Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

11.10.2016 р. позивачка звернулась до суду з позовом про надання неповнолітньому громадянину України [PERSON] до досягнення 16-річного віку дозволу на тимчасові виїзди за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON], але у супроводі матері [PERSON], а також у супроводі бабусі [PERSON]. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що з метою культурного, освітнього виховання та духовного розвитку сина вона бажає мати можливість виїжджати на відпочинок за межі України, в тому числі і до Ізраїлю. Але отримати дозвіл від батька [PERSON] на виїзд дитини разом із нею або бабусею раз від разу ускладнюється, тому що він дуже часто не перебуває в Одесі та взагалі в України, або ухиляється від потрапляння до нотаріуса для оформлення відповідної заяви під різноманітними підставами (зайнятість, відрядження). А кожен раз шукати колишнього чоловіка та просити його дати дозвіл на виїзд дитини забирає у неї багато часу та не дає можливості заздалегідь і спокійно планувати життя і поїздки. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав повністю та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав повністю, надав до суду заперечення, в яких зазначив, що саме позивачка перестала дозволяти сину спілкуватися з батьком всупереч бажання самої дитини, лишила батька можливості спілкуватися з молодшим сином та він був вимушений звернутися до органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації для визначення порядку участі батька у вихованні малолітнього сина. Проте, чинним законодавством встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден не має будь-яких переваг. Крім цього батько ніколи не ухилявся від оформлення належним чином супровідних документів для виїзду малолітнього сина за кордон, на підтвердження чого надав копії відповідних нотаріально посвідчених заяв. Представник третьої особи до суду не з'явився, про час та місця судового засідання повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення представників сторін, долідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.10.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 7, 8) Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2015 р. у справі № 522/10764/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.11.2015 р., та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Малолітній [PERSON] залишився проживати разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України зазначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок тощо регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ (в редакції станом на 14.07.2016р.). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.3 Порядку перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або у в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У підп.1 п.4 цього Порядку зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Позовні вимоги мотивовані небажанням позивачки кожного разу звертатися до колишнього чоловіка для отримання нотаріально посвідченою згоди на виїзд сина в ту чи іншу країну. Позивачкою не зазначено, в яку конкретно країну світу необхідно отримати дозвіл на виїзд дитини, не зазначено часу перебування за межами України, що суперечить п.4 Порядку перетинання державного кордону громадянами України. За положенням п.5 Порядку виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто при виїзді дитини за межі України в супроводі бабусі потрібна нотаріально посвідчена згода обох батьків також із зазначенням держави прямування та часу перебування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою не доведено факту відмови або ухилення відповідача від оформлення дозволів на виїзди дитини. У справі наявні копії нотаріально посвідчених заяв відповідача щодо надання у 2016 та 2017 роках згод на виїзд [PERSON], [INFO] до різних країн. Отже, правові та фактичні підстави надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька відсутні, не зазначено конкретну країну та часового проміжку перебування у цій країні, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, та надання подібного дозволу фактично позбавили б батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed