Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

12.08.2016 року позивач через свого представника звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про стягнення інфляційних та трьох процентів річних. Вказував, що 23.03.2011 року між ним та відповідачем був укладений договір позики за реєстром № 638, відповідно до умов якого [PERSON] отримав 59 843 грн., які зобов'язався повернути до 28.04.2011 року. Зазначав, що 23.09.2011 року у зв'язку з невиконанням умов договору позики приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером 2177, а постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № 29457065. Посилаючись на наявність непогашеної заборгованості в розмірі 59 843 грн., позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь 5 385,87 грн. 3% річних та 53 260,27 грн. інфляційних втрат, а також судовий збір. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, останній звернувся до суду із заявою про розгляд справи без їхньої участі. Представник відповідача в судовому засіданні, подавши клопотання про застосування строків позовної давності, в задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 23.09.2011 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером 2177 про стягнення з [PERSON] грошових коштів (суми позики) у розмірі 59 843 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виконавчого напису. 25.10.2011 року постановою державного виконавця Кравченко О.Г. Міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження № 29457065 на підставі вищевказаного виконавчого напису. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала тієї обставини, що заборгованість у розмірі 59 843 грн. не погашена. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Вчинення виконавчого напису про стягнення грошової суми за договором позики за змістом ч. 3 ст. 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплатити проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, а також суму, передбачену статтею 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Відповідно до пп. 17, 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України. За змістом ч. 2 ст.625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. В судовому засіданні встановлено, що позивач пред'явив позовну заяву (датована 11.08.2016 року) через свого представника саме 12.08.2016 року, однак в заяві про зменшення позовних вимог вказується, що позов був поданий 27.07.2016 року та наводиться розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 27.07.2013 року по 27.07.2016 року. Враховуючи вищевикладене та перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку, суд дійшов висновку за необхідне частково задовольнити заявлені вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за період з 12.08.2013 року по 27.07.2016 року, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності та заявлених вимог, а саме: 5 307,17 грн. - 3% річних (59 843 (сума боргу) х 3% х 1079 (днів) : 365) та 53 260,27 грн. інфляційних втрат за період з серпня 2013 року по липень (включно) 2016 року (59 843 х 1,89 (індекс інфляції) - 59 843). Доводи представника відповідача про сплив строку позовної давності та необхідність у зв'язку з цим відмови у задоволенні позову в повному обсягу, суд вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, оскільки судом стягнута сума за період з 12.08.2013 року по 27.07.2016 року, тобто в межах встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові, тобто 582,73 грн. сплаченого судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial