Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

10 жовтня 2019 року до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява Кредитної спілки «Харківська Каса Взаємодопомоги» до [PERSON] , в якій представник позивача - [PERSON] , що діє на підставі довіреності № 1 від 02 січня 2018 року, просить стягнути відповідача заборгованість за договором про споживчий кредит № 28/13 від 17 липня 2018 року у розмірі 2992 гривні 59 копійок та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 17 липня 2018 року між Кредитною спілкою «Харківська Каса Взаємодопомоги» та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит № 28/13 відповідно до якого [PERSON] отримала кредитні кошти в розмірі 2300 гривень 00 копійок зі сплатою 50 % річних за користування кредитними коштами та строком погашення до 15 січня 2019 року. Відповідно до графіку, наведеного в додатку до споживчого кредиту, [PERSON] зобов`язалась 15 числа кожного місяця сплачувати проценти за користування кредитом. Як відмітив позивач, свої зобов`язання за кредитним договором №28/13 від 17 липня 2018 року вони виконали, відповідач отримав кредитні кошти, проте в порушення вимог укладеного договору та діючого законодавства України, свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, не здійснює повернення кредиту та не сплачує відсотки за користування кредитними коштами, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 03 жовтня 2019 року становить 2992 гривні 59 копійок з яких: заборгованість по кредиту - 1938 гривень 40 копійок, заборгованість за процентами - 406 гривень 29 копійок, за штрафними санкціями - 647 гривень 90 копійок. Оскільки позичальником так і не були повернені кошти за договором споживчого кредиту, представник позивача, посилаючись на приписи статтей 530, 534, 536, 610, 625, 1054 Цивільного кодексу України, змушений звернутися до суду з позовом про стягнення зазначених коштів у судовому порядку з відповідача. 20 жовтня 2019 року за вхідним № 7707/19-вх в порядку, передбаченому частиною 7 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача по справі - [PERSON] . Згідно вказано повідомлення було встановлено, що відповідач [PERSON] змінила призвіще з [PERSON] на [PERSON]. Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник Кредитної спілки «Харківська Каса Взаємодопомоги» в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. В наданому до позову клопотанні представник позивача вказує, що підтримує позовні вимоги в цілому, просить стягнути з [PERSON] заборгованість у повному обсязі, зазначає, що розгляд справи може відбутися без представника кредитної спілки, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судові засідання, що були призначені неодноразово, не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України за адресою місця реєстрації, вказаної у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області. Згідно з даними поштового відділення судову повістку на 20 січня 2020 року відповідач отримала особисто 04 січня 2020 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення № 6322300037541. Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України [PERSON] ( [PERSON] ) не подала, ніяких клопотань на адресу суду не направила. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, і від яких не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності, зі згоди представника позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. У відповідності до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України. З матеріалів справи судом встановлено, що 17 липня 2018 року між Кредитною спілкою «Харківська Каса Взаємодопомоги», в особі представника [PERSON], що діяла на підставі довіреності, з однієї сторони, та членом Кредитної спілки [PERSON] , з другої сторони, був укладений договір про споживчий кредит № 23/13 відповідно до якого [PERSON] отримала кредитні кошти в розмірі 2300 гривень 00 копійок на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості й зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі передбачені договором (за наявності) за користування кредитом на умовах, визначених договором (далі по тексту - Договір). Відповідно до статті 21 Закону України «Про кредитні спілки», кредитна спілка відповідно до свого статуту надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі; кредитна спілка має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитами, наданими кредитною спілкою. Згідно пункту 2.1 Договору про споживчий кредит надається строком на 6 фактичних місяців від дня отримання позичальником кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 50 % річних, які нараховуються від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом . Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням для отримання кредиту і дня повного розрахунку за кредитом з кредитодавцем (у разі порушення позичальником строку повернення кредиту, передбаченого пунктом 4.3 договору)(пункт 3.1 Договору). Сторони погодили, що нарахування процентів за договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році (вихідних, святкових та неробочих днів включно). Кількість днів у році приймається за 365 (366). Сплата процентів здійснюється в порядку передбаченому графіком платежів визначених Договором з урахуванням положень пункту 3.1 та пункті 4.1 Договору (пункти 3.3, 3.4 Договору). Як вбачається з пункту 4.1 Договору, сторони узгодили, що погашення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною Договору. При цьому, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до 15 січня 2019 року по передбаченому графіку платежів (пункт 4.3 Договору). Відповідно до пункту 10.5 Договору у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу (згідно графіку платежів) за процентами, повністю або частково, більше ніж на 3 (три) дні кредитодавець за рішенням уповноваженого органу управління має право вимагати від позичальника сплати штрафних санкцій у розмірі 100% річних, нарахованих на залишок суми кредиту з дати планового платежу до повного виконання позичальником своїх поточних зобов`язань зі сплати прострочених процентів. Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення договору про споживчий кредит, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі. Судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, проте відповідачем [PERSON] були порушені зобов`язання, встановлені умовами договору про споживчий кредит, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, що вбачається з графіку розрахунків до договору 27/13 - 17.07.2018 (номер в реєстрі 4256). Таким чином умови укладеного договору щодо графіку розрахунку по погашенню кредиту та відсоткам відповідачем порушені. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з порушенням [PERSON] виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит № 28/13 від 17 липня 2018 року відповідач станом на 03 жовтня 2019 року має заборгованість у розмірі 2992 гривні 59 копійок, яка складається з наступного: -1938 гривень 40 копійки - заборгованість по кредиту; -406 гривень 29 копійок - заборгованість за процентами; -647 гривень 90 копійок - штрафні санкції. Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався та у встановленому законом порядку не спростовано. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини. Так, відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з приписами частини 1 статті 14 Цивільного кодексу України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За положеннями частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладений між сторонами по справі кредитний договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання договору про споживчий кредит № 28/13 від 17 липня 2018 року між Кредитною спілкою «Харківська Каса Взаємодопомоги» та [PERSON] ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надав суду доказів щодо погашення кредитних зобов`язань або звернення до Кредитної спілки з письмовою заявою про припинення договорів. Приписи частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому стаття 1048 Цивільного кодексу України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника відсотки від суми позики. Розмір та порядок одержання відсотків встановлюється договором. Згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплатити проценти, належні йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. Вимогами статтей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі виникли кредитні правовідносини, відповідно до яких відповідач [PERSON] отримавши від Кредитної спілки кошти у кредит, своїх зобов`язань з їх повернення і сплати процентів за користування грошима належним чином не виконала. Відповідно до пунктів 6.4 та 6.5 Договору про споживчий кредит № 2813 від 17 липня 2018 року у разі затримання позичальником сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються позичальником протягом 30 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2019 року за вихідним № 270 Кредитною спілкою «Харківська Каса Взаємодопомоги» на адресу позичальника - [PERSON] ( [ADDRESS] ) було направлено вимогу про сплату заборгованість за договором про споживчий кредит № 28/13 від 17 липня 2018 року, яка станом на 08 листопада 2018 року складала: за кредитом - 1938 гривень 40 копійок; за процентами - 225 гривень 72 копійки. Вказана вимога була вручена 11.11.2018 року. Таким чином, заборгованість за договором про споживчий кредит № 28/13 від 17 липня 2018 року, станом на день звернення представника позивача до суду сплачена не була. За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором належним чином не виконала, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Кредитної спілки «Харківська Каса Взаємодопомоги» про стягнення з відповідача заборгованості за договором про споживчий кредит є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Кредитної спілки «Харківська Каса Взаємодопомоги», суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1921 гривня 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № 836 від 08 жовтня 2019 року одержаним Акціонерним товариством «Ощадний банк України» МФО 385213. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 гривня 00 копійок з [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved