорюється. Щодо джерел придбання вказаного майна, то позивач зазначав, що до укладення шлюбу з 2011 року проживав із відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Разом із нею та її родиною (матір'ю і батьком) вели підсобне господарство, допомагав в утриманні і продажі худоби, з чого мав з відповідачкою дохід, і саме ці, а також кошти з його заробітної плати, заощаджувались на придбання вказаної квартири. Щодо сумісного проживання позивача із відповідачкою до шлюбу, то проти цього в судовому засіданні не заперечувала сама відповідачка та її мати - свідок [PERSON], яка вказала, що позивач [PERSON] проживав в їх будинку з 2011 року. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили пояснення позивача про те, що останній проживав у сім'ї відповідачки до реєстрації із нею шлюбу та вів спільне господарство, неодноразово говорив про те, що вони спільно збирають кошти на придбання квартири. Відповідачка, посилаючись на те, що вказана квартира є її особистою власністю, з позовом щодо цього до суду не зверталася, вимоги про збільшення її частки у вказаному майні також не заявляла. Більш того, в ході розгляду справи встановлено, що сама відповідачка з 2009 року по 2014 рік (а.с. 69) навчалася на денній формі навчання, тобто власного доходу, окрім ведення підсобного господарства, не мала. Тобто кошти на придбання вказаного майна отримані, в тому числі, за рахунок ведення спільного господарства. Зі змісту договору купівлі-продажу спірної квартири п. 3.3 слідує, що згода другого з подружжя Покупця на укладення цього договору надана, згідно заяви, справжність підпису на якій посвідчена приватним нотаріусом (а.с. 17 зв. бік). При цьому, умови договору не передбачають, що придбане майно є особистою власністю покупця. Згідно п. 2.1 Договору, продаж здійснено за 63 000 грн. Продавець вказаного майна - [PERSON] підтвердила, що продала вказану квартиру на 13300доларів США. Свідок [PERSON] посилаючись на те, що на придбання вказаного майна саме вона та її чоловік збирали та надавали кошти, надала копії розписок про передачу авансу продавцю в сумі 1000 доларів США, та про запозичення 4000 доларів США, оригінали яких суду не надавались. Більш того, вказані суми є значно меншими від вартості придбаного майна. Окрім того, [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири не оспорювала, про її права на вказане майно також не заявляла. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. При цьому, ч.3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію). Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, кожна сторонам має довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В той же час, відповідачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів щодо придбання спірного майна за кошти, які належали їй особисто. Доказів того, що її мати подарувала чи передала саме для придбання у її особисту власність вищевказаної квартири суду не надала. За вищевказаного, встановивши придбання спірного майна сторонами у шлюбі, що до придбання вказаного майна вони спільно проживали як чоловік і жінка та вели спільне господарство, тобто джерелом набуття майна також була спільна праця сторін, що позивач як у період спільного проживання із відповідачкою до реєстрації шлюбу так і після цього мав також дохід від власного заробітку, суд дійшов висновку про доведеність позивачем своїх прав щодо цього майна як спільного сумісного із відповідачкою [PERSON], нині між сторонами наявний спір щодо прав відповідача відносно цього май та його розподілу, тому відповідно до положень ст.ст. 60, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved