Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

11.07.2016 року позивач через свого представника засобами поштового зв'язку звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 800,00 грн. в якості відшкодування матеріальних збитків, 709,94 грн. - інфляційних нарахувань, 71,87 грн. - 3% річних від суми збитків, а також 2900,00 грн. витрат на правову допомогу, та 10000,00 грн. - моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що 08.07.2013 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки «Peogeot», моделі «206 СС», державний номерний знак [NUMBER]. Доказом спричинення шкоди позивачу саме відповідачем він вказує наявність розписки на його ім`я з боку відповідача, з якій він визнав себе винним у спричиненні позивачу матеріальних збитків та на доказ чого надав позивачу свій власний паспорт. Відповідно до вказаної розписки відповідач зобов'язався виплатити позивачу кошти у розмірі 800,00 грн. строком до 10.07.2013 року, що ним зроблено не було. Позивач намагався вирішити питання відшкодування матеріальної шкоди, звертаючись до відповідача за телефоном та відповідним листом, однак результату вказані дії позивача не дали, а тому позивач вимушений звернутися до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні представник позивача адвокат Мельнік Р.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, згоди на заочний розгляд справи не надавав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання тричі (а.с.43 - повернута до суду з відміткою органу поштового зв'язку «за зазначеною адресою не проживає» повістка про виклик у судове засідання 30.09.2016 року разом з позовною заявою з додатками та ухвалою про відкриття провадження по справі від 14.09.2016 року, а.с.46 - повернута до суду з відміткою органу поштового зв'язку «за зазначеною адресою не проживає» повістка про виклик у судове засідання 27.10.2016 року та а.с.47 - повернута до суду з відміткою органу поштового зв'язку «за зазначеною адресою не проживає» повістка про виклик у судове засідання 29.11.2016 року) повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до абзацу 2 ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому порядку, а згідно з абзацом 3 вказаної частини ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, судом встановлена повторність неприбуття відповідача до суду без поважних причин відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України. Позивач своєї згоди на заочний розгляд справи не надав, тому суд розглядає справу у загальному порядку. У судовому засіданні свідок [PERSON] (а.с.51) повідомив суд, що був свідком ДТП за участю позивача та відповідача 08.07.2013 року, а саме, що відповідач на невідомому автомобілі, здаючи заднім ходом на автостоянці в районі [ADDRESS] приблизно о 22 годині 30 хвилин спричинив пошкодження автомобіля марки «Peogeot», моделі «206 СС», державний номерний знак [NUMBER], після чого дочекавшись власника автомобіля, сторони вирішили врегулювати питання мирним шляхом, для чого відповідач зобов'язався надати позивачу для ремонту гроші та залишив у якості застави свій паспорт. При цьому свідок не був свідком безпосереднього контакту автомобілів лише почувши голосний шум, коли сам виходив зі стоянки, поставивши свій автомобіль на стоянку. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, виходячи з наступного. Судом не може бути встановлений факт дорожньо-транспортної пригоди, що нібито мала місце 08.07.2013 року, оскільки розписка відповідача не містить взагалі вихідних даних про те, коли саме та де було пошкоджено автомобіль марки «Peogeot», моделі «206 СС», державний номерний знак [NUMBER]. Неможливо також з`ясувати механізм спричинення такої шкоди та чим вказана шкода була спричинена. Тому наявність поданої до суду копії розписки [PERSON] вказує лише на те, що відповідач визнав борг перед позивачем, що не є предметом розгляду справи про відшкодування матеріальних збитків, а є справою, яка виникає із правочинів, зокрема стягнення коштів за розпискою. Також вказана розписка не може свідчити про наявність причинного зв'язку між діями відповідача та спричиненням шкоди позивачу, оскільки такий зв'язок може бути встановлений або постановою у справі про адміністративне правопорушення в разі, якщо такий випадок був би належним чином зафіксований уповноваженими органами державної автомобільної інспекції (станом на 08.07.2013 року), або висновком спеціаліста або експерта, уповноваженого проводити дослідження механізму скоєння дорожньо-транспортної пригоди, або будь-якими іншим фактичними даними, які б підтверджували б факт того, що між діями відповідача та шкодою, яка нібито спричинена позивачу, є причинний зв'язок. Відповідно до абзаців 1 та 3 п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач суду доказів вини відповідача саме у скоєнні ДТП не навів, як і не довів факт пошкодження його транспортного засобу та вартість такого пошкодження, а також причинний зв'язок між діями відповідача та шкодою, яка спричинена позивачу. Надана суд копія розписки відповідача у справі про відшкодування шкоди, завданої при ДТП є недопустимим доказом у розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п.13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). В той же час в даній справі встановити факт того, що позивач був належним володільцем автомобіля марки «Peogeot», моделі «206 СС», державний номерний знак [NUMBER] не можливо, оскільки реєстраційного документу на автомобіль позивачем суду надано не було, з наданих на виконання ухвали суду від 12.07.2016 року про залишення позовної заяви без руху довіреностей від 07.08.2009 року на ім`я позивача строком дії до 07.08.2010 року та від 22.06.2011 року від імені позивача на ім`я Мельника Руслана Васильовича (відмінність з представником позивача у написанні прізвища «[PERSON]», за яким представник позивача зареєстрований в Єдиному реєстрі адвокатів України, інші дані тотожні) строком дії до 22.07.2011 року встановити факт правомірного володіння автомобілем марки «Peogeot», моделі «206 СС», державний номерний знак [NUMBER] станом на 08.07.2013 року позивачем не надається можливим, а тому вважати позивача суб'єктом, який має право на звернення до суду із відповідною позовною заявою не можна, оскільки ним до матеріалів справи не були долучені навіть копія технічного паспорту на автомобіль. Покази свідка в даній справі суд сприймає критично, оскільки, по-перше, свідок за його словами знаходився на місці ДТП не менше 2 годин (22-30 скоєння ДТП та 00-32 написання розписки), при цьому не зміг назвати автомобіль, на якому відповідач спричинив шкоду, хоча у судове засідання прибув та побажав давати пояснення з приводу подій, які мали місце більше трьох років тому назад, а, по-друге, на питання суду так і не зміг показати механізм спричинення шкоди позивачу. Враховуючи відмову позивачу у задоволенні вимог про стягнення матеріальних збитків, автоматично не підлягають задоволенню його вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, а також щодо компенсування витрат на правову допомогу, понесенні позивачем при зверненні до суду. Окремо суд зазначає, що згідно з абзацу 2 п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» нарахування індексу інфляції та 3% річних (положення статті 625 ЦК України), не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Також суд вказує, що є недопустимим доказом подання до суду паспорту [PERSON], який до матеріалів справи не долучався як аркуш справи та зберігається окремо в матеріалах справи, оскільки відповідно до п.23 «Положення про паспорт громадянина України», затвердженого постановою Верховної Ради України 02.09.1993 року, забороняється вилучення у громадян паспорта, крім випадків, передбачених законодавством, зокрема забороняється взяття паспорту у заставу. Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed