Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

12.06.2019 року представник Балтської міської ради Одеської області міський голова Мазур С.С. звернувся до Балтського районного суду Одеської області з заявою про визнання [PERSON] недієздатною та [PERSON] її призначення опікуном. В обґрунтування своїх уточнених вимог зазначив, що на території [ADDRESS] , з 2010 року зареєстрована та проживає [PERSON] , [INFO] . Вказана особа перебуває на «Д» обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «Органічний бердовий розгляд» з 1998 року та являється інвалідом ІІ групи, догляд за якою здійснювала її мати [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] перестала приймати ліки, відмовлялась обстежуватись у лікаря, внаслідок чого хвороба почала прогресувати. З березня 2019 року вона почала поводити себе неадекватно, агресивно, при втручанні працівників поліції [PERSON] було госпіталізовано до Балтської ЦРЛ, а 10.05.2019 року за направленням лікаря-психіатра [PERSON] [PERSON] була госпіталізована до Одеської обласної психіатричної лікарні № 2. У зв`язку з тим, що [PERSON] не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними через наслідки хвороби, вона може цим самим поставити себе у скрутний стан, стати жертвою недобросовісних людей та/або становити загрозу життю та здоров`ю мешканців с. Мирони Балтського району одеської області. Представник Балтської міської ради Одеської області Голишева Т.В. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши свідка, суд встановив наступне. [PERSON] народилася [INFO] в с. Красні Окни Красноокнянського району Одеської області, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] (а.с. 3), та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). З довідки Балтської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії серії МСЕ № 055423 від 12.06.2002 року (а.с. 5) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , являється інвалідом ІІ групи безстроково. Згідно висновку судово-психіатричних експертів № 278 від 10.07.2019 року - [PERSON] , [INFO] , страждає хронічним стійким психічним розладом у вигляді «Органічного маячного (шизофреноподібного) розлад», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F06.2 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 33-35). Судом було заслухано свідка [PERSON] , яка пояснила, що майже 11 років назад в село Мирони Балтського району Одеської області приїхала [PERSON] разом зі своєю матір`ю [PERSON] , яка її лікувала та здійснювала догляд, так як [PERSON] хворіла . [PERSON] померла 6 років тому, і за відсутності лікування хвороба [PERSON] почала прогресувати, внаслідок чого остання підпалила свій будинок. З її агресивною поведінкою до неї ніхто не хоче йти на допомогу, тому вона вважає за необхідним призначити опікуном недієздатної [PERSON] - [PERSON] , яка працює в будинку-інтернаті, має досвід та між ними склалися добрі відносини. Відповідно до частини першої статті 39, частини першої статті 40 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги. Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до пункту (е) частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше як у випадках і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у разі законного затримання психічнохворих. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 298 ЦПК України встановлено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відтак, із зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений. Враховуючи, що судом встановлено факт хронічного стійкого психічного розладу у [PERSON] , внаслідок якого вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд вважає за необхідне визнати її недієздатною. Вирішуючи питання про призначення опікуна [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41 ЦК України). Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою, у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. В силу ч. 3, 4 ст. 63 ЦК України, фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Таким чином, аналізуючи докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність заяви про визнання недієздатною [PERSON] та призначення їй опікуна [PERSON] , в зв`язку з чим заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved