Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

10.12.2014 року позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано у користування кредитні кошти. З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобовязань, також був укладений договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобовязався відповідати як солідарний боржник за кредитними зобовязаннями [PERSON] перед позивачем. Позивач вказує, що відповідачі взяті на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту та сплати відсотків за його користування належним чином не виконують, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 10.02.2015 року [PERSON] подав суду зустрічну позовну заяву, в якій просив суд визнати договір поруки припиненим посилаючись на те, що виходячи із положень ст. 559 ЦК України такий слід визнати припиненим у звязку із закінченням шестимісячного строку предявлення вимоги кредитора до поручителя. 24.04.2015 року представник позивача подав до суду письмові заперечення проти зустрічного позову, згідно яких зазначив, що твердження позивача за зустрічною позовною заявою не заслуговують на увагу, оскільки, на переконання представника позивача, у разі звернення кредитора до поручителя із письмовою вимогою протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання і за наявності доказів її предявлення, кредитор в подальшому може звернутись із позовом до поручителя, оскільки в такому разі порука не є припиненою. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, у своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, просив суд позовні вимоги задовольнити та відмовити у задоволенні вимог позивача за зустрічним позовом з підстав, викладених у письмових запереченнях. [PERSON] у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, не зявився, причини неявки суду не повідомив, а тому суд розглянув справу в його відсутності, за наявними в ній матеріалами. [PERSON] у ході судового розгляду справи проти задоволення позовних вимог позивача щодо нього заперечив, просив суд задовольнити заявлений ним зустрічний позов з підстав, зазначених у зустрічній позовній заяві. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 09.07.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 19-502/31, відповідно до умов якого, останньому було надано кредит у сумі 9000,00 грн., строком до 10.07.2009 року, із сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,0001 % річних. З метою забезпечення виконання позичальником [PERSON], зобовязань за кредитним договором № 19-502/31 від 09.07.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки б/н від 09.07.2007 року, відповідно до умов якого поручитель взяв на себе солідарне зобовязання та відповідальність за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань. З наданого позивачем розрахунку слідує, що заборгованість позичальника [PERSON] за кредитним договором № 19-502/31 від 09.07.2007 року, за період з 20.11.2009 року по 27.10.2014 року складає: 24292,50 грн. з яких: 9292,50 грн. заборгованість по щомісячній комісії; 15\~000,00 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязання. У звязку з невиконанням [PERSON] взятих на себе зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, 27.07.2009 року позивачем було надіслано до поручителя лист-претензію № 902, із вимогою дострокового повернення отриманих боржником кредитних коштів, однак, така залишилась без належного на те реагування. Оцінивши наведене, суд прийшов до наступних висновків. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 2.1 кредитного договору № 19-502/31 від 09.07.2007 року (далі договору) визначено, що банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в розмірі 9000,00 грн., з оплатою по процентній ставці 0,0001 % річних. Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 договору позичальник зобовязався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за укладеним договором, до 10.07.2009 року. Погашення заборгованості за кредитними ресурсами здійснюється щомісячно у складі Ануїтетного платежу у розмірі 407,50 грн., в термін з «1» по «10» числа кожного місяця. Пунктом 6.1 договору визначено, що позичальник за прострочення повернення кредитних ресурсів і/або сплати процентів сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на те, що у ході судового розгляду справи належними до допустимими доказами встановлено, що позичальник взяті на себе зобовязання щодо повернення кредиту та сплати відсотків належним чином не виконує, суд вважає, що вимога позивача про стягнення суми заборгованості за кредитним договором є законною та обґрунтованою. Оцінюючи твердження позивача щодо вимоги про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором із боржника та поручителя, а також твердження позивача за зустрічним позовом про визнання договору поруки припиненим, суд вважає наступне. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Частиною 4 статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних договорів» № 5 від 30.03.2012, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Враховуючи, що встановлений п. 3.2 кредитного договору № 19-502/31 від 09.07.2007 року строк виконання основного зобовязання за кредитний договором сплив 10.07.2009 року та враховуючи, що позивачем 27.07.2009 року було надіслано до поручителя вимогу про погашення боргу, слід констатувати, що шестимісячний строк предявлення вимоги кредитора до поручителя сплив 10.01.2010 року. Оскільки судом достовірно встановлено наявність обставин, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідний для припинення поруки, суд вважає, що вимога позивача за зустрічним позовом про визнання договору поруки припиненим є законною та підлягає задоволенню. Враховуючи попередні висновки суду, суду вважає, що вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню в повному обсязі із боржника [PERSON] Витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог статті 88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved