Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

10 серпня 2017 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 08.10.2010 року по 20.07.2017 року. Під час перебування у шлюбі, а саме 28.10.2016 року позивач захворів та став непрацездатним, йому встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК він не здатний до систематичної праці. В зв'язку з цим він ніде не працює, і крім пенсії, інших доходів не має. Розмір пенсії складає 1312 грн. В зв'язку з захворюванням йому необхідно постійно приймати медичні препарати, на придбання яких він витрачає всю пенсію і залишається без засобів до існування. На лікування на місяць він витрачає понад 2400 грн. Оскільки він потрапив у скрутне матеріальне становище, то вимушений брати кредити в банку. В зв'язку з цим він потребує матеріальної допомоги. Позивач вказує, що його колишня дружина [PERSON] є приватним підприємцем, її дохід на місяць складає близько 10000 грн. Також вона має доходи від депозитних вкладів в Ощадбанку, які були внесені під час перебування сторін у шлюбі. Позивач вважає, що відповідачка має достатній дохід і можливість надавати його утримання у вигляді аліментів. Посилаючись на ст. 76 СК України, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на отримання подружжя у сумі 2000 грн. щомісячно на період строку знаходження позивача на групі інвалідності, та стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правову допомогу. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача проти позову заперечували, надали письмові заперечення (а.с.21-23), просили в позові відмовити. Пояснили, що по-перше, позивач отримує пенсію в розмірі, що відповідає прожитковому мінімуму, тобто має достатній рівень доходу. По-друге, відповідач не має можливості надавати утримання позивачу, оскільки вона винаймає житло та на її утриманні перебуває спільна дитина сторін - [PERSON], [INFO]. По-третє, сторони не перебувають у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу. Представник відповідача посилається на правову позицію Верховного Суду України у справах № 6-1111цс17 від 16.08.2017 року, № 6-3066цс15 від 13.04.2016 року). Крім того, представник відповідача пояснив, що сторони мають у спільній сумісній власності квартиру, яку придбали під час шлюбу, однак вона оформлена на позивача, і позивач здає цю квартиру в оренду стороннім людям, від чого має доходи. В той же час відповідачка позбавлена можливості розпоряджатися та користуватися цією власністю, і вимушена з дитиною винаймати житло. Представник позивача повідомив, що на даний час в суді розглядається справа про визначення права власності кожного з колишнього подружжя на спірну квартиру. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, надані сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 08.10.2010 року 20.07.2017 року, і рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20.07.2017 року шлюб було розірвано (а.с. 4, 6). Сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Позивач [PERSON] є особою з інвалідністю, має другу групу інвалідності за загальним захворюванням, профіль МСЕК - спеціалізована психіатрична, інвалідність встановлена 05.10.2017 року, на строк до 01.11.2019 року. Згідно висновку, позивач не здатний до систематичної праці, йому рекомендоване санаторне і підтримуюче лікування (а.с.38). Стороною позивача було надано суду письмові докази щодо доходів та витрат, які він несе. Так позивачем надано суду довідку з ДПІ в м. Сумах про те, що в період з 01.10.2016 року по 31.03.2017 року він отримував такі доходи: у квітні 2016 року в сумі 1450 грн. з ОСББ «Престиж», за січень 2017 року - інформація про доходи - відсутня (а.с.35). Із довідки Головного управління ДФС у Сумській області вбачається, що [PERSON] з 11.05.2017 року по 17.07.2017 року перебував на обліку в ДПІ як підприємець платник податків, обсяг виручки за цей період склав 0,00 грн., 17.07.2017 року - дата проведення державної реєстрації припинення (а.с.33). Згідно довідки виданої Сумським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду Сумської області, [PERSON] знаходиться на обліку в Сумському ОУПФУ і отримує пенсію по інвалідності з червня 2016 року, розмір якої станом на липень 2017 року ( місяць, що передує зверненню з позовом до суду) становить 1312 грн. (а.с.34). Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» № 1801-VIII встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні. Таким чином, розмір пенсії позивача відповідає прожитковому мінімуму осіб, які втратили працездатність, визначений ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» . Позивачем надано копію рецепту лікаря Сумського обласного психоневрологічного диспансеру від 12.09.2017 року, та копії чеків з аптек за вересень та жовтень 2017 року щодо придбання ліків на загальну суму 1655,10 грн. (а.с. 36-37). Також позивачем надані квитанції по оплаті комунальних платежів за вересень 2017 року по квартирі за адресою: [ADDRESS], з яких вбачається, що у вересні 2017 року оплату за комунальні платежі за квартиру по вказаній адресі здійснював [PERSON] (а.с.40-47). Крім того, судовим наказом, виданим Зарічним районним судом м. Суми 08 серпня 2017 року, на утримання сина [PERSON], [INFO] із боржника [PERSON] стягнуто аліменти на користь матері [PERSON] у розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку (а.с.49). У судовому засіданні встановлено, що стягнення аліментів за вказаним судовим наказом з боржника [PERSON] не проводиться. Натомість, представник позивача надала суду копію постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення суми судового збору за розгляд заяви про видачу вказаного наказу (а.с.75-77). Інших доказів щодо відрахувань із доходу позивача на утримання неповнолітнього сина суду сторонами надано не було. Із наданих суду письмових доказів та пояснень сторони позивача вбачається, що відповідач [PERSON] є фізичною особою підприємцем та орендує нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] згідно договору суборенди № 15092016 від 15.09.2016 року з орендною платою 1128 грн. на місяць (а.с.26). Довідку про доходи як ФОП відповідач суду не надала. Відповідачем [PERSON] надано копії квитанції про оплату нею харчування дитини [PERSON] на групі продовженого дня за вересень 2017 року (а.с. 51-52). Також відповідач надала довідки Ощадбанку, з яких вбачається що на поточному рахунку відповідачки в Ощадбанку за період з червня 2017 року по листопад 2017 року рух коштів відбувся в сумі 736 грн. - сума надходжень, 741 грн. - сума видатків. Відкрито рахунок в національній валюті, залишок по якому становить 44,88 грн., а депозитні рахунки в Ощадбанку станом на 30.11.2017 року не відкривалися (а.с.68, 69). Крім того, з матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14), а відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.39). Однак, як вбачається з договору найму (оренди) житла від 20.03.2017 року, укладеного між відповідачкою [PERSON] та власником [PERSON], відповідач з дитиною орендують квартиру за адресою: [ADDRESS] кв. 1 (а.с.25). Із наданої стороною відповідача копію протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, вбачається, що 18.10.2017 року [PERSON] звернулась до поліції з проханням зафіксувати ту обставину, що її колишній чоловік здає в оренду квартиру в [ADDRESS], де зареєстрована відповідачка (а.с.64-67). Також відповідачем та її представником надано суду диск з відеозаписом події від 18.10.2017 року, щодо входження відповідачки в квартиру в [ADDRESS] (а.с.63) з якого встановлено, що в один з відвідувань квартири, відповідачем було зафіксовано перебування в квартирі сторонніх осіб, які себе ідентифікували як «квартиранти». Спірні правовідносини урегульовано положеннями ст. 75-76 СК України. Так згідно ст. 76 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу (ч. 2 ст. 76 СК України). Крім того, за положеннями частин другої - четвертої статі 75 СК України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. З матеріалів справи вбачається, що позивачу дійсно була встановлена друга група інвалідності під час перебування в шлюбі з відповідачкою. Однак, у даній справі судом також встановлено, що на час звернення до суду позивач отримував пенсію по інвалідності в розмірі 1312 грн., тобто його дохід забезпечував йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що позивач отримує орендну плату за квартиру, і дана обставина не спростована позивачем. На час розгляду справи позивач є платником аліментів, однак доказів, що дійсно проводяться відрахування з його пенсії аліментів на утримання сина, - суду надано не було, отже, доходи позивача [PERSON] є вищими від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Твердження позивача про те, що він щомісячно витрачає на лікування суму 2400 грн. - не були підтверджені належними доказами, оскільки згідно копії чеків з аптек за два місяці (вересень та жовтень 2017 року) позивачем придбано ліків на загальну суму 1655,10 грн., що становить близько 827 грн. на місяць. Також спростовані доводи позивача про те, що відповідач має депозитні рахунки в банку. В свою чергу, відповідач надала докази того, що вона несе витрати на оренду житла, на утримання спільної з позивачем дитини, і як ФОП практично не має руху коштів на поточному рахунку в Ощадбанку. Посилання позивача на те, що сплата ним аліментів на дитину залишить його без засобів до існування - суд не може прийняти до уваги, оскільки обов'язок утримувати неповнолітню дитину - це безальтернативний обов'язок батьків, а обов'язок утримання колишнього чоловіка, дружину - покладається на іншого з подружжя лише у разі, якщо колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Твердження позивача, що він потребує матеріальної допомоги, оскільки став непрацездатним, а його колишня дружина, відповідач по даній справі, отримує дохід від підприємницької діяльності і з цих підстав вона зобов'язана платити колишньому чоловікові аліменти - не ґрунтується на нормі закону. Суд вважає, що право позивача не порушене, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати на правову допомогу не підлягають стягненню на користь позивача, так як в задоволенні позову відмовлено. Щодо судового збору, суд зазначає наступне. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено, то судовий збір не підлягає стягненню з відповідача, а відноситься за рахунок держави.

Outcome: dismissed