Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

10 серпня 2017 року позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить суд встановити факт перебування у трудових відносинах з відповідачем, стягнути заборгованість з заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи, стягнути з ФОП - [PERSON] заборгованість по заробітній платі за час затримки розрахунку. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що він в серпні 2015 року уклав трудовий договір з відповідачем та надав останній трудову книжку для оформлення на посаду зубного техніка . Приказу про призначення його на посаду зубного техніка та зарахування до штату стоматологічної клініки він не отримував, з наказом не ознайомлювався. В серпні 2016 року позивача було звільнено з посади за наказом відповідачки, однак в порушення вимог ст.ст. 47,116 КЗпП України не проведено остаточного розрахунку та не видано трудову книжку з відповідними записами про трудову діяльність. Позивач неодноразово звертався до відповідача з прохання провести розрахунок та видати трудову книжку, однак відповідач залишив його звернення поза увагою. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача, [PERSON], позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, пояснивши, що позивач ніколи не мав з відповідачкою ФОП - [PERSON] ніяких трудових відносин, їх спілкування обмежувалось лише обговоренням професійних питань в межах однакої професії, яку мають сторони та перебуванням деякий час в одній будівлі за адресою: [ADDRESS] Посилання позивача на те, що підприємець « оформила» його на роботу в якості зубного техніка , не відповідають дійсності. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що згідно копії з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про реєстрацію [PERSON] фізичною особою-підприємцем вчинений 21.05.2013. Види діяльності: код КВЕД 86.23 Стоматологічна практика - основний вид економічної діяльності (а.с. 32). Згідно договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 22.11.2013 року та внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення ФОП -[PERSON] орендує у [PERSON] нежитлове приміщення за адресою; [ADDRESS] , загальною площею 140 кв.м. та площею 13,2 кв.м. ( а.с.48-51). Із копії відомостей про нарахування та виплату заробітної плати та копії табелю обліку робочого часу ФОП -[PERSON] за серпень, вересень, жовтень, листопад 2015 року та червень, липень, серпень 2016 року заробітна плата нараховувалась медичному працівнику [PERSON] ( а.с.36-42). Із копії довідки ФОП [PERSON] вбачається, що протягом періоду з 27.07.2015 року по 01.09.2016 року частина допоміжної площі за адресою: [ADDRESS] , розміром 13,2 кв.м не використовувалась ФОП - [PERSON] та у вказаний період за особистим волевиявленням ФОП [PERSON] вказана площа передана останнім в користування самозайнятій особі [PERSON] для здійснення зубопротезної діяльності ( а.с.52). Із форми ОК -5 -індивідуальні відомості про застраховану особу виданої Пенсійним фондом України на [PERSON], РНОКПП [NUMBER] вбачається, що відомості про нарахування заробітної плати в 2015 році відсутні взагалі, а в 2016 році заробітна плата нараховувалась з вересня місяця. Згідно відомостей про страхувальників застрахованої особи- ФОП - [PERSON] - відсутня. ( а.с.101-103). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив суд, що якийсь час працював у відповідача [PERSON] з середини серпня 2015 року по листопада 2015 року, на посаді зубного техніка, але офіційно оформлений не був. Разом з ним працював позивач, [PERSON] З позивачем працювали в одному кабінеті, який займає площу 2,5х5м. Позивач працював на обладнанні [PERSON] Після звільнення [PERSON] залишився працювати у клініці [PERSON] Свідок, [PERSON], пояснив суду що ремонтував зуби в поліклініці у відповідача. [PERSON] робив йому нижню частину протезу. Це було приблизно перед зимою 2014 року. Він був впевнений в тому, що позивач працює у відповідача. Свідок, [PERSON], пояснив суду, що з розповіді [PERSON], знає про те, що останній працював у відповідачки на посаді зубного техніка або помічника зубного техніка. Також [PERSON] розповідав, що [PERSON] заборгувала йому певну суму грошей. Надаючи правову кваліфікацію викладеним у справі обставинам, суд вбачає наступне. Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частин першої та четвертої ст. 24 КЗпП України Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що фактичне допущення працівника до роботи може бути підтверджене шляхом доказування факту виконання працівником певної роботи та факту виконання працедавцем обов'язків виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Разом з тим, згідно з частиною першою, п'ятою, шостою ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти Укра-їни» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випли-вати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Частиною 2 статті 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, зі змісту вищевказаних правових норм можна дійти висновку, що саме на позивача, який звернувся до суду з вимогою про встановлення факту перебування у трудових відносинах, покладається обов'язок доведення належними та допустимими доказами виникнення цих відносин та їх тривалості у часі. Оцінивши кожен доказ окремо та їх взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає недоведеним факт перебування в трудових відносинах позивача з ФОП [PERSON] у період з серпня 2015 по серпень 2016 року, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що [PERSON] укладав трудовий договір з ФОП -[PERSON], не доводять фактичний допуск [PERSON] до роботи та не дають достатніх підстав однозначно стверджувати про укладення сторонами угоди (в усній формі), за якою [PERSON] взяв на себе обов'язок виконувати роботу, визначену угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а ФОП [PERSON] виплачувати позивачеві заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, тобто про фактичне існування між сторонами саме трудових відносин. Допитані свідки підтвердили лише факт знаходження позивача у приміщенні клініки ФОП [PERSON], однак їх показання не можуть бути підставою вважати що позивач знаходився у трудових відносинах із відповідчем. Крім того, судом враховується також та обставина, що [PERSON], стверджуючи про припинення трудових правовідносин з відповідачем у серпні 2016 року, звернувся з даним позовом лише у серпні 2017 року. В судовому засіданні представник відповідача, [PERSON], надала заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. За правилами ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відмовити в позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Отже, з огляду на викладені обставини справи, правові норми та досліджені докази, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у зв'язку з їх недоведеністю та відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed