Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

12.05.2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 21.08.2007 року по 25.03.2016 року він працював у відповідача гірничним підземним майстром. 25.03.2016 року був звільнений з роботи за ст. 40 п.2 КЗпП України. При звільненні йому було виплачено вихідну допомогу, нараховану згідно з умовами колективного договору, у розмірі 19488 гр. 36 коп., яка були йому перерахована лише 10.05.2016 року. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку виплат, належних від підприємства, за період з 28.03.2016 року по 09.05.2016 року у розмірі 7014 гр. 79 коп. Позивач у судове засідання не зявився, надав письмову заяву, у якій просить суд розглянути справу у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав письмову заяву, у якій також просить суд розглянути справу у відсутність їх представника та надав письмові заперечення проти позову, який визнає частково. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України, при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач, згідно записів у трудовій книжці, працював у відповідача гірничним підземним майстром з 21.08.2007 року та згідно наказу №53-к від 28.03.2016 року був звільнений за п.2 ст. 40 КЗпП України. Під час звільнення позивачу підприємством нарахована вихідна допомога, як слідує із позовних вимог останнього, у розмірі 19488 гр. 36 коп., яка була йому перерахована 10.05.2016 року, що підтверджується випискою, наданою [PERSON] Аваль. Із письмових заперечень відповідача слідує, що позов він визнає частково, оскільки вважає, що саме вихідна допомога складає суму 6302 гр. 65 коп., а не та, яка вказана позивачем та одноразова допомога складає 18907 гр. 95 коп., які були нараховані позивачу та перераховані йому платіжним дорученням №1176 від 10.05.2016 року у повному обсязі і оскільки одноразова допомога не відноситься до фонду заробітної плати та не є її складовою, то на неї не розповсюджуються вимоги ст. 117 КЗпП України, тому у задоволенні позову просить відмовити. Згідно наданому позивачем розрахунку середньої заробітної плати за час затримки належних йому виплат при звільненні, який не оскаржується відповідачем, середня заробітна плата за місяць складає 6302 гр. 65 коп. (20 робочих днів), або 315 гр. 13 коп. за один робочий день. Термін, на протязі якого не виплачувалася вихідна допомога складає 28 робочих днів, а саме з 28.03.2016 року по 09.05.2016 року, тому загальна сума заробітної плати за час затримки виплати складає 7014 гр. 79 коп. з відповідними нарахуваннями прибуткового податку та військового збору. Суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача, оскільки вони є безпідставними, не ґрунтуються на будь-якій доказовій базі та не є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України необхідно стягнути 551,20 грн.судового збору. На підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 88 ЦПК України,

Outcome: approved