Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

10 липня 2020 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Іщенко Г.М. звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Укрміськбуд Холдинг», третя особа: Київська міська державна адміністрація про визнання зобов`язання за договором виконаними та визнання права власності на майнові права на квартиру. В обґрунтування позову зазначено, що 16 січня 2019 року між сторонами у справі укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири (далі - Попередній договір), а також Договір про забезпечення виконання зобов`язань (далі - Договір) № ОМ/5С-К201, як невід`ємний додаток до Попереднього договору. Зазначені договори укладені позивачем з метою закріплення за останнім права отримати в майбутньому від відповідача готовий об`єкт нерухомості - квартиру № [NUMBER] загальною проектною площею 28,0 кв.м., розташовану на 2-му поверсі будинку 5 секції житлового комплексу «Деміївський квартал», який знаходиться на [ADDRESS] на земельних ділянках з кадастровими номерами 8000000000:82:414:0005, 8000000000:82:414:0040, 8000000000:82:414:00131. Фактично, попередній договір представляє собою договір, в якому закріплено наміри та умови на яких сторони такого договору в майбутньому зобовязуються укласти Основний договір - Договір купівлі-продажу квартири, та прийняти право власності на квартиру. Відповідно до Попереднього договору відповідач зобов`язується належним чином виконувати свої зобов`язання передбачені п. 4.2.1 цього договору, а позивач належним чином та у визначені строки сплатити відповідачу повну вартість квартири. Станом на день звернення з даним позовом до суду, позивачем сумлінно виконано всі взяті на себе обов`язки щодо повної сплати грошових коштів у строки та розмірах, передбачених Попереднім договором та Договором про забезпечення виконання зобов`язань. Проте, відповідач не виконав умов Попереднього договору щодо передачі права власності на придбаний позивачем об`єкт нерухомого майна у встановлені строки, не здійснює будівництво житлового комплексу, в тому числі будинку, де має бути розташована оплачена позивачем квартира. Ухвалою від 4 серпня 2020 року у справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження (а.с. 17). Відповідач і третя особа не скористалися правом, передбаченим ст.ст. 174, 178 ЦПК України та не подали до суду відзив на позов, письмові пояснення або ж заперечення. У підготовчому засіданні 27.01.2021 року сторони відсутні. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його та позивача участі. У судовому засіданні 01.07.2021 року сторони та їх представники відсутні. Представник позивачки звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та третя особа з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Ухвалою судді Голосіївського суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 1 липня 2021 року підготовче провадження за позовними вимогами [PERSON] закрито. Призначено справу до судового розгляду (а.с. 35). Представник позивача [PERSON] - адвокат Поліщук Б.В. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та адвоката позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Відповідно до частини 1 статті 876 Цивільного кодексу України, власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. З аналізу частини 1 статті 635 Цивільного кодексу України випливає, що попередній договір не є майновим, тобто не передбачає передачу майна, його оплату тощо, з такого договору виникає єдине спільне для сторін зобов`язання - укласти в майбутньому договір на узгоджених ними умовах. Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що між 15.01.2019 року між [PERSON] та ТОВ «Укрміськбуд Холдинг» було укладено попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басенко К.О., за реєстровим номером 54 (а.с. 6-7). Крім того, 16.01.2019 року між ТОВ «Укрміськбуд Холдинг» та [PERSON] укладено договір про забезпечення виконання зобов`язань № ОМ/5С-К201 (а.с. 8-9). Відповідно до пункту 1.1. Попереднього договору сторони зобов`язались, в строки встановлені п. 1.4. розділу 1 Договору про внесення змін до Попереднього договору, укласти Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого відповідач (Продавець) зобов`язується передати у власність (продати) окрему квартиру, характеристики якої вказані у підпункті 1.4.1. пункту 1.4. розділу 1 Попереднього договору (надалі - «Об`єкт»), яка знаходиться у житловому будинку [ADDRESS] , а позивач зобов`язується прийняти у власність (купити) Об`єкт та належним чином сплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 Попереднього договору. П.п. 1.4.1 містить характеристики об`єкта, згідно яких: будівельний номер квартири [NUMBER], кількість кімнат - 1, орієнтована загальна площа - 28,0 кв.м., поверх - 2, секція - 5. Відповідно до пункту 2.2. Попереднього договору, розмір суми Основного договору (вартість/ціна Об`єкта), разом з податком на додану вартість визначається Сторонами у момент укладення та нотаріального посвідчення основного договору. Згідно із пунктом 2.3. Попереднього договору, остаточні розрахунки по Основному договору здійснюються в день укладення Основного договору до моменту його нотаріального посвідчення в наступному порядку: 2.3.1. Сума грошових коштів (включає в себе податок на додану вартість) в українських гривнях, що має бути сплачена Позивачем Відповідачу на виконання Договору про забезпечення, у розмірі, зазначеному у пункті 2.2. розділу 2 Договору про забезпечення, буде зарахована Відповідачем як оплата 27,16 кв. м. Об`єкта. 2.3.2. Різниця між розміром суми Основного договору (остаточна вартість/ціна Об`єкта) та розміром коштів, сплачених по Договору про забезпечення, які будуть зараховані Відповідачем як оплата 27,16 кв.м. Об`єкта, сплачується Позивачем в розмірі, який вираховується шляхом множення неоплачених квадратних метрів Об`єкта (остаточна площа Об`єкта, визначається згідно пункту 5.4. розділу 5 Попереднього договору) на вартість одного квадратного метра, яка за згодою Сторін становить 10600 грн 00 коп., в т.ч. ПДВ 20% - 1766 грн 67 коп. Згідно із підпунктом 4.2.3. пункту 4.2. розділу 4 Попереднього договору, Відповідач зобов`язався передати у власність Позивача Об`єкт, характеристики якого визначені у підпункті 1.4.1. пункту 1.4. розділу 1 Договору про внесення змін до Попереднього договору в момент укладення та нотаріального посвідчення Основного договору. Відповідно до підпункту 4.2.4. пункту 4.2. розділу 4 Попереднього договору, відповідно до підпункту 3.2.3. пункту 3.2. розділу 3 Договору про забезпечення Відповідач зобов`язався зарахувати грошові кошти, сплачені по Договору про забезпечення як відповідну частину оплати за Основним договором. Відповідно до пункту 1.3. Договору, плановий строк введення в експлуатацію Будинку - І квартал 2020 року. Згідно із пунктом 1.4. Попереднього договору, сторони зобов`язуються укласти Основний договір протягом - ІІІ кварталу 2020 року, але в будь-якому разі не раніше отримання Відповідачем правовстановлюючих документів на Об`єкт та надання Державною реєстраційною службою України та/або відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та нотаріального посвідчення Основного договору та з урахуванням вимог пункту 5.2. розділу 5 Попереднього договору. У пункті 5.2. розділу 5 Попереднього договору, сторони погодили, що Основний договір може бути укладений виключно у разі оплати Позивачем повної суми грошових коштів, що передбачена розділом 2 Попереднього договору. Відповідно до пункту 1.1. Договору про забезпечення для забезпечення виконання зобов`язань за Попереднім договором, Позивач сплачує Відповідачу суму грошових коштів, розмір, порядок та умови сплати якої встановлюються розділом 2 Договору. Вказана сума грошових коштів, після її належної сплати Позивачем зараховується Відповідачем до платежів за Основним договором. Згідно із пунктом 2.2. Договору про забезпечення, розмір грошових коштів, які сплачуються відповідно до умов Договору, як забезпечення виконання зобов`язання згідно пункту 1.1. розділу 1 Договору про забезпечення становить: 287896,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 47982 грн 67 коп. Судом встановлено, що свої зобов`язання по договору не виконав, будівництво об`єкту нерухомості в термін не закінчив, будинок [ADDRESS] в експлуатацію не ввів та доказів зворотньому суду не надав. Звертаючись до суду з позовом, позивач підтверджує, що ним повністю сплачено вартість квартири до завершення будівництва об`єкту нерухомого майна, в якому знаходиться квартира, а відтак зобов`язання за договором ним виконані та йому належать майнові права на квартиру. Судом встановлено, що на виконання взятих на себе зобов`язань позивачка сумлінно сплатила відповідачу 287896,00 грн, що становить 100 % загальної вартості квартири. Факт здійснення нею оплати передбаченої Попереднім договором та Договором про забезпечення підтверджується копією квитанції № 0.0.1240152785.1 від 16.01.2019 року на поточний рахунок відповідача (а.с. 10). Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до правил ст. ст. 177, 190 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага; майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року№18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україна», а саме ст. 3 визначено поняття «майнових прав» як будь-яких прав, пов`язаних з майном, відмінних від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Отже, оскільки позивачем виконано зобов`язання щодо оплати 100 % вартості квартири [NUMBER] , яка знаходиться в межах об`єкту новоствореного нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , який на теперішній час не прийнятий до експлуатації, [PERSON] має 100 % майнових прав на вказаний об?єкт. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейським судом з прав людини, зокрема у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви №846/16 та 1075/16), закріплено поняття та принцип «Легітимних очікувань». Відповідно до положень статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «ЄКПЛ») до майна входить як наявне майно, так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього щонайменше «правомірного очікування» ефективного отримання майнового права. Так відповідно до правових висновків Європейського суду з прав людини переважне право на придбання нерухомого майна залежить від волі продавця продати. Оскільки покупець не може змусити продавця здійснити продаж, таке переважне право не є майном у розумінні ЄКПЛ та не підлягає захисту. Суд наголосив, що концепція майна, до якого входить «правомірні очікування», має автономне значення, незалежне від класифікації та критеріїв майна в національному праві, а також що «правомірне очікування» має містити вимогу, що є більш істотною та конкретною, ніж просто сподівання, або таку, що залежить від майбутніх непевних обставин. Вимога вважається майном лише тоді, коли є належне визнання, що вона може отримати примусовий захист. З викладеного випливає, що саме право очікування в контексті застосування ЄКПЛ має захищатися як майно («existing possession»), оскільки судова практика вже визнала його майном у національному контексті та надає йому захист, тобто визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва за умови належного виконання Позивачем взятих на себе зобов`язань з оплати грошових коштів, що зараховуються як плата за квартиру, являється належним способом захисту прав майбутнього покупця. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем надано суду достатні та переконливі докази, які в своїй сукупності підтверджують заявлені позовні вимоги, та стороною відповідача останні не спростовані, а тому суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позов є обґрунтований та доведений, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача [PERSON] , яким було сплачено судовий збір при подачі позову. На підставі викладеного, та

Outcome: approved