Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

10 квітня 2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Мукачівський МВ ДМС України в Закарпатській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником вищезгаданої квартири. Майно набуте у власність шляхом придбання його з прилюдних торгів. 02 квітня 2013 року видано свідоцтво на право власності на квартиру відповідно до ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів, затвердженого начальником відділу ДАС Мукачівського МРУЮ у Закарпатській області 18 березня 2013 року. Згідно довідки ТОВ «І. Т. В. Сервіс Плюс» від 27.09.2013 року в спірній квартирі зареєстрованими значаться відповідачі по справі. Будь-яких усних та письмових домовленостей між відповідачами та ним стосовно їх реєстрації та проживання в його квартирі, не існує. Жоден з відповідачів не є членом його сім»ї чи його родичем. На його усні прохання щодо зняття з реєстрації відповідачі ніяким чином не відреагували. Такі дії відповідачів порушують його права як власника вказаної квартири. Позивач в судове засідання не з»явився, але подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином за місцем реєстрації, а тому, враховуючи положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та те, що в справі є достатні матеріали про права і правовідносини сторін, відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України суд, за згоди позивача, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Представник третьої особи Мукачівського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області в судове засідання не зявився, але подав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner vs. the U.K. 21.02.1990). Такий захист поширюється як на власника квартири ( рішення у справі Gillow vs. the U.K. 24.11.1986) , так і на наймача (рішення у справі Larkos vs. Cyprus 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї ж статті, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачене законом і необхідне у демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, або для захисту прав і свобод інших осіб. Зазначений перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Ст.ст.47,48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.04.2013 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.6). Згідно з довідки ТОВ «І. Т. В. Сервіс Плюс» № 1-04185 від 27.09.2013 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а. с. 7). Відповідно до акту №46 від 23 квітня 2014 року, що засвідчений паспортистом ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] не проживають у спірній квартирі з серпня 2010 року. (а.с. 24). Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законами або загальним принципами міжнародного права. Конституція України, а саме стаття 41, гарантує кожному право володіння, користування та розпорядження його власністю. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник за своїм розсудом користується, володіє і розпоряджається своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння, способами захисту права власності передбаченими нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З переходом права власності на спірну квартиру 02 квітня 2013 року до позивача у відповідача [PERSON] (колишнього власника) право власності на спірне квартиру припинилося. Окрім того, [PERSON], не набула право користування на нього, оскільки вона не є членом сім'ї позивача, договору найму з ним, як новим власниками квартири, вона не укладала, отже її право на користування квартирою також припинилося. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Отже, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а отже, припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою. Права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідним від права самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Оскільки права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність у відповідачів (членів сім»ї колишнього власника) [PERSON], [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з серпня 2010 року, тобто більше року, формальна наявність у відповідачів права користування належним позивачу житловим приміщенням обмежує позивача у здійсненні права власності, а тому їх слід визнати таким, що втратили право користування квартирою [ADDRESS].

Outcome: approved