Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

11 грудня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області про зняття арешту з майна, мотивуючи вимоги тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.05.1997 року. Згідно рішення Фастівського міського суду Київської області від 19.07.2000 року з позивача стягнуто заборгованість по квартирній платі на користь ЖЕК в розмірі 1261,69 грн. В рамках примусового виконання рішення Фастівського міського суду Фастівською державною виконавчою службою 14.12.2000 року винесена постанова б/н про накладення арешту на квартиру. Однак, в 2001 році борг перед Фастівською ЖЕК позивач погасила повністю і виконавче провадження відносно неї було закрите, але як з`ясувалося арешт з квартири знятий не був. Також при зверненні до відділу ДВС, позивачеві надано відповідь, що на виконанні у відділі ДВС не перебувають будь-які виконавчі провадження, де стороною є позивач. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2019 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача - Фастівського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області Скрід Ю.М. в судовому засіданні позов визнала, претензій до позивача не мають, тому вирішити справу на розгляд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 16.05.1997 посвідченого Фастівською нотконторою, зареєстрованого в реєстрі за №2-2144 на праві власності належить квартира [ADDRESS] /а.с.8/. Рішенням Фастівського міського суду Київської області від 19.07.2000 року з позивача [PERSON] стягнуто заборгованість по квартирній платі на користь ЖЕК в розмірі 1261,69 грн. /а.с.10/. В рамках примусового виконання рішення Фастівського міського суду Фастівською державною виконавчою службою 14.12.2000 року винесена постанова б/н про накладення арешту на квартиру. Як було зазначено позивачем в 2001 році борг перед Фастівською ЖЕК був погашений повністю і виконавче провадження відносно неї було закрите, але як з`ясувалося арешт з квартири знятий не був. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою Фастівської ДВС №б/н від 14.12.2000, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить позивачу [PERSON] /а.с.11/. Відповідно до довідки Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області №1551-11 від 20.09.2019 року вбачається, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень спецрозділу ЄДРВП, виконавчі документи за якими боржником являється [PERSON] станом на 20.09.2019 року на виконанні не перебувають /а.с.9/. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимога позивача, що ґрунтується на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановлено сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позивач довела ті обставини, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовна вимога про зняття арешту з майна підлягає до задоволення.

Outcome: approved