Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

11.12.2020 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 17.12.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду в судове засідання. В позові, з урахування уточненої позовної заяви від 13.02.2021 року (а.с.54-56), позивач посилалася на те, що 17 травня 1993 року виконавчим комітетом Успенівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області зареєстровано шлюб між сторонами, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №4. У шлюбі з відповідачем за спільні кошти ними було придбано спільне майно - автомобіль «ГАЗ-САЗ 3507», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 1991 року випуску. Вказаний автомобіль зареєстровано на відповідача 23.02.2012 року. Вважає, що зазначений автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Транспортний засіб є неподільною річчю, перебуває в одноосібному користуванні відповідача, право власності на вказане майно зареєстровано саме за відповідачем. Вона не має водійського посвідчення, а отже можливість користуватись вказаним транспортним засобом у неї відсутня. За таких обставин, при вирішенні питання про поділ спільного майна вважає обґрунтованим стягнення з відповідача грошової компенсації вартості її частки у вказаному транспортному засобі. Згідно з відповіді судового експерта від 07.12.2020 року середня ринкова вартість автомобіля «ГАЗ-САЗ 3507», 1991 року випуску станом на 07.12.2020 року складає 58280 грн. У грошовому виразі частка позивача у праві власності на вказаний транспортний засіб складає 29140 грн. (58280*1/2). Посилаючись на ст.ст. 60, 61, 69, 71 СК України, ст.364 ЦК України, прохає здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступним чином - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 29140 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу «ГАЗ-САЗ 3507», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 1991 року випуску, судові витрати у справі покласти на відповідача. 11.03.2021 року до суду звернувся відповідач з відзивом на позов, в якому посилався на те, що вважає заявлені вимоги необґрунтованими, не підлягають задоволенню, оскільки до позову надано відповідь судового експерта Шахова О.В. про середню ринкову вартість автомобіля «ГАЗ-САЗ 3507», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 1991 року випуску, у сумі 58280 грн. та ринкову вартість транспортного засобу у сумі 58280 грн. При цьому експерт огляд автомобіля не проводив. Також, позивач хоче стягнути з нього грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу у сумі 29140 грн. Однак, 16 лютого 2021 року ФОП [PERSON] складено Звіт №048 експертного авто-товарознавчого дослідження про визначення ринкової вартості автомобіля «ГАЗ САЗ 3507», реєстраційний номер [NUMBER] , яким визначено середню ринкову вартість дослідженого транспортного засобу у сумі 55612,58 грн. та ринкову вартість транспортного засобу у сумі 28696,09 грн. Таким чином, вважає, що він винен позивачу грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу у сумі 14348,04 грн. Оскільки, на даний час він не отримує доходів від постійного місця працевлаштування, має мінливий дохід, погіршення стану здоров`я і потребує медичного обстеження та лікування щоб отримати групу інвалідності, вважає за необхідне просити суд розстрочити виконання рішення наступним чином: сплачувати вартість транспортного засобу у сумі 14348,04 грн., дев`ятнадцять місяців по 755,16 грн. Прохав частково задовольнити позов у сумі 14348,04 грн. та судові витрати на сплату судового збору в рівних частинах (а.с.62-63). Позивач та її представник: адвокат Куцигін І.В. в судове засідання не з`явилися, про час і місце його проведення повідомлені належним чином, позивач подала 09.04.2021 року заяву, в якій прохала справу розглянути її відсутність та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлений належним чином, подав 14.04.2021 року через канцелярію суду заяву, в якій прохав справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги визнав частково в сумі 14348,04 грн. та судові витрати на сплату судового збору в рівних частинах. Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Гуляйполе Запорізької області народилася позивач у справі - [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 02.04.1999 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.4-5). 17.05.1993 року позивач [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , актовий запис №4, після реєстрації шлюбу отримала прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно Генічеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 24.09.2020 року (а.с.7). Відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 23.01.2021 року за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб - вантажний самоскид «ГАЗ-САЗ 3507», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , 1991 року випуску, синього кольору, дата реєстрації 23.02.2012 року (а.с.8, 32-33). Згідно з відповіді судового експерта Шахова О.В. від 07.12.2020 року середня ринкова вартість автомобіля «ГАЗ-САЗ 3507», 1991 року випуску станом на 07.12.2020 року складає 58280 грн. При цьому вказана відповідь надана без проведення безпосереднього огляду транспортного засобу, тому експертом не могли бути враховані: відсоток коригування показника «Г» по пробігу; оток додаткового збільшення (зменшення) ринкової вартості КТЗ; додаткове підвищення/зниження вартості КТЗ; перепробіг/недопробіг. Підставою визначення вартості визначено - періодичне видання «Бюлетень авто товарознавця» № 115 грудень 2020 року (електронна версія) (а.с.9). Згідно звіту №048 експертного авто-товарознавчого дослідження про визначення ринкової вартості автомобіля «ГАЗ САЗ 3507», реєстраційний номер [NUMBER] , складеного 16 лютого 2021 року ФОП [PERSON] - суб`єкта оціночної діяльності, ринкова вартість безпосередньо дослідженого спірного транспортного засобу станом на 16.02.2021 року складає 28696,09 грн. (а.с.65-67). Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного. В ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовий режим майна, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, врегульовано главою 8 Сімейного кодексу України. Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. За приписами ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Неподільною за визначенням ст.183 ЦК України є річ, яку неможна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу. Статтею 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п.22 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п.25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4,5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч.2 ст.364 ЦК України). Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 2107/3988/2012 (провадження № 61-6314св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15-ц (провадження № 61-24242св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18 (провадження № 61-15186св19), від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц (провадження № 61-33697св18), від 21 жовтня 2020 року справа № 686/24549/15-ц (провадження № 61-19915св19). Судом встановлено, що до суду звернулася позивач, яка єспіввласником набутого подружжям за час шлюбу майна - автомобіля «ГАЗ САЗ 3507», реєстраційний номер [NUMBER] , який з 23.02.2012 року зареєстровано в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів за відповідачем, однак належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, з позовом до відповідача - свого чоловіка про поділ вказаного майна шляхом стягнення з відповідача на її користь 29140 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу, яка визначена як середня ринкова вартість згідно з відповіді судового експерта Шахова О.В. від 07.12.2020 року станом на 07.12.2020 року в сумі 58280 грн. У справі встановлено, що спірний транспортний засіб придбаний під час шлюбу сторін та перебуває у користуванні відповідача. Дані обставини визнані сторонами і відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню. Суд доходить висновку, що автомобіль «ГАЗ САЗ 3507», реєстраційний номер [NUMBER] , який набутий 23.02.2012 року, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя, при цьому частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, однак сторони не домовилися про порядок поділу майна. З наявності судового спору між сторонами вбачається, що згоди щодо визначення вартості зазначеного автомобіля сторони також не досягли. Додатково суд бере до уваги те, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При розгляді даної справи жоден із подружжя не вчинив таких дій, а транспортний засіб є неподільною річчю та не може бути реально поділеним між ними відповідно до їх часток, тому суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року справа № 686/24549/15-ц (провадження № 61-19915св19). В розглядуваному випадку, виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає за можливе поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжяреалізувати через виплату грошової компенсації вартості його частки, яка складає 1/2. Визначаючи розмір грошової компенсації, суд виходить з того, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Звертаючись до суду з позовом, позивач надала на підтвердження вартості автомобіля відповідь судового експерта Шахова О.В. від 07.12.2020 року про те, що середня ринкова вартість автомобіля «ГАЗ-САЗ 3507», 1991 року випуску станом на 07.12.2020 року складає 58280 грн. (а.с.9). При постановленні рішення суд не приймає до уваги зазначену вартість автомобіля, оскільки вона містить відомості про ціну продажу аналогічного транспортного засобу, що пропонується в середньому по Україні, без врахування дійсного технічного стану спірного автомобіля, його технічних характеристик, до того ж оцінка майна проведена не на момент розгляду справи судом. З позовом до суду позивач звернулася 11.12.2020 року. При постановленні судового рішення суд бере за основу як належний та допустимий доказ на підтвердження вартості спірного майна звіт №048 експертного авто-товарознавчого дослідження про визначення ринкової вартості автомобіля «ГАЗ САЗ 3507», реєстраційний номер [NUMBER] , складеного 16 лютого 2021 року ФОП [PERSON] - суб`єктом оціночної діяльності, відповідно до якого ринкова вартість дослідженого транспортного засобу станом на 16.02.2021 року складає 28696,09 грн. (а.с.65-67). Таким чином, вартість 1/2 частки вказаного автомобіля та відповідно розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 14 348,04 грн. (28696,09 грн. / 2). Суд вважає за необхідне при визначенні розміру грошової компенсації прийняти за основу дійсну вартість спірного автомобіля, оскільки вона визначена експертом після проведення огляду спірного транспортного засобу з урахуванням фактичного дійсного технічного стану на момент такого обстеження. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. За таких обставин, враховуючи часткове визнання позову відповідачем, а саме в частині розміру грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу, з урахуванням дійсної його вартості на час розгляду справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля «ГАЗ САЗ 3507», реєстраційний номер [NUMBER] . Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення суду за клопотанням відповідача шляхом сплати вартості 1/2 частки транспортного засобу у сумі 14348,04 грн. на дев`ятнадцять місяців по 755,16 грн. щомісячно суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ч.3,4,5 ст.435 ЦПК України підставою для розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення. Тому з огляду на вказані вимоги закону щодо розстрочення виконання судового рішення, з урахуванням стану здоров`я відповідача та його майнового стану - останній не працює, підприємницьку діяльність припинив, має річний дохід за 2020 рік в розмірі 5200 грн. відповідно до податкової декларації, на обліку як безробітний не перебуває суд вважає за необхідне розстрочити виконання рішення суду на 6 (шість) місяців по 2391,34 грн. щомісячно. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено вимоги позивача частково, а саме з заявленої суми 29140 грн. задоволено вимоги на суму 14348,04 грн., тобто на 49,24 %, з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, що складає 414,01 грн.

Outcome: partial