Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

11 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, виділення частки та визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1997 року по 01 квітня 2008 року. До укладення шлюбу вони з 1995 року проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу між ними. На початку 1997 року, тобто до укладення шлюбу, вони разом з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS]. Вважає, що вона має право на 1/2 частину зазначеної квартири, яка є їх спільною власністю, оскільки придбана в період спільного проживання з відповідачем за рахунок спільної праці та за їх спільні кошти. Половина грошових коштів на придбання квартири взята з проданої нею 17 жовтня 1995 року квартири [ADDRESS]. На підставі ст. 17 Закону України «Про власність» просить суд ухвалити рішення, яким: - встановити факт проживання однією сім'єю її та [PERSON] в період між 1995 роком та 30 квітням 1997 року; - виділити їй 1/2 частину житлового приміщення (квартири) [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового приміщення (квартири) [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав. Відповідач та його представник вважають, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню в зв'язку з недоведеністю та безпідставністю. Надали суду письмові заперечення (а.с. 34-38, 53-55). Пояснили суду, що відповідач почав зустрічатися з позивачем з кінця 1996 року - на початку 1997 року після розірвання шлюбу з [PERSON] (19 листопада 1996 року). Разом з тим, до реєстрації шлюбу з позивачем вони не проживали однією сім'єю, спільного господарства не вели, не мали спільного побуту та бюджету. Спірна квартира належить на праві власності [PERSON] та не є спільною власністю, оскільки придбана виключно за його власні кошти, а не внаслідок спільної праці з членами сім'ї, до якої не можна віднести позивача. Між сторонами не укладалось ніяких письмових угод про те, що дана квартира належить їм на праві спільної власності. Також посилались на те, що КпШС України не містив поняття факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу, тому встановлення даного факту є неможливим. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 30 квітня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 4). 01 квітня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 5). 22 січня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір за умовами якого, покупець зобов'язався придбати квартиру [ADDRESS] та сплатити вартість квартири в розмірі 25550 гривень не пізніше 27 січня 1997 року (а.с. 42). 24 січня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений та зареєстрований за № 292-А/96 на Українській біржі «Десятинна», за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за договірною ціною в розмірі 200 гривень (а.с. 6). Позивач [PERSON] посилається на те, що в період між 1995 роком та 30 квітня 1997 року вона разом з відповідачем проживали однією сім'єю. У цей період, а саме 24 січня 1997 року, ними придбано квартиру [ADDRESS]. На підставі ст. 17 Закону України «Про власність» вона просить встановити факт їх проживання однією сім'єю, виділити їй 1/2 частину зазначеної квартири та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. Суд вважає, що вимога позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю не підлягає задоволенню, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, тому встановлення факту спільного проживання сторін з 1995 року по 30 квітня 1997 року суперечить вимогам закону. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в період з 19 листопада 1993 року по 19 листопада 1996 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 40, 43). Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» визначалось, що судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частинами 1, 2 ст. 17 Закону України «Про власність», на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення вимог, передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторона позивача зазначала, що сторони почали проживати разом ще тоді, коли відповідач був одружений. Спочатку вони знімали квартири, а потім придбали зазначену вище спірну квартиру. Половина коштів витрачених на придбання спірної квартири були її особистими коштами, які одержані від продажу 17 жовтня 1995 року двохкімнатної квартири [ADDRESS], що належала їй на праві власності. Вона з відповідачем до придбання квартири та на момент її придбання вели спільний побут, купували побутові речі, продукти тощо. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача зазначала, що він почав зустрічатися з позивачем з кінця 1996 року - на початку 1997 року після розірвання шлюбу з [PERSON] (19 листопада 1996 року). Разом з тим, до реєстрації шлюбу з позивачем вони не проживали однією сім'єю, спільного господарства не вели, не мали спільного побуту та бюджету. Спірна квартира належить на праві власності [PERSON] та не є спільною власністю, оскільки придбана виключно за його власні кошти, а не внаслідок спільної праці з членами сім'ї, до якої не можна віднести позивача. Між сторонами не укладалось ніяких письмових угод про те, що дана квартира належить їм на праві спільної власності. На підтвердження придбання 24 січня 1997 року за власні кошти спірної квартири, відповідач посилається на договір купівлі-продажу від 05 листопада 1996 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Продаж вчинено за 11050 гривень (а.с. 87). Сторона позивача не надала суду належних доказів на підтвердження того, що вона була членом сім'ї відповідача, а саме: доказів на підтвердження спільного проживання до укладення шлюбу, ведення спільного господарства та наявність спільного побуту, а також не надано доказів придбання спірної квартири внаслідок спільної праці її та відповідача або ж угоди між ними про те, що дана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Посилання [PERSON] на те, що половина коштів витрачених на придбання спірної квартири були її особистими грошовими коштами, які одержані нею від продажу 17 жовтня 1995 року двокімнатної квартири [ADDRESS] не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Навіть за наявності факту продажу квартиру в 1995 році, позивач не надала доказів щодо витрати цих коштів саме на придбання спірної квартири в 1997 році. Сторона позивача зверталась до суду з клопотанням про допит свідків (а.с.25) та зобов'язувалась забезпечити їх явку в судове засідання для чого в розгляді справи було оголошено перерву (а.с. 57-58). У судове засідання 24 квітня 2014 року сторона позивача явку свідків не забезпечила, за її клопотанням у розгляді справи для цього було оголошено перерву до 26 червня 2014 року (а.с. 63-64). 26 червня 2014 року свідки позивача повторно не з'явились, у розгляді справи було оголошено перерву до 29 липня 2014 року (а.с. 73). У судове засідання 29 липня 2014 року свідки позивача не з'явилися, в розгляді справи знов було оголошено перерву до 20 жовтня 2014 року. Представнику позивача роз'яснено наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та оголошено перерву до 20 жовтня 2014 року (а.с. 80). 20 жовтня 2014 року свідки позивача також не з'явились. Судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про перенесення розгляду справи на іншу дату для забезпечення ним явки свідків у судове засідання. Причини неявки свідків представнику позивача не були відомі. За таких обставин, суд вважав, що сторона позивача зловживала своїм правом щодо надання доказів в розумні строки і це призвело до затягування розгляду справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши надані докази, суд вважає, що доводи позивача про ведення сторонами спільного господарства, побуту, придбання спірної квартири також і за її кошти базуються виключно на поясненнях представника [PERSON] та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed