Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

12.10.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» (третя особа: приватний нотаріус ДМНО [PERSON]М.) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с. №3-7). В обґрунтування свого позову посилався на те, що виконавчий напис ПН ДМНО [PERSON] №6115 від 05.11.2015р. про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за договором б/н від 10.07.2006р. в розмірі 41281,86 грн. та витрат повязаних з вчиненням виконавчого напису в сумі 1700 грн., а всього 42981,86 грн., є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з порушенням ЗУ «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на наступні обставини. У вересні 2017р. ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо про наявність виконавчого напису №6115 від 05.11.2015р. про стягнення з нього на користь банку 42981,86 грн. Виконавчий напис було вчинено на підставі договору б/н від 10.07.2006р., який було укладено між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнення за виконавчим написом для задоволення вимог банка проводиться на залишок заборгованості за кредитом 6307,80 грн., заборгованості по відсоткам 33008,26 грн., штрафу 1965,80 грн. Було зазначено, що строк за який проводиться стягнення 9 років 2 місяця 20 днів, становить з 10.07.2006р. по 30.09.2015р. Позивач вважає, що виконавчий напис нотаріусом вчинено з порушення вимог ст.ст. 87,88 ЗУ Про нотаріат, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не перевірив безспірність вимог, не було враховано та не перевірено, з якого дня у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право вимоги до позивача, та що на момент вчинення виконавчого напису з дня виникнення вимоги минуло більше 3/х років, просив визнати виконавчий напис ПН ДМНО [PERSON] від 05.11.2015р. зареєстрований в реєстрі за № 6115 таким, що не підлягає виконанню, судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 17.10.2017р. відкрито провадження по справі, призначено у судове засідання (а.с. № 12). В судовому засіданні 05.12.2017р. представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 05.10.2017р.) надав суду клопотання про витребування у ПН ДМНО [PERSON] доказів, які сторона позивача не може отримати самостійно, а саме, документи на підставі яких було вчинено виконавчий напис нотаріуса №6115 від 05.11.2015р. Ухвалою суду від 05.12.2017р. клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі № 201/15347/17 задоволено (а.с. №19). На виконання цієї ухвали суду ПН ДМНО [PERSON] 14.12.2017р. надано копію виконавчого напису від 05.11.2015р. за реєстровим №6115 та копії документів, на підставі яких його було вчинено (а.с. № 26-40). В судове засідання 13.02.2018р. позивач та представник позивача не зявилися. 12.02.2018р. до суду надійшла заява представника позивача [PERSON], в якій представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити, розглянувши справу за його відсутності та відсутності позивача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с. № 71). Представник відповідача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 29.12.2016р.- а.с. №73) в судове засідання 13.02.2018р. не зявився. 13.02.2018р. до суду надійшла заява представника відповідача, в якій він проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просив суд в позові відмовити розглянувши справу за його відсутності (а.с. № 72). Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] в судове засідання 13.02.2018р. не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. 26.12.2017р. до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи без її участі (а.с. № 63). Крім того, в наданих суду 26.12.2017р. письмових поясненнях на позов, третя особа позовні вимоги вважала необґрунтованими, посилаючись на те, що виконавчий напис було вчинено у відповідності до вимог законодавства на підставі наданих банком документів. Зазначила, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. В позовній заяві позивачем не було доведено фактів відсутності або зменшення його боргу, здійснення ним мір до погашення заборгованості, просила в задоволенні позову відмовити. Додатково, третя особа посилалася на Висновок науково-правової експертизи з питання визначення нотаріусом під час вчинення виконавчого напису безспірності заборгованості, початку перебігу строку вчинення виконавчого напису та способу суб'єктивного складу справи щодо його оскарження в суді, складеного Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького від 12.12.2016р. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України (який набрав чинності 15.12.2017р.) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані представниками сторін письмові пояснення та заперечення щодо предмету позову, суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті за відсутності сторін. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Підстав для винесення по справі заочного рішення, передбачених ч. 1 ст.280 ЦПК України немає, оскільки стороною відповідача надані суду письмові заперечення проти позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05.11.2015р. приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] було вчинено виконавчий напис № 6115 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за договором б/н від 10.07.2006р. грошових коштів у сумі 41281,86 грн., з яких: заборгованість за кредитом 6307,80 грн., заборгованість по відсоткам 33008,26 грн., штраф 1965,80 грн. та витрати, які повязані з вчиненням виконавчого напису в розмірі 1700 грн., а всього 42981,86 грн. (а.с. № 27). При цьому, суд дослідивши надані стягувачем нотаріусу документи, на підставі яких вчинено виконавчий напис, приходить до висновку, що вони не були достатніми для підтвердження безспірності заборгованості [PERSON], перед банком на день вчинення напису враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи, банком нотаріусу була надана заява [PERSON] від 10.07.2006р. про відкриття карткового рахунку б/н, згідно якої банком на картковий рахунок було встановлено кредитний ліміт в розмірі 9000 грн., з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 3% річних та видано клієнту платіжну карту. Відповідна заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між банком та клієнтом Договір про надання послуг, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки. В виконавчому написі нотаріусом зазначено, що стягнення проводиться за 9 років 2 місяці 20 днів , а саме за період з 10.07.2006р. по 30.09.2015р. Відповідно ст.88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Верховним Судом України під час розгляду справи №6-14 цс 14 від 19.03.2014р. висловлена наступна правова позиція: Відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Як вбачається з переліку документів, які були надані нотаріусу на підтвердження безспірності заборгованості [PERSON], стягувачем була надана виписка з особового рахунка боржника станом на 30.09.2015р., згідно якої сума заборгованості за тілом кредиту складає 6307,80 грн., нарахування якої здійснено банком за період з 21.08.2006р. по 30.01.2012р., а 31.01.2012р. вся сума заборгованості винесена на прострочку. Виходячи з періоду, за який банком здійснено нарахування заборгованості, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевірив її безспірність в контексті переліку наданих документів, на підставі яких вчинено напис, оскільки доказів, які б свідчили що між сторонами досягнута згода про пролонгацію договору, яка передбачає продовження строку його дії на тих самих умовах, на яких він був укладений, за для чого після закінчення строку дії кредитної картки, банком повинна була би бути видана клієнту нова картка на новий строк, нотаріусу надано не було. Таким чином, з наданих суду письмових доказів, суд приходить до висновку, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахувала та не перевірила наявність обставин, які б свідчили, що банком додержаний передбачений законом 3-річний строк з дня виникнення права для звернення з вимогою про вчинення виконавчого напису про стягнення з позивача кредитної заборгованості саме в розмірі 41281,86 грн. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом МЮУ від 03.03.2004р. №20/5, передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ. Згідно з п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172 зі змінами та доповненнями «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», для одержання виконавчого напису щодо кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з розрахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до п.4.10 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», що затверджене Постановою НБУ №254 від 18.06.2003р. первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Відповідно до п. 5.5. Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Як зазначалося судом вище, стягувачем нотаріусу був наданий розрахунковий документ, найменований банком, як виписка по особовому рахунку боржника [PERSON], за договором б/н від 10.07.2006р. станом на 30.09.2015р. Суд, дослідивши зміст розрахункового документу, приходить до висновку, що він не відповідає, вимогам до первинних документів (виписки по рахунку) оформлених у відповідності до ст.9 Закону України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Переліку документів визначених в п.2 Постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172. Відповідно до п. 10 Узагальнення «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014р. належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, могли бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст.9 Закону України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Переліку документів визначених в п.2 Постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172. Наданий нотаріусом висновок науково-правової експертизи Інституту держави і права ім.. [PERSON] НАН України (а.с. № 47-61) суд не бере до уваги, оскільки цей висновок було здобуто поза межами судового процесу у справі № 201/15347/17, в судовому засіданні сторонами у справі не заявлялось клопотання перед судом про призначення експертизи чи про залучення до участі у справі спеціаліста з відповідної галузі знань (період дії ЦПК України в редакції від 18.03.2004р.). Підводячи підсумок викладеному, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису № 6115 від 05.11.2015р. таким, що не підлягає виконанню з підстав порушення нотаріусом вимог ст.ст. 87,88 ЗУ «Про нотаріат» знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а отже підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. №2). На підставі викладеного,

Outcome: approved