Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

10 січня 2014 року ПАТ «Ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10014/0187 філії - Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути з відповідача борг в загальній сумі 34959,62 грн. за договором кредиту. В обґрунтування цих вимог позивач вказував, що 28 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі керуючого філією-Міським відділенням Ощадбанку 38351 та [PERSON] був укладений Договір про іпотеку № 1316-І, за яким останній отримав споживчий кредит в сумі 242 000 грн., строком до 27.12.2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних. Повернення кредиту забезпечено Іпотечним договором від 28.12.2007 року, за умовами якого позичальник передав в іпотеку належну йому квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо термінів сплати кредитних платежів, рішенням суду від 30.05.2013 року, що набрало законної сили 11 червня 2013 року, з відповідача була стягнута кредитна заборгованість, а також сума кредиту до закінчення дії договору, тобто до 27.12.2026 року. Посилаючись на те, що відповідач рішення суду не виконав, просив стягнути заборгованість за період з 13.02.2013 року по 11.06.2013 року по відсоткам в сумі 11991,09 грн., комісії в сумі 480, 96 грн. та пені в сумі 22487,57 грн., а також судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача Михайленко Т.Ю. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила про вищевикладене. Представник відповідача [PERSON] визнав вимоги щодо стягнення суми відсотків та комісії, а з сумою пені не погодився, вважаючи її необґрунтованою, та просив в цій частині в задоволенні вимог відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між позивачем, який мав на той час статус відкритого акціонерного товариства, в особі начальника філії Миколаївське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений письмовий договір (далі Договір), в якому сторони узгодили всі його умови (а.с. 10-20). Згідно умов Договору, відповідач зобов'язався сплачувати суму кредиту, відсотків та комісії щомісяця, з кінцевим терміном повернення кредиту 27.12.2026 року. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 травня 2013 року з [PERSON] стягнуто на користь Банка заборгованість по кредиту та залишок кредиту всього в сумі 240480,87 грн., а також заборгованість по відсоткам та нараховані відсотки на день звернення до суду всього в розмірі 119754,30 грн., комісію всього 6734,32 грн., а також пеня в сумі 57832,81 грн., а всього заборгованість в розмірі 424802 грн. 30 коп., що утворилася станом на 13 лютого 2013 року (а.с. 8-9). Вказане рішення набрало законної сили 11 червня 2013 року. Як слідує з листа Банка від 05.11.2013 року, адресованої [PERSON], останньому надіслано вимогу про повернення нарахованих відсотків та пені по вищевказаному договору кредиту (а.с. 7). Згідно пояснень Банка до цього часу відповідач вказану заборгованість не повернув. Відповідно до заявлених вимог, позивачем розрахована сума боргу за період з 13.02.2013 року по 11.06.2013 року, тобто за період з дати нарахованої та стягнутої рішенням суду від 30.05.2013 року попередньої заборгованості та до дати набрання вказаним рішенням законної сили. Натомість, з наданих Банком розрахунків, слідує, що сума пені відповідачу нарахована з 13.02.2013 року по 12.12.2013 року. Втім, умовами договору було передбачено повернення суми кредиту та сплати інших платежів (відсотків та комісії) у строк до 27.12.2026 року щомісячними платежами. У зв'язку з порушенням цих умов з відповідача вже була стягнута сума кредиту в повному обсязі, отже позивач відмовився від умов, укладеного із відповідачем договору, стягнув всю суму кредиту, а не тільки заборгованість, та з набранням рішенням суду про стягнення всієї суми, що надавався до 2026 року, не може продовжувати застосовувати, передбачену Договором неустойку. Повернення сум заборгованості, стягнутої за судовим рішенням може бути здійснено відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а не відповідно до умов договору. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Однак такої вимоги позивачем не заявлено. За вищевказаного, суд вважає, що в даному випадку застосування штрафних санкцій за період поза 11.06.2013 року є подвійною відповідальністю боржника за одне і те ж порушення умов договору щодо строків сплати сум кредиту та інших платежів за договором, що є порушенням вимог ч.1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, а також засад добросовісності, розумності та справедливості. За такого, на підставі ст.ст. 525, 526, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача на користь Банка суми боргу за період з 13.02.2013 року по 11.06.2013 року в загальному розмірі 20 871, 51 грн., яка складається із боргу по відсоткам в розмірі 11991,09 грн., комісії в сумі 480,96 грн., пені за порушення термінів сплати кредиту в розмірі 1138,57 грн., та пені за порушення термінів сплати відсотків в сумі 7260,89 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та ст.4 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути на користь Банка судові витрати пропорційно до суми задоволених вимог в розмірі 209грн. 76 коп.

Outcome: partial