Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

10 жовтня 2017 року позивачка, [PERSON] ,звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (ціна позову 300000 грн.) посилаючись на те, що 02 травня 2006 року [PERSON] позичила у неї 10000 (десять тисяч) євро строком на 6 міс. до 2 листопада 2006 року, про що надала розписку та копію свого паспорта. Станом на 9 жовтня 2017 року відповідачка свого зобовязання по поверненню позичених коштів не виконала і позичені кошти у сумі 10000 євро не повернула. В 2009, 2012 та у 2014 році відповідачка у приватній розмові визнавала борг і обіцяла повернути його. У листопаді 2014 року відповідач визнала борг та обіцяла з березня 2015 року частинами по 1000 євро повертати борг, що підтверджується звукозаписом, але так і не повернула. 11вересня 2017 року відповідач у приватній розмові відмовилась повертати борг, чим порушила законне право позивача на отримання своїх коштів, що підтверджується звукозаписом. 12вересня 2017 року позивач направила письмову вимогу відповідачу про повернення боргу у сумі 10000 євро до 1 жовтня 2017 року. Факт отримання вимоги підтверджується почтовим повідомленням та телефонним дзвінком відповідача до мого юриста. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь- якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням и повернення). Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Оскільки відповідачка не повернула борг, а тому позивачка звернулася до суду і просить стягнути з неї на свою користь борг в гривнях, що на момент прийняття рішення, згідно курсу НБУ буде відповідати 10000 євро та судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки по договору про надання юридичної допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі і зокрема пояснив, що 02 травня 2006 року [PERSON] позичила у гр-ки [PERSON] 10000 (десять тисяч) євро строком на 6 міс. до 2 листопада 2006 року. Сама ж розписка підтверджує факт отримання [PERSON] у борг 10000 євро з зобовязанням повернути до 2 листопада 2006 року. [PERSON] визнала факт написання даної розписки та визнала факт отримання грошей під проценти за користування чужими грошима. У листопаді 2014 року відповідачка у приватній розмові визнала борг та обіцяла з березня 2015 року частинами по 1000 євро повертати борг, що підтверджується звукозаписом, але так і не повернула. З [PERSON] був заключений усний договір про надання коштів у позику під проценти. У своєму відзиву на позовну заяву від 26 січня 2018 року представник [PERSON] також визнав позику у сумі 10 000 євро, але вказав, що [PERSON] повернула всю позику у сумі 10 000 євро до 2008 року, а саме: 5 150 Є через банк і представив 13 квитанцій на перерахунок даних коштів на рахунок [PERSON] Вважає, що отримали ці кошти, але це лише проценти, як плата за користування чужими коштами. У 2006 році облікова ставка НБУ становила 8%, а це відповідно по 850 євро за 6 міс. = 5100 євро за позику у 10 000 євро. На підтвердження повернення 4850 євро, відповідач та її представник не надали суду належних, допустимих та достовірних доказів. Сама ж розписка підтверджує факт отримання [PERSON] у борг 10000 Євро з зобовязанням повернути до 2 листопада 2006 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 14 вересня 2011 р. у справі № 6-2517св10 винесла рішення, враховуючи, що розписка є саме підтвердженням укладення договору, а останній є укладеним з моменту передачі грошей, і що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей. А тому, відсутність у розписці дати її складання, не може заперечувати боргового зобовязання. Станом на 9 жовтня 2017 року відповідач свого зобовязання по поверненню позичених коштів не виконала і позичені кошти у сумі 10000 евро не повернула. Визнання боргу перериває позовну давність у всіх цивільних правовідносинах і може виражатися в будь-яких діях боржника, підтверджують наявність боргу чи іншого його обов'язку. Для переривання строку давності досить, щоб поведінка будь-якого боржника (особистість не має значення) свідчило, що боржник знає про свій обов'язок, наприклад прохання про відстрочку виконання, сплата відсотків по основному боргу. Дії, що свідчать про визнання боргу, боржник може здійснити як по відношенню до кредитора, так і по відношенню до третіх осіб. Визнання - це одностороння заява або односторонні дії боржника, які переривають строк позовної давності. Визнання боргу та прохання відповідача у листопаді 2017 року про відстрочку виконання зобовязання, про повернення позики та погодження позивача з даним проханням, перервало строк позовної давності. 11вересня 2017 року відповідачка у приватній розмові відмовилась повертати борг, чим порушила законне право позивача на отримання своїх коштів, що підтверджується звукозаписом. 12вересня 2017 року позивач направила письмову вимогу відповідачу про повернення боргу у сумі 10000 євро до 1 жовтня 2017 року. Станом на 9 жовтня 2017 року відповідач свого зобовязання по поверненню позичених коштів не виконала і позичені кошти у сумі 10000 євро не повернула. Рахує, що строк позовної давності звернення до суду про повернення боргу у сумі 10000 євро, необхідно рахувати з 2 жовтня 2017 року (з наступного дня після строку виконання основного зобовязання, вказаного у письмовій вимозі). Просить повністю задовольнити позовну заяву та стягнути з [PERSON] суму основного боргу у гривнях ,що дорівнює 10 000 євро станом на день прийняття рішення по курсу НБУ та судовий збір. Відповідачка [PERSON] позов не визнала і в задоволенні просила відмовити, оскільки [PERSON] борг повернула повністю . Вона позичала у [PERSON] 7000 євро , але розписку написала на 10000 євро з врахуванням 3000 євро - проценти. Кошти повертала до 2008 року, частину перераховувала на рахунок, а решту коштів передавала через невістку. [PERSON] не повернула розписку і не робила записів про повернення боргу. Кошти в розмірі 5150 євро підтверджує квитанціями. Не заперечує, що до неї приходила позивачка, але це було в 2008 році та в 2017 році. Просить застосувати строк позовної давності. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав в повному обсязі ,про що подав відзив на позов та пояснив суду, що дійсно між [PERSON] та позивачкою [PERSON] у 2006 року було укладено договір позики, факт укладення якого підтверджується складеною відповідачкою розпискою. Згідно умов цього договору [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000 (десять тисяч) євро з терміном повернення позики до 02 листопада 2006 року. Проте, відповідачка не погоджується з обставинами, про які вказує позивачка у позовній заяві, що нібито відповідачка не повернула їй суму позики, не виконавши свого зобовязання з повернення позичених коштів, однак це не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] повернула [PERSON] всю суму позики ще до кінця 2008 року. Повернення коштів позивачці за договором позики відбувалося частинами шляхом здійснення нею грошових переказів через банк на користь [PERSON] на загальну суму 5 150 (пять тисяч сто пятдесят ) євро протягом періоду часу, починаючи з грудня 2006 року по липень 2008 року включно, що підтверджується відповідними квитанціями (копії додаються ). Іншу частину суми позики у розмірі 4 850,00 євро відповідачка повернула позивачці на руки ще до кінця 2008 року, таким чином повністю виконавши своє зобовязання перед [PERSON] по поверненню позичених в останньої грошових коштів. Розписки про позику коштів ,[PERSON], не повернула і відповідачка не наполягала, адже не знала, що має право вимагати повернення у позикодавця їй оригіналу боргової розписки після повернення усієї суми позики, оскільки довіряла [PERSON] . Позивачка після спливу тривалого періоду часу, а саме більше 9 (девяти) років від дати повного розрахунку, користуючись тим, що зберегла у себе боргову розписку, вирішила звернутись лише у жовтні 2017 року до суду з позовом до [PERSON] по даній справі. Стосовно зазначених у позовній заяві [PERSON] обставин, що нібито «у 2009, 2012 та у 2014 роках відповідачка у приватній розмові визнавала борг і обіцяла його повернути» то дані обставини не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Окрім того, поряд з наявністю матеріальної підстави для відмови у задоволенні позовної заяви [PERSON] по суті, на переконання сторони відповідача, предявлений позов не може бути задоволений також і з процесуальних підстав, а саме у звязку із пропуском позивачкою строку позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав. Беручи до уваги зміст позовної заяви, якщо позивачка [PERSON] вважала свої права порушеними, що за її твердженням полягало у неповерненні [PERSON] суми позики, то

Outcome: dismissed