Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

12.11.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її ( [PERSON] ) утримання, у розмірі 1/4 частини з всіх видів заробітку щомісячно, починаючи, з дати подання позову і довічно. Свої вимоги мотивувала тим, що з 05.01.2018 року вона є пенсіонером за віком. Єдиним її доходом є пенсія за віком, яка складає 1637,79 грн. Вона є самотньою жінкою похилого віку. Практично вся пенсія, яку вона отримує, витрачається на оплату комунальних послуг, в опалювальний сезон витрати зазвичай складають 1200 грн. Сума, що залишається є меншою ніж прожитковий мінімум. Побутовими предметами першої необхідності вона себе забезпечити не може. Крім цього, вона має хронічні захворювання та потребує постійного лікування, на яке потрібно багато коштів. 14.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у ньому. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, крім того, він проживає разом із позивачкою та сплачує 1/2 частину комунальних платежів за квартиру. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька. З матеріалів справи встановлено, що позивачка по справі [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] та свідоцтвом про зміну імені, серії [NUMBER] . Позивачка має статус пенсіонера та отримує пенсію за віком, що підтверджується довідкою № 24362-03 від 23.08.2019 наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області. Відповідач працює на малому підприємстві ТОВ «ДАНК» з лютого 2020 року та його дохід за період з лютого 2020 року до квітня 2020 року склав 12162,50 грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату від 25.05.2020 року. Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на утримання батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Відповідач проживає разом з позивачкою, сплачує комунальні платежі, що підтверджено квитанціями, наданими ним під час розгляду справи. Крім того, відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено судовим наказом, виданим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2020 року, який набрав чинності 27.03.2020 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є рідною донькою позивачки, проживає окремо від матері, відповідач із своєю сім`єю проживав разом з позивачкою, на даний час проживає окремо. Матеріальної допомоги відповідач матері - [PERSON] не надає. Комунальні послуги [PERSON] платить тільки за свою частину квартири. Позивачка обґрунтовувала позовні вимоги посиланням на те, що вона є непрацездатною, отримує пенсію, більшу частину з якої витрачає на комунальні послуги та придбання продуктів харчування, ліків. Коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності не вистачає, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище вона потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати її повнолітній син. На сьогоднішній день її син не допомагає їй матеріально, не забезпечує її всім необхідним для нормального проживання. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2246-VIII установлено такі розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2019 році зокрема осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX установлено такі розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2020 році зокрема осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Із наданих позивачем довідки про розмір пенсії вбачається, що розмір пенсії [PERSON] є не нижче прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. На момент розгляду цієї справи позивачка отримує пенсією у розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. З огляду на наведене, а також враховуючи наявність у відповідача інших осіб, що перебувають на його утриманні (ст. 180 СК України), суд вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ч.7 ст.141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed