Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

12.10.2018 р. [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ), в особі свого представника [PERSON] (далі - представник позивача, [PERSON] ) звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі - відповідач, ФОП [PERSON] ) в якій зазначає, що 15.08.2018 р., відповідно до товарних чеків про купівлю, позивачем було придбано за 13978 грн. ліжко « Богема » та матрац «Дєили-261» в магазині за адресою: Запорізька область м. Дніпрорудне . При установці ліжка було виявлено істотні недоліки виробника зазначеного ліжка, які пізніше були підтверджені висновком від 24.09.2018 р. 03.09.2018 р. позивач був вимушений звернутися до відповідача з претензією-вимогою про розірвання договору купівлі-продажу та повернення грошових коштів, яку відповідач отримав 05.09.2018 р., що підтверджується поштовим відстеженням (а.с.1-3) Уточнивши свої позовні вимоги в заяві про зменшення позовних вимог, виключивши з позову вимогу щодо вартості матрацу «Дєили-261», яка надійшла до суду 11.01.2019 р., сторона позивача просить суд: - розірвати договір купівлі-продажу ліжка марки «Богема» від 15.08.2018р. укладений між [PERSON] та Фізичною особою підприємцем [PERSON] , РНКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] - сплачені грошові кошти за договором купівлі-продажу ліжка марки «Богема» від 15.08.2018 р. в сумі 6269 гривень; - стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] - сплачені грошові кошти за проведення експертного дослідження ліжка марки «Богема» 15.08.2018 р. сумі 1500 гривень; - стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] - моральну шкоду в сумі 10000 гривень; - стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] - 3% грошових коштів неустойки у сумі 22944 гривень 54 копійки; - стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу, які підтверджені документально (а.с.31-33). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Бульби О.М. від 16.10.2018 р. позов залишений без руху (а.с.13). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Бульби О.М. від 30.10.2018 р. продовжено строк для надання оригіналу квитанції про сплату судового збору (а.с.18). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Бульби О.М. від 30.11.2018 р. по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.24). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 11.01.2019 р. заява про зменшення позовних вимог прийнята до провадження (а.с.38) Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.05.2019 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.60). На підставі ч.5 ст.28 ЦПК України, оскільки на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», справа розглядається Енергодарським міським судом Запорізької області, за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. В судове засідання, для розгляду справи по суті, позивач [PERSON] не з`явилась, надала до суду 23.10.2019 р. письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с.74) В судове засідання, для розгляду справи по суті, не з`явився представник позивача: адвокат Галька Назар Олександрович, який діє на підставі письмового ордеру (а.с.35), заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надав, про час та місце слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином про що свідчить відповідна розписка (а.с.69). В судове засідання, для розгляду справи по суті, повторно не з`явився відповідач: ФОП [PERSON], про поважність причин неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладення слухання справи, розгляд справи у відсутності, відзиву на позов - до суду не надавав. Про дату, час та місце слухання справи в суді повідомлявся як за адресою зазначеною у позові так і за зареєстрованої адресою місця проживання відповідно до даних реєстратора Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області (а.с.47). Проте, до суду повернулися поштові конверти судового відправлення з відповідними відмітками поштового зв`язку «Укрпошта», які свідчить про їх неотримання відповідачем (а.с.66, 67, 71, 73). Відповідно до положень ст.128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи в суді. Враховуючи, що явка учасників справи не визнавалась судом обов`язковою (ч.3 ст.43 ЦПК України), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, позивачем надано заяву про розгляд справи у відсутності та не заперечує проти її розгляду в заочному провадженні, а також те, що наявна сукупність умов визначених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив, провести розгляд справи в порядку заочного провадження на підставі наявних у справи доказів, ухваливши заочне рішення. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 5, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем були придбані у відповідача 15.08.2019 р. ліжко «Богема» розміром 1,8х2,0 з підйомним каркасом вартістю 6269 гривень, що підтверджується товарним чеком (а.с.4). Згідно Висновку спеціалістів №045/19.09.2018 р. Науково-дослідного центру незалежних споживчих експертиз «УКРТЕСТ» ліжко «Богема» не відповідає вимогам ГОСТ 16371-93 та ГОСТ 19917-93, недопустимі недоліки носять виробничий характер, утворились в процесі виготовлення та неякісної збірки меблів (а.с.9-9зворот). Позивачем було направлено на адресу відповідача 08.09.2018 р. претензію-вимогу, в якій позивачем зазначено про недоліки товару та вимога, у тому числі, про розірвання договору купівлі-продажу на підставі абзацу 1 п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» та повернення позивачу сплачених грошових коштів (а.с.5, 6). Відповідно даних Інтернет-ресурсу поштового зв`язку «Укрпошта», зазначена вимога-претензія була отримана відповідачем (а.с.7-8). Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991 р. в редакції Закону №3682-XII від 15.12.1993 р. (із змінами) (далі - Закон України «Про захист прав споживачів»), який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно зі ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір це усний або письмовий правочин між споживачем та продавцем ( виконавцем) про якість, строк, ціну та інші умови, при яких реалізується продукція; підтвердження оформлення усної угоди оформлюється квитанцією, товарним чи касовим чеком, білетом, талоном чи іншими документами ( розрахунковий документ). Відповідно до змісту ст.ст. 11, 509, 526 ЦК України однією з підстав виникнення зобов`язання є договори, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з абз.2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12.04.1996 р. (далі - Постанова №5), оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Відповідно до ст.675 ЦК України та ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Права споживача у разі придбання ним товару неналежної якості передбачені статтею 678 ЦК України та статтею 8 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.2 ст.678 ЦК України, у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Згідно абзацу 2 частини 1 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Згідно п.12 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: він взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Таким чином, право покупця відмовитися від товару та вимагати повернення сплачених за товар коштів виникає при встановленні наявності істотних недоліків товару. Згідно ч.3 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті. Згідно ч.5 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги. Частиною 14 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Тобто саме на відповідача покладено обов`язок доведення того, що недоліки товару виникли з вини споживача. Проте, відповідачем не надано, а судом не встановлено наявності доказів, що недоліки зазначені у висновку спеціалістів №045/19.09.2018 р. виникли з вини споживача та вбачається, що, зазначені у висновку, недоліки утворились саме з вини відповідача. При цьому, як зазначено у вказаному висновку спеціалістів, недоліки носять виробничий характер, утворились в процесі виготовлення та неякісної збірки меблів, є неприпустимими, тобто відносяться до істотних недоліків. Враховуючи зазначене вище, а також те, що стороною позивача доведено наявність істотних недолік товару - ліжка марки «Богема» вимога позивача про розірвання договору та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів вартості ліжка «Богема» в розмірі 6269 гривень підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 3% грошових коштів неустойки в сумі 22944 грн. 54 коп., суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно абз.2 п.20 Постанови №5, судам слід мати на увазі, що неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні. Верховним Судом України в узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 pp.) від 01.02.2013 р. вказано, що за п.20 постанови Пленуму №5 при вирішенні питання про відповідальність та про наявність і розмір збитків, заподіяних споживачеві у зв`язку з недоліками товару (робіт, послуг), суду належить виходити як із загальних положень Закону або статей ЦК, так і зі спеціальних норм законодавства, а також з умов укладеного сторонами договору. Судам слід мати на увазі, що неустойка стягується тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Наприклад, статті 8, 10, 11 Закону №1023-ХІІ, п.127 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. №457 «Про затвердження Статуту залізниць України» тощо. Проте, враховуючи, що між сторонами не укладався договір, в якому б передбачалось право на стягнення неустойки, нормами ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», якою регулюються дані спірні правовідносини, не передбачено стягнення неустойки в розмірі 3 (трьох) відсотків загальної вартості товару, положення ч.9 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачають стягнення неустойки на користь споживача в розмірі 1 відсотка вартості товару за кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів), що не є предметом розгляду даної справи, а положення на які посилається сторона позивача - ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», захищають права споживача в разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг), що не є предметом розгляду даної справи, суд дійшов висновку, що вимога позивача в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача розміру моральної шкоди в сумі 10000 грн., суд дійшов наступного. Відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р., спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Укладений між сторонами Договір не передбачає відшкодування моральної шкоди у разі порушення умов його виконання. Крім того, стороною позивача не надано суду доказів, які підтверджують прямо чи опосередковано наявність будь-яких негативних наслідків і моральної шкоди заподіяної позивачу діями відповідача, яка згідно ч.2 ст.23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стороною позивача не доведено о належними та допустимими доказами як розміру так і наявності заподіяння позивачу моральної шкоди зі сторони відповідача, у зв`язку з чим, позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 4200 грн., грошових коштів за проведення експертного дослідження в сумі 1500 грн. та витрат по оплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., суд дійшов наступного. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Про розподіл судових витрат зазначається також у резолютивній частині рішення (п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи ч.3 ст.133 ЦПК України відносить наступні витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Проведення експертизи Науково-дослідним центром незалежних споживчих експертиз «УКРТЕСТ» за наслідками якої було складено Висновок спеціалістів №045/19.09.2018 р., позивачем було оплачено в розмірі 1500 гривень, що підтверджується квитанцією №045 від 19.09.2019 р. (а.с.11). Сплата позивачем судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. - підтверджується дублікатом чеку виданим 29.11.2018 р. «ПриватБанком» (а.с.23). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 р. №13-рп/2000, від 30.09.2009 року №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так встановлено, що позивачу допомога надавалась адвокатом Галька Н.О. на підставі письмового ордеру (а.с.35, 36) та про надані адвокатом види юридичних послуг та їх вартість було складено Акт виконаних робіт (а.с.57), а також квитанції, якими підтверджується оплата на користь адвоката витрат з правничої допомоги в сумі 4200 грн. (а.с.58). При вирішенні питання щодо розподілу витрат з правничої допомоги, суд враховує, що відповідно до приписів ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним. За змістом ч.5, ч.6ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотань про не співмірність заявлених позивачем витрат з правничої допомоги та у зв`язку з цим їх зменшення з обґрунтуванням доведеності їх не співмірності, стороною відповідача суду не заявлялось. Враховуючи викладене, положення ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним вимоги сторони позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 4200 грн., грошових коштів за проведення експертного дослідження в сумі 1500 грн. та витрат по оплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. - задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: partial