Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

10 січня 2014 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому просила надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], з кордон без дозволу(згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини, дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька дитини [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон для відвідування рідних бабусі та дідуся, батьків позивачки, інших близьких родичів для відпочинку та оздоровлення дитини, оскільки у позивачки на території України родичів немає, її сім'я та родичі проживають в Росії та Литві, тому обмеження дитини у пересуванні порушує її право на спілкування з рідними та права рідних на спілкування з дитиною. Відповідач надав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову, тому що позовні вимоги не ґрунтуються на чинному законодавстві України, оскільки у позові не визначено доцільності виїзду дитини до іншої країни, не вказана країна виїзду. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивачка суду пояснила, що відповідач не надає згоду на виїзд їх малолітньої дочки за кордон, в неї за кордоном в Росії та Литві проживають її батьки та інші родичі. Вона не має родичів на території України, тому є необхідність у періодичному виїзді її разом з малолітньою дочкою за кордон до родичів. Позиція батька дитини, який відмовляється надати згоду на виїзд дитини за кордон, шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному і гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїх батьківських обов'язків. Проте, не заперечувала факту, що відповідач надав нотаріально завірену згоду на виїзд дочки до Росії разом з нею до батьків з 5 березня 2014 року по 25 березня 2014 року. Але вона хоче, щоб суд виніс рішення про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття в інші країни, для того, щоб кожний раз не звертатися до нього з таким проханням. Відповідач [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка не вказала, в яку саме країну вона хоче поїхати з дитиною та проміжок часу перебування в цій країні. Він не заперечує проти надання згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі позивачки, але необхідно їй вказати конкретну країну, куди вона хоче виїхати, проміжок часу, протягом якого вона хоче перебувати у певній країні, щоб він міг точно знати, де буде перебувати його дитина, підтвердженням чого є надання ним згоди на виїзд дитини з позивачкою до Росії з 5 березня 2014 року по 25 березня 2014 року. Представники органу опіки та піклування виконкому Славутицької міської Ради Київської області, третя особа у справі, Парнюк В.М. та Дудинська В.М., не підтримали позовних вимог, пояснивши, що виїзд дитини [PERSON] за кордон у супроводі матері [PERSON] може здійснюватися за нотаріально посвідченою згодою батька до повноліття дитини із зазначенням у ній державі прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. В разі відсутності згоди батька надати такий дозвіл, цей спір вирішується у судовому порядку, проте необхідно в позовній заяві вказувати державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Суд, вислухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 20 жовтня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 20 жовтня 2010 року зареєстрували між собою шлюб, про що був здійснений актовий запис № 148. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилася дочка [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про їх народження, копії якого долучена до матеріалів справи. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 16 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. З пояснень сторін вбачається, що вони проживають окремо. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з позивачкою. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є громадянкою України і зареєстрована разом з дитиною в м.Славутичі, що підтверджено копією її паспорта. Як пояснив в судовому засіданні відповідач, він не заперечує проти виїзду позивачки з дитиною за кордон, проте йому необхідно знати в яку країну і на який проміжок часу хоче поїхати позивачка з дитиною. Лише при наявності такої інформації він готовий надати згоду на виїзд дитини в супроводі позивачки за кордон. Заявою про згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, копія якої долучена до матеріалів справи, підтверджено, що [PERSON], відповідач у справі, надав згоду на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO], до Російської Федерації у період з 05 по 25 березня 2014 року в супроводі матері [PERSON]. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Славутицької міської Ради Київської області № 12-03/11 від 20.02.2014 року орган опіки та піклування вважає, що виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] має здійснюватися за нотаріально посвідченою згодою батька [PERSON] до повноліття дитини із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Позовні вимоги не підтримують. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України особа, яка не досяла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України може бути дозволено на підставі рішення суду. Підстави, які надають можливість виїзду із України громадян, що не досягли 16 - ти річного віку, в супроводі одного з батьків, та перетинання державного кордону, передбачені у п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, однією з яких є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 4 цих Правил виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування(місце виїзду) та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Як зазначено у ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, проїзний документ дитини. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Доводи позивачки та її представника про те, що не надання згоди відповідачем, батьком дитини, на виїзд дитини за кордон обмежує право вибору вільного пересування позивачки та її дитини є безпідставними. Оскільки діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного із батьків. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка не надала доказів про те в яку країну та на який термін вона має намір вивезти дитину, що в порушення вимог ст. ст. 153, 157 СК України фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. За таких обставин підстав для задоволення позовних вимог немає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed