Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

11 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість по орендній платі в сумі 7200 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 01 жовтня 2020 року до 05 травня 2021 року в сумі 533 грн. 79 коп. та штраф в сумі 4800 грн. за порушення пункту 6.3. договору оренди. Обґрунтовано позов тим, що 01 січня 2020 року між сторонами було укладено договір найму (оренди) нежитлової будівлі, за умовами якого позивач передала, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування (найм) нежитлову будівлю для здійснення власної підприємницької діяльності за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного договору відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно та в повному обсязі сплачувати щомісячно готівкою плату за користування будівлею - 800 грн. Проте, фактично відповідач не сплачував кошти за користування будівлею з січня по вересень 2020 року, а з 01 жовтня 2020 року без попередження позивача залишив орендоване примішення, при цьому не підписав із позивачем акт приймання-передачі майна, як це передбачено договором. Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Після оголошеної судом перерви позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, від позивача надійшла заява про продовження розгляду справи за її відсутності. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що орендну плату він повністю сплачував. Також, відповідач підтвердив, що 01 жовтня 2021 року він дійсно залишив орендоване приміщення, а ключі від нього віддав вахтеру. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 01 січня 2020 року між [PERSON] (наймодавець) та [PERSON] (наймач) укладено договір найму (оренди) нежитлової будівлі, за умовами якого наймодавець передає, а наймач приймає в тимчасове платне користування (найм) нежитлову будівлю для здійснення власної підприємницької діяльності за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,7 кв.м. (а.с. 8-9). Цей договір укладено сторонами строком на один рік, а саме до 31 грудня 2020 року (пункт 2.1 договору). Також, 01 січня 2020 року сторонами був підписаний акт приймання-передачі нежитлової будівлі, відповідно до якого наймачу передано об`єкт найму - нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,7 кв.м. Майно здано в оренду в придатному для використання стані й прийнято без зауважень (а.с. 10). Згідно з пунктом 3.1. договору найму плата за користування наймачем об`єктом найму встановлена сторонами у розмірі 800 (вісімсот) грн. за місяць, які наймач зобов`язується сплачувати готівкою щомісячно не пізніше 21 числа поточного місяця. Крім того, відповідно до пунтку 3.2. даного договору наймач, окрім суми оренди, самостійно сплачує платежі за використану воду, водовідведення, електроенергію, вивіз сміття, на підставі показників лічильника та/або рахунків, виставлених наймодавцем або обслуговуючою компанією, відповідно до тарифів, що передбачені установами, якими надаються вказані послуги. Згідно з пунктом 3.4 договору, у випадку прострочення платежів за даним договором більше, ніж на 10 календарних днів, наймодавець має право обмежити доступ наймача до орендованого майна, для чого наймодавець може закрити та опломбувати орендоване майно, змінити замки на дверях до моменту повного погашення заборгованості наймача, включаючи штрафні санкції. Сторони домовилися, що у випадку, якщо наймач затримає який-небудь платіж за даним договором більш ніж на 15 календарних днів, наймодавець має право розірвати даний договір, шляхом направлення наймачу відповідного повідомлення. Сторони шляхом підписання даного договору виразили свою згоду на те, що договір вважається розірваним з моменту відправлення наймодавцем на адресу наймача письмового повідомлення про розірвання (з дати здачі в установу поштового зв`язку відповідного поштового відправлення з вказаними документами). При цьому виплачена орендна плата орендареві не повертається. Пунктом 4.3 договору сторони визначили, що наймач протягом 7 календарних днів після закінчення строку дії даного договору повертає, а наймодавець приймає орендоване майно, що оформлюється актом здачі-приймання орендованого майна. Відповідно до пункту 5.2. договору наймач, зокрема, гарантує, що здійснюватиме оплату за договором у строки, передбачені пунктом 3.1. договору; у разі припинення чи розірвання договору поверне наймодавцю орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду. Також, сторони у пункті 6.2 договору передбачили, що за несвоєчасне внесення орендної плати, комунальних та інших платежів, передбачених договором, наймач сплачує наймодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення. Крім того, у пункті 6.3. договору сторони погодили, що у випадку не передачі орендованого майна згідно пункту 4.3 договору наймач сплачує наймодавцю штраф у розмірі орендної плати за шість місяців. Таким чином, уклавши 01 січня 2020 року договір найму (оренди) нежитлової будівлі між сторонами виникли договірні зобов`язання. Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відносини сторін за правовою природою є договором найму (оренди). Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до частини першої статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Згідно із частиною першою статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. Частиною першою статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 11 грудня 2020 року позивач надіслала відповідачу рекомендованим листом претензію щодо сплати заборгованості (а.с. 7). Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно із частиною другою статті 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач свої зобов`язання за договором виконала у повному обсязі та передала у тимчасове платне користування (найм) відповідачу нежитлову будівлю для здійснення власної підприємницької діяльності, як це передбачено договором. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по орендній платі в сумі 7200 грн. Суд не може взяти до уваги доводи відповідача про те, що ним сплачувалася орендна плата, оскільки жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин відповідач суду не надав. Також, відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували передачу позивачу за актом приймання-передачі орендованого майна у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, як це передбачено договором. За встановлених обставин, враховуючи, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, своєчасно не вносив орендну плату та не повернув майно згідно акту приймання-передачі, як це передбачено договором, а тому позивач має право також на стягнення з відповідача пені та штрафу, розмір яких сторони погодили в договорі. Таким чином, оскільки відповідач не виконав умов договору, жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача не надав, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат. Частиною першою, третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Серкін К.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги від 01 січня 2020 року. Квитанцією до прибуткового касового ордера № б/н від 24 червня 2021 року підтверджується сплата позивачем адвокату Серкіну К.Ю. 6800 грн. згідно акту прийому-передачі виконаних робіт по договору про надання правової допомоги. Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач у судовому засіданні заявив про неспівмірність витрат позивача на оплату правничої допомоги, вказуючи, що такий розмір є завищеним, а час, витрачений адвокатом на виконання робіт не відповідає реальному часу. Також, зазначив, що вартість, визначена за годину роботи адвоката має становити не більше 100 грн. з урахуванням його кваліфікації. Згідно із частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Проаналізувавши детальний опис наданих адвокатом позивачу послуг та час витрачений для надання таких послуг, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, враховуючи складність справи, ціну позову, зазначений позивачем попередній розрахунок суми витрат, беручи до уваги доводи відповідача щодо зменшення розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає, що справедливим, співмірним і пропорційним є зменшення розміру витрат позивача і стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у даній справі в сумі 3000 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved