Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

10.09.2016 року приблизно о 10 годині 00 хвилин, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Шкода», реєстраційний номер [NUMBER] , по вул. Алексєєва, на перехресті з вул. Вакуленчука, в м. Мелітополі Запорізької області, не дотрималась безпечної дистанції руху і скоїла зіткнення з належним [PERSON] автомобілем «Шевролет Круз», реєстраційний номер [NUMBER] , під його керуванням. Від зіткнення автомобіль позивача відштовхнуло на смугу зустрічного руху, де він зіткнувся з автомобілем «Шевролет Лачетті» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . В наслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали технічних ушкоджень. Постановою Київського районного суду м. Полтави від 27.10.2016 по справі №552/5208/16-п про адміністративне правопорушення [PERSON] притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу. Вказана постанова суду не оскаржена та набрала зконної сили, і тому обставини ДТП судом встановлені як факт, а викладені в ній обставини при розгляді інших справ не доказуються. Таким чином, в наслідок ДТП з вини відповідача [PERSON] , позивачу, як власнику автомобіля «Шевролет Круз», реєстрацінннй номер [NUMBER] у зв`язку з його пошкодженням, заподіяно матеріальну та моральну шкоду. З метою встановлення розміру спричиненої матеріальної шкоди позивач звернувся до автотоварознавця [PERSON] для отримання звіту про оцінку шкоди, за що ним сплачено 900,00 гривень. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 231 від 05.10.2016 року йому, як власнику автомобіля «Шевролет Круз» реєстраційний номер [NUMBER] , наслідок його пошкодження при ДТП, спричинено матеріальну шкоду в розмірі 83 472,60 гривні. Оскільки шкода спричинена в наслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, то питання про відшкодування шкоди повинно вирішуватися у відповідності до вимог от 1188 ЦК України. Згідно вимог вказаної норми права, «шкода, спричинена внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, спричинена одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою...», що зобов`язує відповідача [PERSON] відшкодувати завдані своїми діями збитки. Однак, до подій ДТП відповідальність [PERSON] перед третіми особами за шкоду, заподіяну в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу (автомобіля «Шкода», реєстраційний номер [NUMBER] ) була застрахована у СК «АХА», що підтверджується Полісом № АЕ/5614832, згідно якого його цивільно-правова відповідальність лімітована сумою 50 000,00 гривень за шкоду, заподіяну майну з франшизою 1000,00 гривень. На виконання вимог діючого законодавства та у відповідності до поліса цивільної відповідальності № АЕ/5614832 страховою компанією «АХА» позивачу було відшкодовано страхове відшкодування в розмірі 49 000,00 гривень. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у випадку недостатності страхової виплати для повного відшкодування заподіяної нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. Таким чином, позивча вважає, що на його користь з відповідача [PERSON] повинно бути стягнено цю різницю яка складає 34 472,6 = (83 472,6 - 49 000,00) гривні в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої в наслідок ДТП. Крім того, з вини [PERSON] йому спричинено і моральну шкоду, яка складається з моральних переживань пов`язаних з пошкодженням мого майна автомобіля «ІІІевролет Круз», реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок пошкодження він тривалий час не міг користуватися своїм майном. Більш того, для проведення ремонту йому потрібно було постійно коригувати свій графік роботи, а для організації ремонту, придбання деталей та іншого, відсутність транспортного засобу спричинило певні незручності та порушення звичного режиму та стилю життя. В зв`язку з цим психічний стан позивача погіршився, він почав нервувати, погано спати та вимушений був повністю змінити звичний спосіб пересування, а як наслідок і графік свого дня. Виходячи з викладеного, моральну шкоду, спричинену йому внаслідок пошкодження свого майна, позивач оцінює у розмірі 5 000,00 гривень та просить стягнути її з відповідача [PERSON] . Оскільки відповідачем у добровільному порядку йому не було відшкодовано спричинені збитки, то він був вимушений звернутися за допомогою до адвоката, за що ним було сплачено 5 000,00 гривень. Таким чином, з урахуванням зазначеного, просить стягнути з [PERSON] на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 34 472,60 гривень, витрати на проведення звіту в розмірі 900,00 гривень, моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень, витрати по оплаті послуг адвоката в розмірі 5 000,00 гривень та 705,00 гривень за сплату судового збору. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Діденко В.Є., підтримав позов та наполягав на його задоволенні з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гончаренко О.В. не визнав позов та просив суд відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що звіт про оцінку шкоди є неналежним доказом, оскільки не надано доказів того, що [PERSON] мав право проводити експертне автотоварознавче дослідження, ці документи не долучені до звіту, також не надано калькуляції суми збитку, зазначена сума не доказана документами. Крім того відповідачка [PERSON] не була письмово повідомлена про огляд транспортного засобу. Також відповідачці [PERSON] не було направлено лист-притензію щодо вимоги добровільного відшкодування. Моральну шкоду також не визнав, тому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи - Стахової компанії «АХА Страхування» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином у встановленому порядку про час та місце проведення судових засідань. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі статті 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою та вина в заподіянні шкоди. Судом встановлено, що 10.09.2016 року, приблизно о 10 годині 00 хвилин, в м. Мелітополі Запорізької області по вул. Алексєєва, на перехресті з вул. Вакуленчука, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Шкода», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , автомобіля марки «Шевролет Круз», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача [PERSON] та який належить позивачу [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та автомобіля «Шевролет Лачетті» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Так, 10.09.2016 року, приблизно о 10 годині 00 хвилин, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Шкода», реєстраційний номер [NUMBER] , по вул. Алексєєва, на перехресті з вул. Вакуленчука, в м. Мелітополі Запорізької області, не дотрималась безпечної дистанції руху і скоїла зіткнення з належним позивачу [PERSON] «Шевролет Круз», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Від зіткнення автомобіль позивача відштовхнуло на смугу зустрічного руху, де він зіткнувся з автомобілем «Шевролет Лачетті» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Своїми діями [PERSON] порушила п. 13.1 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 КУпАП. Факт вчинення ДТП, представником відповідача [PERSON] визнається та не оспорюється. Постановою Київського районного суду м. Полтави від 27.10.2016, громадянку [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Постанова набрала законної сили. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Вбачається, що на дату скоєння ДТП водій автомобіля марки «Шевролет Круз», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , мав чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі страховою компанією «АХА Стахування», що підтверджується Полісом № АЕ/5614832, згідно якого його цивільно-правова відповідальність лімітована сумою 50 000,00 гривень за шкоду, заподіяну майну з франшизою 1000,00 гривень. На виконання вимог діючого законодавства та у відповідності до поліса цивільної відповідальності № АЕ/5614832 страховою компанією «АХА Страхування» було відшкодовано йому страхове відшкодування в розмірі 49 000,00 гривень. Встановлено, що у результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений належний позивачу на праві приватної власності автомобіль марки «Шевролет Круз», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 34 472,60 гривень, витрати на проведення звіту в розмірі 900,00 грн. та завдану моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п.12.1 ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в п.72-74 постанови від 4 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе виключно за умови, що згідно з цим договором абоЗаконом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право на відшкодування матеріальних збитків серед способів захисту цивільних прав передбачене ст. 22 ЦК України. Так, статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Згідно з п. 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п. 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Пунктом 7.3.7. Методики визначено формулу для розрахунку коефіцієнта фізичного зносу. При цьому, коефіцієнт фізичного зносу складників КТЗ при розрахунку приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ (п. 7.3.8. Методики). Крім цього, п. 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. П. 8.6. Методики передбачено два випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ (п. 8.6.1 Методики). Однак п. 8.6.2. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, якщо строк експлуатації легкових автомобілів перевищує 5 років для КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших КТЗ. Відповідно до Звіту № 231 про оцінку автомобіля Chevrolet Cruze, державний номер [NUMBER] , складеного 05.10.2016 спеціалістом-автотовароведом [PERSON] за замовленням позивача, встановлено, що вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових, знос автомобіля Chevrolet Cruze, державний номер [NUMBER] , складає 124 997,50 грн. Вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Chevrolet Cruze, державний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження, з урахуванням ПДВ становить 83 478,60 грн. На виконання вимог діючого законодавства та у відповідності до поліса цивільної відповідальності № АЕ/5614832 страховою компанією «АХА Страхування» було позивачу [PERSON] відшкодовано страхове відшкодування в розмірі 49 000,00 гривень. При цьому, позивачем [PERSON] сплачено 900,00 грн. за послуги оцінювача з проведення звіту, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 231 від 16.09.2016. Вищенаведений Звіт експертного автотоварознавчого дослідження та його обґрунтування, у суду не викликає сумніву, т.я. [PERSON] є суб`єктом оціночної діяльності, згідно сертифікату № 88/15 виданим 03.02.2015 року Фондом державного майна України. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 231 від 16.09.2016, позивачнм сплачено спеціалісту 900 грн. за проведення авто товарознавчого дослідження автомобіля марки «Шевролет Круз», реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані стороною відповідача. Таким чином, враховуючи, що вину відповідача у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді встановлено постановою Київського районного суду м. Полтави від 27.10.2016, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 34 472,60 грн., та 900,00 грн. витрат на оплату звіту про визначення матеріального збитку, що були сплачені позивачем. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення з відповідача 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з роз`яснень, що містяться в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, підлягають задоволенню, суд визначає залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, які виразились в порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на психологічний стан, з урахуванням ступеня вини відповідача, враховуючи також розмір завданої матеріальної шкоди та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення,

Outcome: approved