Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

12.05.2017 позивач [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить : стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 245\~799 гривень, а також стягнути понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 2\~457 гривень 99 копійок( а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 13 травня 2014 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, предметом якого було надання боржнику грошових коштів у розмірі 9500 доларів США, які він зобовязався повернути до 13 серпня 2014 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов боржником була надана розписка. Позивач зазначила, що у встановлений договором строк відповідач грошові кошти не повернув, та відмовляється виконувати взяті на себе зобовязання. На неодноразові її звернення, відповідач частково повернув борг, а саме: 08.02.2017 р.- 100 доларів США, та 24.03.2017 р.-100 доларів США. Вважає, що оскільки відповідач не повернув всю суму боргу, з нього необхідно стягнути кошти в розмірі 9300 доларів США, що станом на день звернення ,згідно офіційного курсу НБУ( 26,43 грн. за 1 долар США), еквівалентно 245\~799 гривень. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, та не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не повідомив, заперечень по суті позову, а також заяви про розгляд справи за його відсутності суду не подав. Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи позивач не заперечує. Заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 13.05.2014 року відповідачем [PERSON], паспорт серія СК № 415698, виданий 1 25.12.1996 р., була власноручно складена розписка, в якій зазначив наступне: « Я, [PERSON], позичив у [PERSON] 9500 доларів США строком на 3 місяці. Зобовязуюсь повернути до 13 серпня 2014 року. Поручителем виступає моя жінка [PERSON]Ф.»(а.с.5). Оригінал розписки був наданий для огляду в судовому засіданні позивачем та приєднана до матеріалів справи копія відповідає оригіналу. Даючи оцінку дослідженому доказу, суд виходить з положень ст.637 ЦК України, відповідно до якої тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. А саме, що за змістом ч.1 ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). При цьому, за змістом ч.3 цієї статті при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. А також суд враховує загальні вимоги ч.4 ст.60 ЦПК України, відповідно до яких доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з твердженнями позивача, відповідач у встановлений строк, до 13 серпня 2014 року, не виконав своє грошове зобовязання щодо повернення позики в повному обсязі, будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Як вбачається зі змісту позовної заяви (а.с.3) та пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, позивач до звернення до суду неодноразово зверталася з вимогами про повернення суми боргу за вищевказаною розпискою до відповідача. Разом з тим, як зазначила позивач та підтверджується записами на розписці, частина отриманих відповідачем [PERSON] у позику коштів позивачу повернута, а саме: 08 лютого 2017 року- 100 доларів США та 24 березня 2017 року-100 доларів США (а.с.6). Факт наявності боргу за договором позики від 13.05.2014 року в зазначеній позивачем сумі - 245\~799 гривень відповідачем не оспорюється. За змістом ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст..533ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, вираження у договорі грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Встановлено, що на дату ухвалення судом рішення, офіційний курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ, становить 26,47 гривень за 1 долар США (на дату складання позовної заяви він становив\~26,43 гривень за 1 долар США). У звязку з цим, вимоги позивача щодо стягнення суми боргу за договором позики в сумі 9\~300 доларів США, що еквівалентно 245\~799 гривень, тобто в межах заявлених позовних вимог, виходячи зі встановленого НБУ курсу гривні по відношенню до долара США, який менший ніж діючий курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ на дату ухвалення рішення, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 2457 гривень 99 копійок ( а.с. 1), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved