Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

12.12.2016 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач) , у якому просила визнати недійсними умови пунктів 5.1, 8.4, 5.3 кредитного договору №HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між нею та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 18 липня 2008 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір №HAEWGA000000001, відповідно до умов якого останній мав надати позивачеві кредитні кошти у вигляді кредиту у розмірі 18991,44 дол. США строком з 18 липня 2008 року по 18 липня 2028 року на наступні цілі: у розмірі 15618,64 дол. США 00 центів на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 450,00 дол. США за сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 90,06 дол. США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування на перший рік дії кредиту, 78,58 дол. США - для сплати особистого страхування за договором страхування на перший рік кредиту, в також у розмірі 3372,80 дол. США на сплату страхових платежів у випадку і в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4.08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7:2. Кредитного договору. В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1775. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки, позивач надала відповідачу в наступну іпотеку нерухоме майно, а саме: 2-кімнатну квартиру загальною площею 41,40 кв. м., житлова площа 27,60 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харьківської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1631. З 2008 року позивачем здійснювалось планове погашення боргу. Загальний залишок боргу за кредитом станом на 06 квітня 2016 року складав 9892,71 доларів США. Вивчивши детально умови кредитного договору, позивач прийшла до висновку, що його умови, викладені в пунктах 5.1, 8.4, 5.3 суперечать нормам чинного законодавства України та підлягають визнанню недійсними, оскільки передбачають подвійну відповідальність за одне і те саме порушення. У пункті 5.1 кредитного договору визначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у пункті 8.4 Кредитного договору за кожен день прострочення платежу. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Пункт 8.4 кредитного договору визначає, що при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення платежу, але не менше 1 гривні. В пункті 5.3 кредитного договору чітко зазначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. У розмір заборгованості за кредитним договором входить заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи. Позивач вважає, що «несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом», передбачене пунктом 5.1 кредитного договору, належить до «порушень позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань», передбачених пунктом 5.3 Кредитного договору. Виходячи з умов спірного договору, штраф не може нараховуватися, якщо при цьому не були порушені строки виконання грошових зобов'язань. Неналежне виконання грошового зобов'язання в частині його розміру може бути підставою для нарахування пені або штрафу лише якщо при цьому порушені передбачені у договорі строки їх виконання. Таким чином, умовами 5.1, 8.4, 5.3 кредитного договору передбачено відповідальність як за порушення строків погашення заборгованості за кредитом, так і одночасно за порушення строків погашення платежів за будь-яким грошовим зобовязанням; цими умовами передбачено відповідальність споживача за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом як у вигляді пені (пункти 5.1, 8.4 кредитного договору), так і у вигляді штрафу (пункт 5.3 Кредитного договору). Оскільки за умовами п. 8.4 договору пеня нараховується за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за кожен день прострочення платежу, то нарахування після 30 днів прострочення ще й штрафу згідно з пунктом 5.3 договору - означає подвійне стягнення. Отже, правочин не може суперечити статті 61 Конституції України, а недодержання цієї вимоги в момент вчинення правочину є підставою його недійсності. На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що умови пунктів 5.1, 8.4, 5.3 кредитного договору мають бути визнані недійсними як такі, що не відповідають статті 61 Конституції України та вимогам частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України. Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 11 липня 2017 року позов задоволено частково. Суд вирішив: визнати недійсними умови пункту 5.3 кредитного договору №HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством Комерційним Банком «Приватбанк». У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 213 грн. 33 коп. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» , в особі представника [PERSON], просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позову, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними умови пункту 5.3 кредитного договору №HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між сторонами. Відповідач зазначає про відповідність договору кредиту нормам чинного законодавства, оскільки з урахуванням положень ст. ст. 6, 627 ЦПК України такі умови договору (п.5.1,5.3,8.4) узгоджуються з принципом свободи договору і є домовленістю сторін. Крім того, судом першої інстанції було проігноровано клопотання відповідача, щодо застосування строку позовної давності, який, на думку відповідача пропущено позивачем, оскільки строк позовної давності закінчився 19.07.2011 року, а остання звернулася до суду з позовом в грудні 2016 року, при цьому заяви про поновлення строку позовної давності не подавала. Сторони в судове засідання не зявилися. Повідомлялися про дату та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Позивач надала через канцелярію суду письмові заперечення проти апеляційної скарги, у яких просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. У відповідності до ст. 11 та ч.1 ст. 303 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. \~ \~\~Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині визнання пунктів 5.1 та 8.4 спірного договору недійсними, задоволенню не підлягають, оскільки на момент підписання договору, його істотні умови позивачем були погоджені та прийняті, протягом дії договору їх змінено не було, доказів відсутності волевиявлення позивача на його укладення не надано. Водночас, суд прийшов до висновку, що оскільки пунктами 5.1, 5.2 договору визначено відповідальність за порушення його умов у вигляді неустойки (пені), пункт 5.3 цього договору є недійсним, з тих підстав, що кредитним договором фактично передбачена подвійна відповідальність одного виду за одне й те саме порушення, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову, оскільки воно ухвалено у відповідності до норм, якими врегульовані вказані спірні правовідносини, на підставі повного і всебічного зясування обставин на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог так і заперечень, та підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визнання умови пункту 5.3 кредитного договору №HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», таким, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства, яким регулюються правовідносини зобовязального характеру, та приписам ст. 61 Конституції України. Так, судовим розглядом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 18.07.2008 року уклали кредитний договір № HAEWGA0000000001, згідно якого відповідач зобовязався надати позивачу кредит у розмірі 18991,44 Дол. США на термін до 18.07.2028 року, а [PERSON] зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати (Додаток 2 до кредитного договору), Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Також у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% за кожний день прострочки. Дані положення зазначені у Розділі 5 «Відповідальність сторін» Кредитного договору № HAEWGA0000000001 від 18.07.2008 року з яким була ознайомлена [PERSON], про що свідчить її підпис, та подальша виплата кредитних зобовязань протягом 8 (восьми) років. Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч.1 ст. 546, ст. 549 ЦК України зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України) Разом з тим, згідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки, відповідно до ч.1 ст. 550 Кодексу, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.\~ Згідно із ч.3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається із матеріалів справи, на момент підписання договору, його істотні умови позивачем були погоджені та прийняті, протягом дії договору їх змінено не було, доказів відсутності волевиявлення позивача на його укладення не надано, в звязку з чим, не вбачається підстав для визнання пунктів 5.1 та 8.4 договору недійсними. Оскільки за умовами п. 8.4 договору пеня нараховується за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за кожен день прострочення платежу, то нарахування після 30 днів прострочення ще й штрафу згідно з пунктом 5.3 договору - означає подвійне стягнення. Отже, правочин не може суперечити статті 61 Конституції України, а недодержання цієї вимоги в момент вчинення правочину є підставою його недійсності. Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду про доведеність позовних вимог в частині невідповідності вимогам закону вказаних в пункті 5.3 умов договору про одночасне застосування санкцій за порушення зобовязань і у виді пені і у виді штрафу. Однак поза увагою суду першої інстанції залишилося питання щодо застосування наслідків спливу позовної давності, про застосування яких було заявлено представником позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] у поданих до місцевого суду письмових запереченнях проти позову від 28.12.2016 року (а.с. 36- а.с.39). Так, заперечуючи проти позовних вимог в цілому, представник Банку також просив відмовити у позові, зважаючи на звернення позивача до суду з позовом про визнання недійсним умов кредитного договору від 18.07.2008 року через вісім років після укладання цього договору, тобто з пропуском строку, передбаченого ст. 257 ЦК України загальної позовної давності тривалістю у три роки. Позивачем та її представником не надано доказів, а матеріали справи таких не містять, які б свідчили про поважність причин пропуску встановленого законом трирічного строку позовної давності або даних про необхідність початку перебігу позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України, з іншого дня, ніж той, у який [PERSON] уклала оспорений нею договір. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними умови пункту 5.3 кредитного договору № HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством Комерційним Банком «ПриватБанк» необхідно відмовити у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України апеляційний суд стягує з позивача на користь відповідача понесені останнім судові витрати, які згідно наявних в матеріалах справи письмових доказів складаються з витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 606,32 грн. (а.с 105, а.с.116).

Outcome: partial