Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

10 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків. 31 серпня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу другого з батьків. В обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що 14 січня 2005 року Ленінським відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між нею і відповідачем [PERSON], актовий запис № 7. Вона та відповідач є батьками дітей: [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO]. 20 квітня 2015 року шлюб між нею і відповідачем було розірвано у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Позивач зазначила в заяві, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з нею за адресою: [ADDRESS], але згодом, через певні обставини, син став проживати разом з відповідачем. В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей, визначення способу участі у вихованні та спілкування з дітьми, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи - Орган опіки та піклування Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей. [PERSON] посилалася на те, що 24 березня 2017 року вона звернулася до відповідача з проханням надати нотаріальну згоду на виїзд дочки - [PERSON], [INFO] разом з нею на відпочинок до Єгипту в період з 08.04.2017 року по 15.04.2017 року, повідомивши, що всі необхідні документи та кошти вона залишила приватному нотаріусу Новомосковського міського нотаріального округу Байдук М.М. та просила [PERSON] з'явитися до нотаріуса для оформлення необхідних документів. 28 березня 2017 року помічник нотаріуса повідомив її про те, що [PERSON] з'явився до нотаріальної контори, але документи не оформив, посилаючись на те, що він поспішає, після чого пішов з приміщення нотаріальної контори. 04 квітня 2017 року перед початком судового засідання про визначення місця проживання дітей її адвокат звернувся до [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд дочки разом з нею для оздоровлення та відпочинку до Єгипту, відповідач відповів, що подумає, але так і не заявився до нотаріуса для оформлення документів на виїзд дитини за кордон. Позивач зазначила. що 09.04.2017 року вона знову, по телефону звернулася до відповідача з проханням надати згоду на виїзд дитини, але [PERSON] відмовив, сказав щоб вони відпочивали в Україні. [PERSON], [INFO] часто хворіє, потребує оздоровлення в умовах теплого клімату В зв'язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 7, 155 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.1,4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, Конвенцію «Про права дитини», яка ратифікована постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., [PERSON] просила суд: дозволити їй вивезти для відпочинку та оздоровлення за межі України (в умови теплого клімату - Єгипет, Шрі-Ланка, Туніс - залежно від часу розгляду справи та набрання рішенням законної сили, на період 7-14 днів) неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу її батька - [PERSON], [INFO], протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали заяву в повному обсязі, посилалися на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просили суд задовольнити вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, не заперечував того, що він не погоджується надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, посилався на те, що позивач не повідомила його, до якої держави вона має намір виїхати з дитиною, крім того, розпочався навчальний рік, дитина повинна проходити навчання у школі, також, зміна клімату вплине на стан дитини, він переживає за життя та здоров'я дитини. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилався на те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не надала суду доказів того, до якої держави буди виїздити дитина, також позивач не зазначила конкретний проміжок часу виїзду. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради в судове засідання не з'явився. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 квітня 2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесене рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, згідно рішення суду, шлюб між [PERSON] і [PERSON], зареєстрований 14 січня 2005 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було розірвано. Встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі , не підлягають доказуванню. Так, в судовому засіданні сторонами визнані ті обставини, що після розірвання шлюбу між сторонами, [PERSON], [INFO] залишилася проживати разом з матір'ю - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в зв'язку з чим, зазначені обставини не підлягають доказуванню. Як зазначалося вище, відповідач [PERSON] відмовив позивачу у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку. Відповідно до вимог ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, зазначеними вище нормами законодавства України, дозвіл на виїзд дитини за кордон повинен містити відомості про державу, в якій буде перебувати дитина, та конкретно визначений термін перебування дитини в зазначеній державі. Зазначена правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2016 року (справа № 6-33303ск15) Суд приходить до висновку, що в зв'язку з відмовою відповідача [PERSON], як батька, надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, позивач [PERSON] має право звертатися до суду з вимогами про надання такого дозволу на підставі рішення суду. В той же час, на підставі положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як зазначалося вище, в позовній заяві [PERSON] просила суд надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення за межі України (в умови теплого клімату - Єгипет, Шрі-Ланка, Туніс - залежно від часу розгляду справи та набрання рішенням законної сили, на період 7-14 днів) без згоди та супроводу батька, протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду жодного доказу того, в якій саме державі буде перебувати дитина, в який конкретно визначений проміжок часу дитина буде перебувати за кордоном. Суд приходить до висновку, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до Єгипту, Шрі-Ланки, Тунісу без визначення конкретних дат перебування дитини в цих державах, фактично позбавлять відповідача, як батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. В зв'язку з наведеним, в задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити.

Outcome: dismissed