Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

12.08.2015 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06.06.2003 року. Від даного шлюбу вона та відповідач мають неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 450 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дітьми повноліття, зсилаючись на те, що вона та відповідач проживають в одному будинку, проте відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не цікавиться їх здоровям та розвитком, добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, чим ставить її у скрутне матеріальне становище. Їй одній важко утримувати родину, оскільки вона не працює. Відповідач є фізично здоровим, працездатним, тому має можливість та повинен виконувати обовязки по утриманню неповнолітніх дітей. Добровільної угоди про сплату аліментів між нею та відповідачем не досягнуто. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, але 28.08.2015 року подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.14). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, відповідно до заяви від 28.08.2015 року просить розгляд справи проводити у його відсутності, позов визнає в повному обсязі, не заперечує щодо його задоволення (а.с.15). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06.06.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-АМ №092724 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], батьком яких в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-АМ №204079 та І-АМ №316215, відповідно (а.с.4-5). Діти сторін [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають з матірю та знаходяться на її утриманні, що вбачається із довідок виконкому Джуринської сільської ради (а.с.6-7). Відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, у звязку із чим весь обсяг обовязків по утриманню дітей покладено на позивачку. Заперечень щодо вказаних обставин, встановлених судом, відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 13.08.2015 року (а.с.12), а навпаки, відповідно до поданої заяви (а.с.15), позов визнає в повному обсязі. Відтак, з огляду на досліджені судом обставини, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси дітей, тобто може надавати допомогу на утримання сина та дочки, оскільки, як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дітей, покладено саме на позивачку, з якою проживають діти, що ставить її сімю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови по відношенню до відповідача. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дітей з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей в повному обсязі, тобто в розмірі 450 грн. на кожну дитину щомісячно, зазначаючи, що сама несе весь обсяг витрат на утримання дітей, без участі відповідача, а відповідач від матеріального утримання дітей ухиляється. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06.06.2003 року, що вони мають спільних дітей: сина [PERSON] та доньку [PERSON], утримання яких є предметом даного спору, що діти знаходиться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, що відповідач може утримувати дітей належним чином, на рівні з позивачкою. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дітей і весь обсяг обовязків по їх утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, з огляду на вимоги позивачки і те, що відповідач заперечень щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі до суду не надав, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 13.08.2015 року, а відповідно до заяви від 28.08.2015 року, позов визнав у повному обсязі. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі 450 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 12.08.2015 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дітьми сторін повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання дітьми сторін коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони мали б тоді, коли б утримувалися за рахунок обох батьків, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 487,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved