Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

11 березня 2015 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що згідно умов договору позики вона передала у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 80000 гривень, а відповідач зобов'язався повернути суму позики частинами в розмірі 1500 гривень з 27 по 31 число кожного місяця, а у повному обсязі через 1600 днів з моменту отримання ним суми позики. Відповідач отримав суму позики 26 січня 2014 року, про що ним власноручно написана розписка. В порушення норм закону та умов Договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 23.02.2015 року має заборгованість. На підставі викладеного позивач просила суд ухвалити рішенні, яким: - Стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 26.01.2014 року в сумі 92870,05 гривень, яка складається з наступного: прострочена заборгованість за договором позики в сумі 19500,00 гривень, інфляційні витрати за простроченою заборгованістю в сумі 2869,50 гривень, три проценти річних від простроченої заборгованості в сумі 329,31 гривень, частина заборгованості, що залишилася в сумі 60500,00 гривень , 9671,24 гривень проценти за користування позикою; - Стягнути з [PERSON] на її користь сплачений судовий збір в розмірі 928,71 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, про що надав суду свої письмові заперечення. Відповідач свої заперечення мотивував тим, що відповідно до п.4.1 ч.4 Договору позики від 26.01.2014 року строк позики розпочався з моменту набрання чинності цього Договору і становить 1600 календарних днів,тобто до 15.06.2018 року. За таких обставин відповідач вважає, пред'являти претензії до нього з цього приводу ще досить зарано. Відповідач вказував, що згідно п. 3.4 Договору позики від 26.01.014 року за домовленістю сторін позики є безпроцентною, внаслідок чого будь-які нарахування відсотків позивачем за вищевказаним договором не відповідають його умовам. Відповідно до п. 5.1 Договору позики від 26.01.2014 року після закінчення строку, визначеного в пункті 4.1. цього Договору, позичальник зобов'язується протягом 3 (трьох) календарних днів повернути позикодавцеві позику в повному обсязі. Крім того, відповідно до п. 5.2. Договору позики від 26.01.2014 року повернення позики здійснюється шляхом часткової сплати позикодавцю суми позики в розмірі 1500 гривень кожного місяця в строк з 27 по 31 кожного місяця. Таким чином відповідач вважає, в розумінні змісту та умов Договору позики від 26.01.2014 року, укладеного між ним та позивачем [PERSON] від повинен повернути позивачу позику в повному обсязі після строку закінчення договору, тривалість якого зазначена в п. 4.1 вказаного договору. У разі недотримання умови повернення ним позики у триденний строк, як це передбачено п.4.1. Договору позики, після закінчення терміну його дії, він повинен повертати позику на умовах п.5.2. Договору позики, тобто по 1500 гривень щомісяця в строк з 27 по 31 число кожного місяця. На підставі викладеного відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] не обгрунтованими та безпідставними. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 26 січня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] чем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяв в борг в [PERSON] грошові кошти в розмірі 80000 гривень 00 копійок, та зобов'язався повернути їх через 1600 днів з моменту набрання чинності цим Договором. Відповідно до п. 3.4. Договору позики від 26 січня 2014 року за домовленістю сторін позика є безпроцентною . Відповідно до п. 5.2. Договору позики від 26 січня 2014 року повернення позики здійснюється шляхом часткової сплати позикодавцю суми позики в розмірі 1500 гривень кожного місця в строк з 27 по 31 число. Крім того, на підтвердження вищевказаного відповідачем [PERSON] було власноручно написано розписку відповідно до якої він отримав від [PERSON] кошти в розмірі 80000 гривень та зобов'язався сплачувати раз на місяць 1500 гривень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зміст договору укладеного між сторонами не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам та відповідає, загальним вимогам і додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Ч. 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до 6.4 Договору позики від 26.01.2014 року за порушення строків повернення позики позивальник виплачує штраф у розмірі 30 % від суми позики за кожен день прострочення. Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу Оскільки відповідачем фактично прострочено виконання свого грошового зобов'язання щодо повернення позики, вимога позивача щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, індексу інфляції та дострокового повернення частини позики що залишилася є доведеною та підлягає задоволенню. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року за №6-140цс13, яка згідно зі ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для судів. В запереченнях відповідач стверджував, що до спірних правовідносин не застосовуються норми матеріального права на які посилається позивач. Вказана позиція є неспроможною, оскільки просить застосувати законодавство, що регулює правовідносини з невиконання умов договору, що не оспорюється сторонами. Оскільки відповідач [PERSON] не виконує своїх зобов'язань за договором позики, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 26.01.2014 року в сумі 92870,05 гривень, яка складається з наступного: прострочена заборгованість за договором позики в сумі 19500,00 гривень; інфляційні витрати за простроченою заборгованістю в сумі 2869,50 гривень; три проценти річних від простроченої заборгованості в сумі 329,31 гривень; частина заборгованості, що залишилася в сумі 60500,00 гривень; 9671,24 гривень проценти за користування позикою.

Outcome: approved