Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

11 серпня 2017 року позивач звернулась до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового приміщення ? частину будинку, який розташований за адресою: Донецька область, м. Лиман, пров. Бахмутський, буд.6 А, на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.1989 року. У вказаному житловому будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], але вони фактично з 2011 року в ньому не проживають. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного житлового будинку, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідачів за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач та представник позивача повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом, однак для участі в судовому засіданні не прибули, надали заяву про розгляд справи без їх участі(а.с. 54-55), підтримали заявлені позовні вимоги, наполягали на їхньому повному задоволенні. Відповідачів [PERSON], [PERSON]М було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи(а.с.25-26); але відповідачі в судове засідання не прибули, надали до суду заяву про визнання позову та розгляд справи за їх відсутності(а.с. 51-52). Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось згідно зі\~ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу від 28.12.1989 року, зареєстрованого в реєстрі під № 1-2558 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори, та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Словянська 08.01.1990 року реєстровий номер 2214, [PERSON] придбала у власність ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), пров. Бахмутський (колишня назва [PERSON]), буд.6 А(а.с.8-9). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за місцем проживання у цьому житловому будинку, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 12.07.2017 року(а.с.12). Відповідачі за вказаною адресою тривалий час не мешкають, не користуються житлом, не зберігають в приміщенні належне їм майно(а.с.10-11). Вони фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 28.12.1989 року у позивачки виникло право власності на ? частину житлового будинку за адресою: Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), пров. Бахмутський (колишня назва [PERSON]), буд.6 А на підставі договору купівлі- продажу від купівлі-продажу від 28.12.1989 року, зареєстрованого в реєстрі під № 1-2558, що є чинним і сторонами не оспорюється. Відповідачі протягом тривалого часу користувалася вказаним житловим приміщенням, але вже більше пяти років відсутні за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачами позову не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved