Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

12.08.2016 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору удаваним, визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що під час шлюбу із [PERSON] домовився із своїм близьким знайомим [PERSON] про придбання у нього нежитлового приміщення по [ADDRESS]. 3.03.2016 року на виконання договору він передав продавцю 40 000 доларів США., вони погодили, що продаж буде вчинено за 70 000 доларів США, які позивач буде частинами повертати [PERSON], на що останній погодився, оскільки йому терміново були потрібні грошові кошти. За згодою позивача договір купівлі-продажу юридично мав бути оформлений на дружину [PERSON] як спільна сумісна власність подружжя. Дружина протягом певного часу використовувала вказане приміщення під ательє за погодженням із [PERSON], позивач орендував його для дружини. 04.03.2016 року не будучі формально стороною правочину, в хід оформлення угоди купівлі-продажу він, довіряючи дружині у нотаріуса не вникав, чекав у приймальні нотаріальної контори, будучі впевненим, що договір має бути оформлений відповідно до вимог закону з урахуванням переданих ним немалих грошових коштів [PERSON] та оформленої між чоловіками розписки. В серпні 2016 року він випадково дізнався із тексту оспорюваного договору про правовий статус спірного приміщення, а саме, що фактично спільне майно подружжя, за яке він частково сплатив свої грошові кошти формально оформлено у особисту власність дружини договором дарування. Позивач стверджував, що такий договір є удаваним, оскільки фактично правочин був оплатним, воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, фактичне настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Своє право на судовий захист позивач обґрунтовував перебуванням на час укладення угоди у шлюбі із стороною правочину [PERSON], фактом передачі своїх грошових коштів продавцю, порушенням права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, позивач просив визнати оспорюваний договір удаваним, визнати, що насправді сторони вчинили договір купівлі-продажу, визнати спірне приміщення спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на ним ? нежитлового приміщення по [ADDRESS]. В процесі розгляду справи судом до сумісного розгляду із позовом був прийнятий зустрічний позов [PERSON] В обґрунтування своїх вимог він послався на те, що дійсно оспорюваний правочин є удаваним, оскільки домовився із [PERSON] про купівлю-продаж спірного майна, частково отримав оплату за нього, погодився на пропозицію [PERSON] оформити угоду договором дарування з метою уникнення додаткових витрат на нотаріальне оформлення купівлі-продажу, будучі впевненим з її слів, що це погоджено із її чоловіком [PERSON], спірне майно фактично перейшло у володіння [PERSON] Поряд із тим, [PERSON] стверджував, що з урахуванням обставин справи наявні визначені законом підстави для розірвання в порядку ст. 651 ЦК України договору купівлі-продажу, оскільки були порушені його істотні умови в частині оплати спірного майна, а він значною мірою позбавився того, на що розраховував при укладенні договору - передавши майно, не отримав повну плату за нього - ще 30 000 доларів США, в той час як [PERSON] використовує спірне приміщення в своїх комерційних інтересах. Враховуючи викладене, [PERSON] просив визнати договір дарування удаваним, розірвати договір купівлі-продажу, повернути йому у власність нежитлове приміщення по [ADDRESS], а по несплачених 30 000 доларів США визнати [PERSON] та [PERSON] солідарними боржниками, стягнувши на його користь інфляційні витрати та три відсотка річних, що становить з урахуванням офіційного курсу НБУ - 74602 грн. 16 коп., присудити на його користь з відповідачів судовий збір. Від добровільної сплати решти коштів за придбане майно [PERSON], формально залишившись без власності на нього, відмовився. Позивач [PERSON] в останнє судове засідання не з'явився, в процесі розгляду справи свій позов підтримав. Представник [PERSON] наполягала на задоволенні позову, зустрічний позов [PERSON] визнала частково, а саме в частині визнання договору удаваним. Відповідач за первісним та зустрічним позовом [PERSON] позови не визнала, поряд із тим, не заперечувала, що фактично вона із чоловіком [PERSON] певний час користувались спірним приміщенням, чоловік в період шлюбу повністю утримував сім*ю, орендував спірне приміщення для неї під ательє, подружжя бажало придбати його у власність. При оформленні оспорюваного договору їй було байдуже як юридично він буде оформлений, а [PERSON], будучі хрещеним батьком її сина бажав зробити похреснику такий подарунок у виді нежитлового приміщення, оформленого на його мати (тобто на неї). [PERSON] в останнє судове засідання не з'явився, в процесі розгляду справи первісний позов визнав частково в частині визнання договору удаваним, на задоволенні свого позову наполягав. З'ясувавши обставини справи, дослідивши доводи та докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що як первісний, так і зустрічний позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 4.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] оформлений договір дарування, за яким остання отримала в дар нежитлове приміщення по [ADDRESS] площею 42,3 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Ланіною В.І., яка показала суду, що про обставини фактичної передачі грошей за цим договором від чоловіка обдарованою дарувальнику сторони договору її не повідомили. Як вбачається із пояснень сторін [PERSON] та [PERSON]: [PERSON] протягом певного часу використовувала спірне нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] під ательє, [PERSON] орендував його для дружини. В подальшому [PERSON] та [PERSON] домовились про купівлю-продаж спірного майна. За згодою позивача договір купівлі-продажу юридично мав бути оформлений на дружину [PERSON] як спільна сумісна власність подружжя. За день до укладання договору 3.03.2016 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в еквіваленті 40 000 доларів США., вони погодили, що продаж буде вчинено за 70 000 доларів США, які [PERSON] сплатить [PERSON] до 04.06.2016 року, на що останній погодився, оскільки йому терміново були потрібні грошові кошти на лікування дітей. 04.03.2016 року в хід оформлення угоди купівлі-продажу [PERSON], довіряючи дружині у нотаріуса не вникав, чекав у приймальні нотаріальної контори, будучі впевненим, що договір має бути оформлений відповідно до вимог закону з урахуванням переданих ним немалих грошових коштів [PERSON] та оформлених розписок. [PERSON] погодився на пропозицію [PERSON] оформити угоду договором дарування з метою уникнення її додаткових витрат на нотаріальне оформлення купівлі-продажу, будучі впевненим з її слів, що це погоджено із її чоловіком [PERSON] Спірне майно фактично перейшло у володіння [PERSON] З документами по угоді [PERSON] не ознайомився, довіряючи дружині. В серпні 2016 року [PERSON] випадково дізнався із тексту договору про правовий статус спірного приміщення, що фактично спільне майно подружжя, за яке він частково сплатив свої грошові кошти формально оформлено у особисту власність дружини. 12.08.2016 року [PERSON] звернувся із даним позовом до суду. Від добровільної сплати решти коштів за продане майно [PERSON], формально залишившись без права власності на спірне майно, відмовився. Отримавши майно у свою власність [PERSON] через декілька місяців порушила питання про розірвання шлюбу із [PERSON] 12.10.2016 року шлюб між подружжям розірваний, а [PERSON] за договором дарування стала єдиним власником спірного приміщення, за яке позивач за первісним позовом сплатив грошові кошти та позбавлений права на поділ майна як спільної сумісної власності подружжя. Вказані обставини підтверджуються окрім того, текстом розписки від 03.03.2016 року, оглянутою в оригіналі судом в процесі розгляду справи, за якою [PERSON] отримав у [PERSON] в якості часткового розрахунку за продаж належного йому житлового приміщення по [ADDRESS] грошові кошти у розмірі еквівалентному 40 000 дол.США, вартість приміщення погоджена між [PERSON] та [PERSON] як 70 000 дол.США., розпискою від 04.03.2016 року, за якою [PERSON] зобов'язався розрахуватись по угоді купівлі-продажу із [PERSON] в строк до 04.06.2016 року. Окрім того, вони знайшли своє підтвердження шляхом допиту свідків [PERSON] та [PERSON], які показали суду, що [PERSON] в період шлюбу повністю матеріально утримував сім ю, орендував спірне приміщення для [PERSON] під ательє, подружжя бажало придбати його у власність (свідок [PERSON]); між [PERSON] та [PERSON] існувала домовились виключно про купівлю-продаж спірного майна, це обговорювалось у родині, сім я [PERSON] окрім квартири та вказаного спірного приміщення іншого майна не мала, погодились на продаж його через необхідність термінового оперативного лікування тяжко хворих дітей, дружина була обізнана про розписку, оформлену між чоловіками, обставини юридичного оформлення купівлі-продажу не мали значення через критичну ситуацію у родині зі станом дітей, бажання дарувати своє майно похреснику, за наявності двох своїх рідних доньок, [PERSON] ніколи не мав, саме [PERSON] запропонувала таке оформлення договору купівлі-продажу договором дарування, нотаріуса, відповідно, про це сторони не повідомляли ( свідок [PERSON]). Вищевикладені обставини підтверджуються також медичними документами стану здоров*я та характеру лікування дітей [PERSON], відомостями майнового стану останнього (інформаційна довідка з реєстру речових прав на нерухоме майно №85665013). Так, Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Враховуючи вищевстановлені судом обставини, суд погоджується із доводами позивачів за первісним та зустрічним позовами про укладення між [PERSON] та [PERSON] удаваного правочину, оскільки фактично правочин був оплатним, воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, фактичне настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Встановлене судом узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України від 24.09 2014 року (справа № 6-116цс14). При вирішенні спору суд погоджується із правом [PERSON] на захист порушеного права оскільки, на час оспорюваного правочину він перебував у шлюбі із стороною правочину [PERSON], особисто передав продавцю грошові кошти, оспорюваний правочин порушує право спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні спору суд, однак, враховує, що за ч.2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним порушенням договору другою стороною є стотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити наявність істотного порушення договору і наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (правовий висновок ВСУ від 18.09.2013 року). Враховуючи, обумовлену [PERSON] та [PERSON] ціну нежитлового приміщення, факт фактичного переходу спірного майна у власність [PERSON], відсутність на час розгляду справи повної оплати за товар вимоги позивача за зустрічним позовом про застосування до виниклих правовідносин ст. 651 ЦК України та повернення йому у власність нежитлового приміщення є обґрунтованими. Суд не приймає до уваги ксерокопію розписки від 03.03.2016 року про повний розрахунок між [PERSON] та [PERSON] за спірне приміщення, оскільки оригінал останньої відсутній, представники цих сторін визнали факт її складання виключно як проект, пояснивши, що [PERSON] мав намір повністю розрахуватись за майно, однак, в подальшому, за браком таких коштів, чоловіки оформили іншу розписку про частковий розрахунок за майно, досліджену судом в оригіналі, проект знищили за неактуальністю. Суд погоджується із клопотанням представника [PERSON] про повернення [PERSON] [PERSON] 40 000 доларів США сплачених грошей за майно у разі, якщо суд дійде висновку про удаваність договору дарування та розірвання договору купівлі-продажу, оскільки : Статтею 626 ЦК визначено поняття одностороннього та двостороннього договору, проте цивільне законодавство не оперує поняттями одностороння та двостороннє зобов'язання. Якщо зобов'язання розуміти як односторонній правовий зв'язок, виходячи із положень ст. 509 ЦК, відповідно до положень якої одна сторона має право а інша обов'язок, очевидно у разі зміни або розірвання двостороннього договору має припинятися не одне зобов'язання, а два пов'язаних між собою, єдиною підставою виникнення, два зустрічних зобов'язання. Тому при з'ясуванні правових наслідків у вигляді зміни та припинення зобов'язання до уваги необхідно брати дію положень, що регулюють ті чи інші поіменовані договори або/та зміст договір, зміна або розірвання яких потягнула названі правові наслідки. Зазначене узгоджується із застосуванням судом принципів справедливості, добросовісності та розумності, наповнюючи механізми реалізації названих принципів реальним змістом. В решті як первісний так і зустрічний позови не підлягають задоволенню, оскільки по виниклих між сторонами правовідносинах не ґрунтуються на вимогах закону. Судовий збір за зустрічним позовом [PERSON] підлягає присудженню на користь позивача в порядку ст.88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial