Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

11 липня 2019 року позивачі звернулись до суду з позовом та просили ухвалити рішення, яким здійснити перерахування боргу позивачів [PERSON] та [PERSON] за Кредитним споживчим договором від 09.10.2006 року за № 853-11 ДОУ 1 Н у відповідності до Висновку судово-економічної експертизи. В обґрунтування свого позову посилаються на те, що при укладанні Кредитного споживчого договору від 09.10.2006 року був порушений принцип рівності та ціна цього договору визначена неналежним чином, тобто у договорі вказана одна ціна - у швейцарських франках, а отримана у касі готівкою в гривнях інша сума, погашення кредиту здійснювалось у доларах США, гривнях та швейцарських франках. Також зазначають, що сума боргу у розмірі 7 328 337, 89 гривень, яку визначив Відповідач для сплати не є співвмірною, справедливою та законною, яка ґрунтується на засадах принципів Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Постанов Верховного Суду. Ухвалою судді від 15.07.2019 року провадження у справі було відкрито. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] до початку слухання справи по суті звернулась до суду з заявами, в яких просила витребувати від третьої особи, ПАТ «УкрСиббанк» наступні письмові докази: квитанції по сплаті кредиту [PERSON] та [PERSON] за період з листопада 2006 року по 2009 рік включно; відомості по отриманню та зарахуванню суми грошових коштів за Договором відступлення права вимоги від 08.12.2011 року за Договором [PERSON] Призначення банківського аудиту за період фінансової діяльності Банку за 2011 рік січень 2012 року. А також призначити судово-економічну експертизу,на вирішення якої поставити наступні питання: яка сума боргу сплачена Позивачами за Кредитним споживчим договором від 09.10.2006 року за № 853-11 ДОУ 1 Н; яка фактично сума боргу Позивачів, у відповідності до умов Договору та приписів законодавства щодо порядку та стандартів нарахування заборгованості за споживчими кредитними договорами (тіло,відсотки,неустойка) станом на 01.07.2019 року; які норми законодавства порушені при укладенні даного Договору та нарахування боргу; яку суму грошових коштів за Кредитним споживчим договором від 09.10.2006 року за № 853- 11 ДОУ 1 Н повинні сплатити Позивачі станом на 01.07.2019 року; чи відповідає сума боргу у 7.328.337,89 (сім мільйонів триста двадцять вісім тисяч триста тридцять сім)грн..89 коп. вимогам законодавства у сфері банківського законодавства та яким чином, з яких підстав, була нарахована. Проведення експертного дослідження доручити експертам ПП »Ніка-Консалт» (65065 м. Одеса,вул. Космонавтів,32). Ухвалою суду від 12 серпня 2019 року у задоволенні вказаних заяв було відмовлено. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Шевчук Вікторія Вікторівна та представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Бойко Анна Володимирівна у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї докази, приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 09.10.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №853-11 ДОУ 1 Н, відповідно до умов якого, банк надав [PERSON] кредитні кошти в сумі 132 730 швейцарських франків з розрахунку 7,99% річних на строк до 09.10.2027 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11.10.2006року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . 08 грудня 2011року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Згідно з актом прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами передано зобов`язання [PERSON] за кредитним договором №853-11 ДОУ 1 Н від 09.10.2006 року. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умови кредитного договору щодо своєчасного погашення суми кредиту, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Київського районного суду м. Одеси, справа № 1512/2-1276/11, від 24 червня 2011 року стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 853-11ДОУ 1 Н від 09.10.2006 року - 1 184 023. 19 гривень. Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання кредитного договору № 853-11ДОУ 1 Н від 09.10.2006 року недійсним, але рішенням суду від 22 грудня 2011 року, у задоволенні позову відмовлено (справа № 2-4288/11). В квітні 2013 року Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року відносно споживчого кредитного договору № 853-11ДОУ 1 Н від 09.10.2006 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2013 року, справа № 520/5533/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.12.2013 року, у задоволенні позову відмовлено. ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності, припинення права власності на квартиру за [PERSON] , витребування у останнього технічний паспорт на квартиру та виселити з квартири іпотекодавця та інших осіб, які у ній проживають. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2017 року, справа № 520/7068/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.11.2017року, у задоволенні позову було відмовлено. В подальшому, позивачі звернулись до суду з позовом про розірвання кредитного договору, однак рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.11.2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26.06.2019 року, у задоволенні даного позову було відмовлено. Також 07.02.2018 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», в якій просив суд визнати іпотечний договір від 11 жовтня 2006року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ним - [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В., реєстровий № 3563, за умов якого він передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] , припиненим; зняти заборону на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , від 11 жовтня 2006 року, реєстраційний №138, реєстраційний номер обтяження: 3872084 від 24.11.2012року та внести відповідні зміни до Державних реєстрів. Проте рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2018 року, справа № 520/1453/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24.07.2019 року , у задоволенні позову відмовлено. Окрім того рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2018 року, справа № 520/1449/18, відмовлено в позові про визнання недійсним реєстрації змін обтяження нерухомого майна. Суд звертає увагу, що під час розгляду вказаних справ Позивачі стверджували, що позичальник отримав кредит в іноземній валюті та, одночасно - в національній, та вказаними рішеннями встановлено той факт, що відповідно до умов кредитного споживчого договору від 09.10.2006 року за №853-11 ДОУ 1 Н, укладеним між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк», йому були надані кредитні кошти у сумі 132 730 швейцарських франків на строк до 09.10.2027 року під 7,99% річних. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЩІК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Твердження Позивачів про те, що позичальник за кредитним договором отримав не те, на що розраховував, а саме - кошти у національній, а не іноземній валюті, не ґрунтуються на дійсних обставинах справи. Так, отримавши кошти у сумі 132 730,00 шв. фр. в порядку, встановленому п. 1.5 Кредитного договору, позичальник надав до банку заяву щодо продажу іноземної валюти, при цьому, будь-яких доказів твердження Позивачів про те, що позичальник вказану заяву не підписував, до суду не надано. Кредитним договором передбачені гарантії його виконання, зокрема позичальник підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними (п.8.2. Кредитного договору). У відповідності до вимог ст. 642 ЦК України, про згоду Позивача з умовами укладеного Кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору він протягом певного часу належним чином виконував умови Кредитного договору та не висловлював до моменту звернення до суду із позовом свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність Кредитного договору, або пов`язаних з ним правочинів, в передбаченому законодавством порядку. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду по захисту порушення прав, свобод або інтересів. Отже, зміст суб`єктивного права, про порушення якого стверджується в позовній заяві, міркування, висловлені на їх підтвердження, дійсний характер (природа) дій, які позивачем кваліфікуються як порушення його права, розуміння того, що захист прав та інтересів повинен мати на меті саме забезпечення їх дієвості і результативності, і не прагнути інших цілей. З аналізу вищезазначених норм, слідує, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивачів з боку відповідача Однак, позивачами не доведено, і не надано доказів, що наразі порушенні їх права, оскільки лист від 04 липня 2019 року вих. № 3000/43 не має жодних юридичних наслідків та містить лише інформаційний характер, а твердження представника позивачів щодо того, що у телефонному режимі банк вимагає з них грошову суму у розмірі 7 328 337,89грн. є голослівними та не свідчать про порушення прав позивачів. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Стосовно тверджень Позивачів, що ними погашено понад 50 % кредиту слід зазначити, що такі посилання не підтверджені жодним належним доказом, більше того, відповідно до Витягу з Додатку до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року станом на 16.12.2011 року строкова заборгованість за кредитом (тіло кредиту) складала 100 583.00 шв.фр.. що також підтверджується і випискою по особовому рахунку, яка була передана новому кредитору у зв`язку з уступкою права вимоги. Щодо вимог Позивачів про здійснення перерахування боргу за кредитним договором у відповідності до Висновку судово-економічної експертизи то суд зазначає, що жодна із зазначених у позові підстав не свідчить про невірне нарахування Відповідачем суми кредитної заборгованості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. До позовної заяви Позивачі надали Висновок експертного економічного дослідження № 110/с від 08.12.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Проте зазначений Висновок експертного економічного дослідження не може бути прийнятим в якості доказу, оскільки він не відповідає вимогам ст.106 ЦПК України, а саме: у висновку експерта не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, в ньому навіть не наведено кількість квитанцій, які надані на дослідження. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Outcome: dismissed