Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

1. 11 жовтня 2019 року позивачка, діючи у своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Центральної районної в м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення. Заявлені позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що відповідач доводиться їй колишнім чоловіком та батьком їхньому сину - [PERSON] . До листопада 2018 року позивачка з двома дітьми мешкала у квартирі [ADDRESS] , одноосібним власником якої є малолітній [PERSON] . Відповідач мешкав та був зареєстрований у належній йому квартирі [ADDRESS] . 16.11.2018 відповідач разом із сторонніми особами виламав двері квартири, змусивши позивачку покинути житло разом з дітьми. Формальною підставою для вселення відповідача стала його реєстрація у спірній квартирі. Після звернення до Державної міграційної служби України із скаргою реєстрація відповідача була скасована, проте позивачка дотепер не має можливості вселитися з дітьми в квартиру, оскільки у ній мешкає відповідач, який змінив замки. Таким чином, маючи реєстрацію у спірному помешканні, позивачка з дітьми фактично не може ним користуватися. Викладене стало причиною звернення позивачки до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача, вселення позивачки та малолітнього [PERSON] (т. 1 а.с.а.с. 2 - 4, 70). 2. 30 жовтня 2019 року суд постановив ухвалу про відкриття у справі спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 55). 3. 09 грудня 2019 року суд своєю ухвалою вирішив розглянути справу за правилами загального позовного провадження, замінивши засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (т. 1 а.с. 71). 4. 24 грудня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позов, зазначивши, що позивачка насправді виселилася з квартири добровільно, позбавивши відповідача можливості спілкуватися із сином. Жодних належних доказів на підтвердження перешкод у користуванні житлом позивачка суду не надала. При цьому відповідач не заперечує проти проживання у квартирі сина (т. 1 а.с.а.с. 80 - 83, 87). 5. 03 лютого 2020 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що твердження відповідача про відсутність перешкод спростовуються наданими нею доказами. Крім того, довід щодо можливість проживання у квартирі сина є нікчемним з огляду на заперечення проти вселення матері останнього (т. 1 а.с.а.с. 147, 147, 152). 6. 24 лютого 2020 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду по суті (т. 1 а.с. 189). 7. У судовому засіданні представниця позивачки заявлені вимоги підтримала, пояснивши, що відповідач доводиться їй колишнім чоловіком та батьком їхньому сину. До листопада 2018 року позивачка з двома дітьми мешкала у спірній квартирі, одноосібним власником якої є малолітній син сторін. Відповідач мешкав та був зареєстрований у належній йому квартирі [ADDRESS] . 16.11.2018 відповідач разом із сторонніми особами виламав двері квартири, змусивши позивачку покинути житло разом з дітьми. Формальною підставою для вселення відповідача стала його реєстрація у спірній квартирі. Після звернення до Державної міграційної служби України із скаргою реєстрація відповідача була скасована, проте позивачка дотепер не має можливості вселитися з дітьми в квартиру, оскільки у ній мешкає відповідач, який змінив замки. Таким чином, маючи реєстрацію у спірному помешканні, позивачка з дітьми фактично не може ним користуватися. 8. Представниця відповідача у суді заперечувала проти позову, пояснивши, що позивачка насправді виселилася з квартири добровільно, позбавивши відповідача можливості спілкуватися із сином. Згодом відповідач був змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні із сином. Жодних належних доказів на підтвердження перешкод у користуванні житлом позивачка суду не надала. При цьому відповідач ніколи не заперечував проти проживання у квартирі дитини. 9. Представник третьої особи до суду не з`явився, звернувшись з клопотаннями про розгляд справи за його відсутності (т. 1 а.с.а.с. 206, 239). 10. Заслухавши пояснення представниць сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. 11. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі від 21.07.2012 по 29.08.2017, мешкаючи у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 12). 12. За час шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 8). 13. 19 січня 2017 року відповідач подарував малолітньому [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с.а.с. 9, 10). 14. Після розірвання шлюбу відповідач покинув спірну квартиру. 15. 21 лютого 2018 року виконавчим комітетом Центральної районної в м. Дніпрі ради було ухвалене рішення №28 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю у спірній квартирі (т. 1 а.с. 17). 16. 08 листопада 2018 року відповідача на підставі поданої ним заяви було зареєстровано у спірній квартирі (т. 1 а.с. 33). 17. 16 листопада 2018 року позивачку разом з малолітнім сином було виселено з квартири. Виселення відбулося з участю відповідача та сторонніх осіб. 18. Від 01.12.2018 позивачка з дитиною винаймає житло в м. Кам`янському Дніпропетровської області (т. 1 а.с.а.с. 126 - 129). 19. 02 липня 2019 року за результатами розгляду скарги позивачки на підставі висновку щодо перевірки законності реєстрації відповідача у спірній квартирі її було скасовано (т. 1 а.с.а.с. 29 - 38). 20. Тепер у спірній квартирі фактично без реєстрації мешкає лише відповідач. 21. Після виселення позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням передати їй ключі і надати можливість вселитися, проте дотепер ці прохання останнім не задоволені (а.с.а.с. 39, 40, 138, 139). 22. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції») закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. 23. Відповідно до частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 24. Згідно з частинами 1, 2 статті 18 Закону України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. 25. Відтак, зважаючи на зміст приведених вище норм, суд доходить висновку про те, що малолітній [PERSON] як одноосібний власник спірної квартири, та позивачка як його мати, з якою визначене місце його постійного проживання (і яка також зареєстрована у цій квартирі), мають абсолютне право на користування спірним нерухомим майном. 26. При цьому суд бере до уваги те, що рішенням виконавчого комітету Центральної районної в м. Дніпрі ради від 21.02.2018 саме за адресою спірної квартири було визначено місце проживання малолітнього [PERSON] та його матері. 27. За правилами, встановленими частиною 4 статті 311 ЦК, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом 28. Частиною 1 статті 321 ЦК визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 29. За змістом статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 30. Таким чином, ураховуючи те, що позивачку та малолітню дитину сторін протиправно було позбавлено права користування спірною квартирою, суд вважає цілком обґрунтованими позовні вимоги про усунення їм перешкод у користуванні житлом, виселення відповідача та їх вселення у квартиру. [INFO] . Розв`язуючи вимогу про виселення відповідача у контексті доводів, викладених відповідачем у відзиві на позов і в судових засіданнях, суд також виходить з такого. 32. Відповідно до частини першої статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 33. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК. 34. Згідно з частиною 1 статті 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 35. Аналіз приведених норм доводить висновку про те, що член сім`ї власника житла (малолітнього [PERSON] ), яким безумовно є відповідач, має право користуватися житловим приміщенням нарівні з власником винятково в разі, коли він проживає у такому приміщенні. 36. Між тим, судом було встановлено, що відповідач принаймні від часу розірвання шлюбу між сторонами і до 16.11.2018 постійно, добровільно і безперервно мешкав окремо від позивачки та малолітнього сина за адресою: [ADDRESS] . 37. Викладена обставина підтверджується численними належними, допустимими та достовірними доказами, зібраними судом протягом розгляду справи, а саме: - рішенням виконавчого комітету Центральної районної в м. Дніпрі ради від 21.02.2018 №28, згідно з яким у спірній квартирі мешкали лише позивачка з дитиною (т. 1 а.с. 17); - рішенням виконавчого комітету Центральної районної в м. Дніпрі ради від 21.03.2018 №44 про визначення порядку участі батька у вихованні сина, згідно з яким відповідач мешкав у квартирі [ADDRESS] (за місцем своєї реєстрації) і набув право на щонедільне спілкування із сином, що мешкав з позивачкою у спірній квартирі (т. 1 а.с.а.с. 18, 19); - характеристикою КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради від 26.01.2018, згідно з якою відповідач мешкав у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 99); - випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №1» від 29.01.2018, згідно з якою відповідач мешкав у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 100); - витягом з протоколу засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Центральної районної в м. Дніпрі ради від 07.02.2018, згідно з яким позивачка з двома дітьми (одна - від попереднього шлюбу) мешкала у спірній квартирі, відповідач постійно мешкав у квартирі [ADDRESS] (за місцем своєї реєстрації); відповідач пояснював, що спірну квартиру подарував синові, аби він там мешкав разом з матір`ю (т. 1 а.с. 102); - позовною заявою відповідача та його клопотанням про залучення третьої особи в адміністративній справі №0440/5584/18, згідно з якими відповідач мешкав у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с.а.с. 104 - 107); - позовними заявами відповідача та його клопотанням про виклик свідків у цивільній справі №203/2372/18, згідно з якими відповідач мешкав у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с.а.с. 114 - 116, 120, 125); - заявою про ознайомлення з матеріалами цивільної справи №201/1105/18, згідно з якою відповідач мешкав у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 161); - медичними довідками про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 26.01.2019, від 09.04.2020, згідно з якими відповідач мешкав у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 182); - витягом з протоколу засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Центральної районної в м. Дніпрі ради від 07.03.2018, згідно з яким позивачка з двома дітьми мешкала у спірній квартирі, а відповідач - у квартирі [ADDRESS] (за місцем своєї реєстрації) (т. 1 а.с.а.с. 246, 247); - показаннями допитаних судом свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які показали, що відповідач від початку 2017 року у спірній квартирі не мешкав; показаннями свідка [PERSON] (співробітник третьої особи), згідно з якими вона брала участь у складенні акта житлових умов відповідача, який постійно мешкав за іншою адресою. 38. Ухвалюючи рішення про виселення відповідача, суд додатково бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03.09.2020 у справі «Левчук проти України». 39. У зазначеній справі позивачка скаржилася на те, що через відмову виселити колишнього чоловіка існувала загроза подальшої віктимізації її та її неповнолітніх дітей, оскільки він систематично допускав домашнє насильство. Такі дії з боку колишнього чоловіка вплинули на психічну та фізичну недоторканність жінки, а тому в цьому сенсі належали до сфери приватного життя в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. 40. Суд при цьому також констатував, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у справах про домашнє насильство, зазначив суд, права винних не можуть замінювати права потерпілих, зокрема, фізичну та психічну цілісність. 41. Судом у цій було встановлено, що відповідач неодноразово допускав відносно позивачки та її дітей прояви насильства в сім`ї. 42. Так, 23.06.2017 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення №203/2252/17 було ухвалено постанову, якою відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбачено частиною першою статті 1732, статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Судом при цьому було встановлено, що відповідач 11.06.2017 у спірній квартирі, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, учинив сварку з позивачкою та ображав її нецензурною лайкою. Після цього відповідач чинив злісну непокору розпорядженню співробітників поліції, кидався стільцем, брав до рук кухонний ніж (т. 1 а.с. 11). 43. 23 січня 2018 року позивачка звернулася до КЗ «Дніпропетровське обласне бюро СМЕ» із заявою про її судово-медичне обстеження на предмет виявлення тілесних ушкоджень, які вона, за її словами, отримала 22.01.2018 у спірній квартирі від відповідача. Під час обстеження у неї було виявлено синці на тулубі та обох верхніх кінцівках, а також тілесні ушкодження у вигляді опіків поверхні тулубу та молочних залоз. Давність спричинення тілесних ушкоджень відповідала механізму та строку, на які вказувала позивачка (т. 1 а.с.а.с. 157 - 159). 44. 08 лютого 2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/1105/18 було ухвалене рішення про видачу обмежувального припису. Судом при цьому було враховано притягнення відповідача до адміністративної відповідальності 23.06.2017, заподіяння 22.01.2018 позивачці тілесних ушкоджень, а також електронний доказ (відеозапис), згідно з яким у вересні 2017 року відповідач повторно перебував у спірній квартирі у стані сп`яніння, ображав людську гідність позивачки у присутності її дітей (т. 1 а.с.а.с. 13, 14). 45. Крім того, 13.01.2018 та 30.01.2018 відносно відповідача за вчинення дій, що мають ознаки, визначені у частині першій статті 1732 КУпАП, повторно було складено протоколи про адміністративні правопорушення, згідно з якими відповідач 25.12.2017 та 15.01.2018 відповідно у спірній квартирі вчинив сварку з позивачкою у присутності дітей. Провадження у вказаних справах було закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення відповідача до адміністративної відповідальності (т. 1 а.с.а.с. 20, 21). 46. 14 червня 2018 року та 25.06.2018 позивачка звернулася до Центральної районної в м. Дніпрі ради із заявою та скаргою відповідно, у яких повідомила про відповідач допускає грубощі у присутності дітей, лається, агресивно поводиться з позивачкою та її старшим сином на очах у малолітнього [PERSON] тощо (т. 1 а.с.а.с. 23, 24). 47. На думку суду, зазначені факти безумовно підтверджують існування явної загрози психічному та фізичному здоров`ю позивачки та її дітей, у розумінні рішення Європейського суду з прав людини від 03.09.2020 у справі «Левчук проти України», даючи додаткову підставу для виселення відповідача із спірної квартири. 48. При цьому матеріали справи свідчать про майнову (житлову) захищеність відповідача в разі його виселення, оскільки в його власності перебуває інше нерухоме майно, розташоване за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] (т. 1 а.с.а.с. 134 - 136). 49. Суд критично ставиться до доводів представниці відповідача щодо добровільності виселення позивачки з дитиною із спірної квартири, а також відсутності перешкод у її користуванні квартирою, оскільки вони цілком спростовуються електронними доказами, наданими суду представницею позивачки, на яких зафіксовано обставини виселення позивачки 16.11.2018 (присутність сторонніх осіб разом з відповідачем, психологічний тиск, якому піддавалася позивачка тощо), а також неодноразові безрезультатні її звернення до відповідача з проханням передати їй ключі від квартири (т. 1 а.с.а.с. 41, 144). 50. З огляду на викладене суд вважає заявлений позов цілком обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. 51. У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація її судових витрат у сумі 1 536,80 грн. Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 768,40 грн, недоплачений позивачкою при зверненні до суду (т. 1 а.с.а.с. 1, 75). 52.

Outcome: approved