Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

11 січня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.11.2016 р. уклав з відповідачем договір Фінансового лізингу № 1647, за яким придбав у власність акційний автомобіль марки «Renaut Duster» та в цей же день перерахував на рахунок відповідача 45\~000 грн, що складає 20 процентів від суми вартості автомобіля. Ознайомившись зі спірним Договором зясував, що замість погодженої ціни автомобіля 225\~000 грн, у п. 8.2. Договору його вартість зазначено 450\~000 грн. Замість обіцяних строків поставки автомобіля в 7 робочих днів, у п. 4.1. Договору зазначено 30 днів з моменту оплати ним комісії за організацію угоди, авансового платежу та комісії предмету лізингу. Вважає Договір неправомірним, оскільки його введено в оману щодо сплати комісії за організацію угоди, яка не передбачена Законом України «Про фінансовий лізинг» та комісії по супроводженню договору і вони не є частиною платежу, як позивач вважав. Крім того, у Товариства відсутній відповідний дозвіл (ліцензія) на надання фінансових послуг відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Укладений договір підлягав нотаріальному посвідченню відповідно до вимог ст. 799 ЦК України, але такого відповідачем не здійснено, а тому відповідно до положень ст. 220 ЦК України він є нікчемним. Договір не відповідає вимогам статей 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими та цим порушено принцип рівності сторін, а саме, наявний дисбаланс між сторонами договору щодо їх прав та обовязків на користь відповідача і в ньому відсутні будь-які положення щодо відповідальності Товариства за невиконання умов договору. Крім того вказав, що правочин вчинений з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсним, що визначено ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, у пунктах 3.2.1., 9.4, 9.5 і 10.3 Договору викладені умови, що є несправедливими, а тому згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такий договір може бути визнано недійсним. З посиланням на ці обставини та статті 93, 203, 215, 216, 220, 227, 230, 236, 570 і 634 ЦК України, ст. ст. 1, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статті 1, 2, 18 Закону України «Про фінансовий лізинг», статті 1, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати недійсним договір фінансового лізингу і застосувати його наслідки, а саме стягнути з відповідача 45\~000 грн. У судовому засіданні позивач цивільний позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідач будучи неодноразово своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи у судове засідання представника не надіслав, проте надав суду письмові заперечення на заявлені вимоги, які не визнав та просив в їх задоволенні відмовити з огляду на таке. Правочин укладено у письмовій формі, який підписано позивачем і дотримано вимог, передбачених статтями 202 і 203 ЦК України. Нотаріальна форма для договору непрямого лізингу, який було укладено з позивачем, не передбачена і згідно ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензії для такого виду діяльності не існує. Стверджують, що позивач сплутав договір прямого і непрямого лізингу та договір купівлі-продажу з договором фінансового лізингу. На момент укладання договору транспортний засіб не було закуплено, а сторони попередньо домовляються про його оренду лише після покупки автомобіля Лізингодавцем у Продавця. Крім того вказують, що не скористання позивачем своїми правом на належне ознайомлення з умовами договору, не свідчить про введення його в оману відповідачем. Закон України «Про фінансовий лізинг» є спеціальним законом, а положення Закону України «Про захист прав споживачів» загальним, а відтак, то останній до цього договору не застосовується. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом наступне. 22 листопада 2016 року між Товариством та [PERSON] укладено Договір фінансового лізингу № 1647, за яким відповідно до пунктів 1.1., 1.3., 2.1. та 8.2. Договору Лізингодавець (Товариство) бере на себе зобовязання придбати предмет Лізингу у власність, а саме, транспортний засіб «Renaut Duster», вартістю 16\~853,93 доларів США, що еквівалентно 450\~000 грн та передати його у користування Лізингоодержувачу ([PERSON]Д.) на строк 60 календарних місяців та на умовах, передбачених Договором. Пунктом 1.5. і 1.7. Договору передбачено, що Лізингодавець разом із Продавцем солідарно відповідають перед Лізингоодержувачем виключно за зобовязаннями щодо продажу якісного Предмета Лізингу. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 30 (тридцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця, зокрема: комісії за організацію Угоди; Авансового платежу, Комісії за передачу Предмета Лізингу. На виконання умов договору фінансового лізингу позивач 22.11.2016 р. сплатив Товариству авансовий платіж в сумі 45 000 грн. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628\~ЦК України. За правилами ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК). Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766 цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦК України є обов'язковою для судів України. Положеннями частини 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Ураховуючи наведені\~\~ вимоги закону, а також те, що договір фінансового лізингу від 22 листопада 2016 р., укладений між [PERSON] і Товариством нотаріально посвідчено не було, такий договір є недійсним. Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже, з Товариства слід стягнути грошові кошти у сумі 45\~000 грн, які позивач сплатив 22 листопада 2016 р. на рахунок Товариства у виді Комісії за організацію Угоди, що підтверджується квитанцією відділення ПриватБанку. Стаття 18 закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Аналіз змісту спірного Договору фінансового лізингу від 22 листопада 2016 р., укладеного між [PERSON] і Товариством, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом\~статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. У оспорюваному договорі не конкретизовано предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація, тощо), а також в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням\~статті 808 ЦК України. Крім того, відсутня відповідальність лізінгодавця за постачання товару неналежної якості та передачу його лізингоодержувачу. Наведене свідчить, що умови спірного договору є несправедливими, а відтак. То й з цих підстав договір є недійсним. Разом з тим, не знайшли свого підтвердження вимоги позивача щодо визнання недійсним спірного договору з підстав введення позивача в оману у розумінні ч. 1 ст. 230 ЦК України і ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Вищенаведеним спростовуються викладені Товариством у письмовому запереченні обставини щодо безпідставності заявленого позову. В силу ст. 88 ЦПК України з Товариства слід стягнути на користь позивача витрати повязані зі сплатою судового збору.

Outcome: approved