Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

12.02.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку, посилаючись на те, що з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося, тривалий час сторони проживають окремо. На усні звернення до відповідача з проханням матеріально підтримувати дітей, відповідач не реагує, коштів на утримання дітей не надає. Крім того, позивач вказує, що відповідач має можливість сплачувати аліменти і на її утриманні, як дружину, з якою проживає дитина, яка ще не досягла 3 років, так як він знаходиться у працездатному віці та може працювати. На підставі викладеного, позивач просить суд розірвати шлюби між нею та відповідачем, та стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1/6 частки від його заробітку (доходу) на кожну дитину до досягнення дітьми 18 років, та 1/6 частину від заробітку (доходу) на її утриманні до досягнення донькою [PERSON] трирічного віку. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.03.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, прізвище після розірвання шлюбу залишити « [PERSON] ». Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей в розмірі, визначеному позивачем не заперечував. Однак заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення донькою 3-х років, вказавши, що з ним проживають і знаходяться на його утриманні двоє дітей від першого шлюбу, а він на даний час не працює. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що 23 серпня 2014 року Виконавчим комітетом Фастівецької сільської ради Фастівського району Київської області між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 4. Від даного шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Діти проживають та знаходиться на утриманні матері, що підтверджується довідками, виданими Фастівецькою сільською радою Фастівського району Київської області від 25.01.2019 року № 103 та від 25.01.2019 року № 100. На даний час сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, збереження сім`ї та примирення неможливо. Згідно ст. 56 Сімейного Кодексу України, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на особисту свободу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка просила її шлюбне прізвище « [PERSON] » залишити без змін. Обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, при цьому цей обов`язок покладається як на матір дитини так і на батька. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. У відповідності зі ст.180 Сімейного Кодексу України та роз`яснення п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ч.2\~ст.\~182\~СК України,\~розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 141 СК України визначено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини не залежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Враховуючи у сукупності досліджені докази та виходячи з принципу справедливості та розумності, з урахуванням позиції відповідача, який в судовому засіданні не заперечував щодо визначеного позивачкою розміру аліментів на утримання дітей, а також обов`язку обох батьків приймати участь в утриманні своїх дітей, суд вважає за необхідне присудити відповідачу аліменти на утримання дітей щомісяця в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Суд вважає, що такий розмір аліментів на утримання дітей забезпечить їх належний фізичний та моральний розвиток, не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та відповідатиме потребам дітей, при цьому не порушить права відповідача. Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, статтею 75 СК України, передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Частиною другою, четвертою статті 84 СК України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) на своє утримання, позивач зазначила, що вона власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати дітей, крім того на її утриманні перебувають двоє дітей від першого шлюбу, проте їй самій важко матеріально їх утримувати, так як вона ніде не працює, оскільки доглядає за дочкою [PERSON] , яка ще не досягла 3 років, а відповідач має працездатний вік та може надавати таку допомогу. Заперечуючи проти вимог позивача про стягнення аліментів на її утриманні до досягнення дитиною 3 років, відповідач вказав, що з ним проживають та знаходяться на його утриманні двоє дітей від першого шлюбу та на сьогоднішній день він безробітний. При встановлених в судовому засіданні обставинах, суд приходить до висновку, що відповідач є молодою працездатною особою, спроможний платити аліменти як на утримання дітей, так і на дружину, доказів про те, що діти перебувають на його утримані суду надані не були. З Довідки № 260 від 24.06.2019 року наданої виконкомом Ліщанської сільської ради Ізяслівського району Хмельницької області вбачається, що діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проживають з відповідачем з 30.05.2019 рік по час видачі довідки. Враховуючи викладене, а насамперед інтереси дітей, суд вважає, що розмір присуджених аліментів не є значним, та таким, що ставить в тяжке матеріальне становище відповідача. Крім того, законодавством врегульовано максимальну межу сплати розміру аліментів, який не може бути більшим, ніж 50% заробітної плати платника аліментів. Присуджений судом загальний розмір аліментів на утримання дітей та дружини не перевищує граничної межі у 50% від заробітної плати платника аліментів. Відповідно до статті 79 Сімейного кодексу України, аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене суд, вважає за доцільне, стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в розмірі 768,40 грн. За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 768,40 гривень. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місць суд допускає до негайного виконання відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України.

Outcome: approved