Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

10 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. Вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер його батько - [PERSON] . За життя останній склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповів позивачу- своєму сину. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все його майно, зокрема, на земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованих в с. Олексенки Білопільського району Сумської області, які були передані у приватну власність батьку позивача на підставі рішення про приватизацію земельних ділянок виконкому Гуринівської сільської ради від 23 серпня 1993 року № 22. Посилаючись на те, що отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на вказані вище земельні ділянки він не може у зв`язку з тим, що його батько за життя не встиг набути право власності на земельні ділянки, оскільки не завершив процедуру приватизації, позивач просить визнати за ним право на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою від 16 листопада 2020 року цивільну справу призначено до підготовчого засідання за вказаним вище позовом (а. с. 32-33). 15 січня 2021 року ухвалою суду за клопотанням позивача замінено неналежного відповідача - Гуринівську сільську раду Білопільського району Сумської області на належного - Білопільську міську раду Сумської області, оскільки на підставі рішення № 28 першої сесії 8 скликання Білопільської міської ради Сумської області від 09 грудня 2020 року Білопільська міська рада вирішила об`єднатися з територіальними громадами, в тому числі із Гуринівською сільською радою Білопільського району Сумської області, у зв`язку з чим остання припинила свою діяльність шляхом приєднання до Білопільської міської ради Сумської області (а. с. 76-77). Ухвалою від 11 лютого 2021 року підготовче засідання закрите, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 87-88). У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Додатково повідомив, що батько за життя не завершив процедуру приватизації земельних ділянок, оскільки хворів. Після смерті батька у будинку деякий час проживала його мати. У подальшому будинок був розікрадений циганами, залишився лише фундамент. Таким чином будинок у спадщину він не приймав, оформив лише паї. Він вважав, що може в будь-який момент завершити оформлення документів на земельні ділянки під будинком, оскільки представники сільської ради його запевняли що це земля його батька, тому з оформленням не буде проблеми. Проте, у подальшому, не повідомивши його, Гуринівська сільська рада своїм рішенням у листопаді 2020 року виділила частину земельної ділянки його батька іншій особі для ведення особистого селянського господарства, про що стало відомо вже під час розгляду справи у суді. Представник відповідача - Білопільської міської ради Сумської області в судове засідання не з`явився. Міський голова надіслав клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача, проти задоволення позовних вимог не заперечують. ( а.с. 92). Проте судом винесена ухвала про відмову у прийнятті визнання - Білопільською міською радою Сумської області позову [PERSON] про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. Раніше представник первісного відповідача - Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області - сільський голова 09 грудня 2020 року надіслав письмове заперечення з приводу позовних вимог. Зокрема зазначив, що [PERSON] , який помер [INFO] році дійсно рішенням виконкому Гуринівської сільської ради № 22 від 23.08.1993 року було передано у власність земельні ділянки, що знаходяться в с. Олексенки, а саме: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,60 га. Проте, конкретна адреса місця знаходження вказаних земельних ділянок не вказана у рішенні. За життя [PERSON] державні акти на право приватної власності не отримував, також не мав правовстановлюючих документів на будинок. Крім того, в 2010 році позивач [PERSON] розібрав будинок та господарські будівлі, при цьому земельною ділянкою не користувався, податок до сільської ради не сплачував. Також зазначають, що на даний час земельна ділянка рішенням сесії Гуринівської сільської ради передана у власність третій особі (а. с. 54). Представник третьої особи - Білопільської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у судове засідання також не з`явився. Державний нотаріус Ковальова Л.Б. надіслала письмову заяву про розгляд справи без її участі, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а. с. 82). Заслухавши позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 7). Згідно із Витягом із рішення №22 від 23 серпня 1993 року виконавчого комітету Гуринівської сільської ради [PERSON] передано у приватну власність земельні ділянки в с. Олексенки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,60 га (а. с. 8). З довідки Гуринівської сільської ради від 18 березня 2020 року вбачається, що земельна ділянка, площею 0,85, в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,60 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Гуринівської сільської ради від 23 серпня 1993 року №22 передана у приватну власність [PERSON] . За життя останній державні акти на право приватної власності на землю не отримував (а. с. 9). Відповідно до дублікату заповіту, посвідченого 24 червня 1991 року секретарем виконавчого комітету Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області, зареєстрованого в реєстрі за № 13, [PERSON] заповів все своє майно своєму сину - [PERSON] (а. с. 10). Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в [ADDRESS] (а. с. 6). За даними виконавчого комітету Гуринівської сільської ради Білопільського району від 113 вересня 2011 року [PERSON] до дня смерті [INFO] постійно проживав за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] . Заповіт від імені померлого посвідчений виконкомом Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області 24 червня 1991 року за №36 не змінювався та не відмінявся (а. с. 48). Згідно з випискою з погосподарської книги Гуринівської сільської ради в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] без назви вулиці станом на 01.01.2006 року був зареєстрований та фактично проживав [PERSON] , який помер [INFO] разом із дружиною [PERSON] . За даним господарством у приватній власності та користуванні були земельні ділянки загальною площею 10,00 га, в тому числі паї - 8,32 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,75 га та для сінокосіння та випасання худоби - 0,68 га. Житловий будинок за вказаною адресою був знесений. Рішенням 16 сесії 6 скликання від 05 липня 2012 року домогосподарству за адресою: [ADDRESS] , в якому на той час була зареєстрована [PERSON] була присвоєна адреса: [ADDRESS] (а. с. 70). Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Білопільської державної районної нотаріальної контори від 22 вересня 2011 року [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за № 1460 вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його син - [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається із: земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,17 га, розташованої на території Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області, яка належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-СМ № 034385, виданого 29 вересня 1999 року Гуринівською сільською радою, зареєстрованого за № 358 (а. с. 12). Спірна земельна ділянка [PERSON] виділялася для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель 0,025 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,60 га на підставі рішення виконкому Гуринівської сільської ради від 23 серпня 1993 року за № 22, проте позивач не отримав свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, який розташований на спірній земельній ділянці, що вбачається із матеріалів справи у їх сукупності. Зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданого державним нотаріусом Білопільської державної районної нотаріальної контори від 29 вересня 2020 року вбачається, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказані вище земельні ділянки, не вдається можливим у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (а. с. 13). Крім того, встановлено, що рішенням 7 скликання 42 сесії Гуринівської сільської ради від 24 листопада 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність [PERSON] загальною площею 1,5000 га (кадастровий номер 5920683000:11:001:0148) для ведення особистого селянського господарства в с. Олексенки Білопільського району Сумської області (а. с. 84). Згідно зі змістом ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи , яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права (п. «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України. На підставі абз. 2 п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У Перехідних положеннях Земельного Кодексу України також визначено, у разі коли спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно до ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено у завершені процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №14-652цс18, постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі №128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року в справі № 723/1061/17. З урахуванням викладеного у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації. Відповідно до чинного законодавства процедура приватизації земельної ділянки передбачає: 1) подання громадянином України до відповідної ради заяви про безоплатну передачу земельної ділянки в приватну власність за місцем розташування бажаної для отримання земельної ділянки; 2) розгляд у місячний термін заяви відповідним уповноваженим органом приватизації; 3) прийняття рішення або розпорядження на користь заявника, що є підставою для початку розробки документації проекту відведення земельної ділянки; 4) розробку проекту відведення земельної ділянки за рахунок заявника; 5) погодження проекту відведення земельної ділянки з відповідними органами: земельних ресурсів, природоохоронними, санітарно-епідеміологічними, архітектурними, з охорони культурної спадщини; 6) державну експертизу погодженого проекту відведення земельної ділянки, яку виконує орган земельних ресурсів; 7) повернення до органу приватизації проекту відведення земельної ділянки, що пройшов експертизу в органах земельних ресурсів; 8) перенесення в натурі розмірів земельної ділянки, передбачених проектом відведення, з встановленням землевпорядною організацією межових знаків; 9) підготовку землевпорядною організацією технічної документації для видачі Державного акту на право власності на землю; 10) перевірку реєстратором наданої технічної документації щодо дотримання в ній встановлених вимог; 11) перевірку територіальним органом земельних ресурсів технічної документації й оформленого землевпорядною організацією бланку Державного акту щодо відповідності даних; 12) здійснення оператором необхідних записів про державну реєстрацію прав особи на землю. Як вбачається із наданих позивачем суду доказів, спадкодавець [PERSON] за життя не розпочав процедури приватизації, а сам позивач [PERSON] , як спадкоємець, до органів місцевого самоврядування із заявою про завершення процедури приватизації, розпочатої спадкодавцем [PERSON] , не звертався. Також позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що житловий будинок, який був розташований на спірній земельній ділянці, ним успадкований. Таким чином, з представлених доказів судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя не розпочав процедуру отримання земельної ділянки у власність і уповноваженим органом не було прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення її у власність спадкодавцю. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] не довів той факт, що він має право на завершення процедури приватизації, а тому у задоволенні його позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed