Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

11 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалися на те, що їм на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору міни від 13 березня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Г.В. Одерій, та зареєстрованого в БТІ м. Маріуполя 29 березня 2002 року за реєстровим № 37167. За вказаною адресою був зареєстрований син, [PERSON], який був знятий з реєстрації на підставі свідоцтва про смерть. До теперішнього часу в квартирі зареєстровані їхня донька, [PERSON] з неповнолітніми дітьми, [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. У 2014 році донька зі воєю родиною виїхала за межі України до м. Єкатеринбург Російської Федерації, де і проживають до теперішнього часу, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію за місцем перебування [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Таким чином, донька та онуки залишилися зареєстрованими у вказаній квартирі, хоча фактично в ній не проживають з 2014 року. У 2015 році донька оформила довіреність на ім'я [PERSON] з повноваженнями щодо зняття її дітьми з реєстрації за вказаною адресою, проте в органах ДМС в усній формі було відмовлено та роз'яснено право звернутися до суду з відповідним позовом. Отже, донька фактично не заперечує щодо зняття її з дітьми за місцем реєстрації, проте приїхати до України для оформлення відповідних документів не має можливості. Реєстрація онуків в квартирі, яка належить їм на праві власності, обмежує їх в праві розпорядження своєю власністю, оскільки за наявності реєстрації в квартирі неповнолітніх дітей, вони не можуть укладати право чини щодо цього нерухомого майна без відповідної на те згоди Органу опіки та піклування. Вважають, що зняття з реєстрації не порушують прав їхньої доньки та неповнолітніх онуків, оскільки фони фактично проживають за іншою адресою. Просили суд усунути їм перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON], [INFO], та неповнолітніх [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов повністю, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечували. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином в установленому законом порядку. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Лівобережної рай адміністрації, до суду також не з'явився, від якого за підписом голови рай адміністрації Очеретіна В.М. надійшла заява з проханням справу розглянути за відсутності представника Органу опіки та піклування, при вирішенні справи максимально врахувати інтереси неповнолітньої дитини. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору міни від 13 березня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В., зареєстрованого в Маріупольському БТІ в реєстрі за № 37167. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сімї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. В сенсі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як вбачається з довідки з місця проживання від 25 вересня 2017 року, виданої ПП «Жил фонд - 279», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], 1987 року народження, [PERSON], 2006 року народження та [PERSON], 2010 року народження. Згідно акту від 03 жовтня 2017 року, складеного головою КСН «Дружба» [PERSON], за підписами сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстровані в квартирі [ADDRESS] [PERSON], 1987 року народження, [PERSON], 2006 року народження та [PERSON], 2010 року народження, фактично не проживають в ній з 14 квітня 2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми, [PERSON] та [PERSON], добровільно не проживає за адресою спірної квартири понад рік. Згідно положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи неповнолітні діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом зі своєю матір'ю, [PERSON], за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копіями свідоцтв [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] про реєстрацію місця перебування. При цьому в матеріалах справи наявна заява відповідача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, від 21 вересня 2017 року, згідно якої вона позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення, посилаючись на те, що з 14 квітня 2017 року вона разом зі своєю родиною виїхала до Російської Федерації та намірів повертатися до України не має. Отже, приймаючи до уваги те, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], а відповідач [PERSON], будучи зареєстрованою у вказаній квартирі разом з неповнолітніми дітьми, але фактично не проживаючи в ній понад рік, перешкоджає у розпорядженні ними своєю власністю, а також враховуючи фактичне визнання позову, суд вважає можливим визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування даною квартирою. Таким чином внаслідок втрати [PERSON] права на користування спірним житлом, право на його користування також втратили й неповнолітні діти відповідача, [PERSON] та [PERSON], які мешкають разом із нею. На підставі викладеного, заявлені позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання [PERSON], [INFO], та неповнолітніх [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS].

Outcome: approved