Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

11. 12. 2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24. 11. 2014 № 812-к про відсторонення від виконання обов'язків заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» [PERSON], яким позивача було відсторонено від роботи на період проведення перевірки з 24. 11. 2014. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем ст. 46 КЗпП та вимог діючого законодавство щодо застосування такого правового інституту як відсторонення працівника від роботи. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, суду надав заперечення проти позову, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] з 01. 09. 2011 на підставі наказу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 01. 09. 2011 № 422-К перебуває на посаді заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор». Наказом ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24. 11. 2014 № 251 було призначено перевірку у філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» в період з 25. 11. 2014 по 28. 11. 2014. В подальшому наказом від 04. 12. 2014 № 257 було продовжено строк проведення перевірки в період з 04. 12. 2014 до «завершення усіх необхідних процедур». При цьому дату завершення перевірки визначено як «дату складання протоколу». Наказом ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24. 11. 2014 № 812-к про відсторонення від виконання обов'язків заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» [PERSON] було відсторонено від роботи на період проведення перевірки з 24. 11. 2014. Вказаний наказ від 24. 11. 2014 № 812-к позивач вважає таким, що порушує його трудові права, а тому підлягає скасуванню, у зв'язку з чим для захисту своїх порушених прав звернувся з позовом до суду. На підставі зазначеного вище, судом встановлено, що [PERSON] перебуває на займаній посаді на підставі безстрокового трудового договору. Оскільки трудовий договір є основою трудових правовідносин, це дозволяє стверджувати, що законодавство про працю поширюється на правовідносини, які склалися відносно [PERSON] при виконанні ним обов'язків заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор». Крім того, про наявність трудових правовідносин свідчить єдність трьох необхідних аспектів цих суспільних зв'язків: організаційно-трудового, матеріального, особистісного. Організаційно-трудовий аспект характеризується особливістю структурного типу трудових правовідносин і виражається в тому, що взаємовідносини тут будуються на принципах включення працівника [PERSON] в трудовий колектив підприємства, установи, організації та підпорядкування його внутрішньому трудовому розпорядку. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП працівник зобов'язується виконувати роботу, обумовлену трудовим договором, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку. Крім того, ст. 139 КЗпП закріплює як основний обов'язок працівника своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (організатора виробничого процесу). Матеріальний аспект трудових правовідносин характеризу\-ється тим, що винагорода за працю у формі заробітної плати є обов'язковою складовою цих відносин, тобто працівник [PERSON] виконує роботу належної кількості та якості, а роботодавець оплачує її відповідно до трудового внеску працівника. Згідно з ч. 7 ст. 43 Конституції право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частина 1 ст. 1 Закону «Про оплату праці» визначає заробітну плату як винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівнику за виконану ним роботу. Особистісний аспект трудових правовідносин виражається, по-перше, в особистому виконанні дорученої [PERSON] роботи, а по-друге, в наявності в складі трудових правовідносин, крім прав матеріального характеру, особистих прав на соціальні блага, які невід'ємні від самої особи працівника [PERSON], та мають нематеріальний характер (право на трудову честь, гідність та добре ім'я працівника). Так, згідно зі ст. 30 КЗпП працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі за винятком випадків, передбачених законодавством. Таким чином, суд вважає, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» склалися саме трудові правовідносини, і при розгляді позову [PERSON] відносно його відсторонення від роботи потрібно керуватися саме Кодексом законів про працю України. Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свобо\-ди від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовід\- носини, що виникають у державі. Частиною 1 ст. 16 ЦК установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті ви\-значено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. Вони становлять собою визначений законом механізм правозахисту цивільних прав і інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне пра\-во на захист - це юридично закріплена можливість особи вико\-ристати заходи правоохоронного характеру для відновлення по\-рушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкрива\-ється, але він дістає вияв у відповідних нормах статей, що регу\-люють ту чи іншу категорію правовідносин. Згідно зі ст. 15 ЦПК загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, неви\-знаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виника\-ють із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових від\-носин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розг\-ляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юри\-дичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). З урахуванням наведеного важливе значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того про захист яких саме прав особи йдеться. Як було встановлено, право на працю [PERSON] та розгляд питання про його відсторонення від роботи виникає саме із трудових відносин, то цю справу потрібно розглядати в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважає й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав лю\-дини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листо\-пада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» ((22414/93) [1996] ЕСНК 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гаран\-тує на національному рівні ефективні правові засоби для здійс\-нення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові роз\-глядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й на\-давати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Кон\-венції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного пра\-вового засобу стосувалися суті «небезпідставної заяви» за Кон\-венцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зо\-бов'язань за цією статтею Конвенції також залежить від харак\-теру скарги заявника. Тим не менш, засіб захисту, що вимагаєть\-ся згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як за законом, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відпові\-дної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Іншими словами, у кінцевому підсумку ефективний засіб за\-хисту повинен забезпечити відновлення порушеного права, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більш, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з вну\-трішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Законодавче обмеження можливості захисту права судом шляхом обмеження матеріально-правових способів захисту прав суперечить ст.ст. 55, 124 Конституції. Відповідно до ч. 2 ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю Зміст зазначеного права визначено відповідно до міжнародних стандартів. Так, свобода праці є одним з основних принципів трудового права. Частиною 2 КЗпП України визначено, що законодавство про працю встановлює всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно з наданих суду документів вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу став наказ ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24. 11. 2014 № 251 було призначено перевірку у філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор», у зв язку з чим наказом від 24. 11. 2014 № 812-к на час проведення перевірки [PERSON] було відсторонено від виконання ним роботи. Термін «відсторонення від роботи» означає не припинення трудових відносин з працівником, а їх тимчасове припинення у передбачених законодавством виняткових випадках. При відстороненні від роботи працівник тимчасово не виконує свої трудові функції. Виняткові випадки відсторонення від роботи працівників визначено у ст. 46 КЗпП. Статтею 46 Кодексу законі про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Зазначена стаття містить перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, одним з яких є «інші випадки, передбачені законодавством», тобто законодавець допускає застосування інших підстав, однак чітко зазначає, що вони мають бути передбачені законодавством. Стаття 4 Кодексу визначає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України про працю, прийнятих відповідно до нього. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено. Складовими законодавства України (окрім Конституції України) є закони, постанови Верховної Ради України, укази (нормативні акти) Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) декрети та постанови Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України), прийняті в межах їх повноважень. Вони є обов'язковими до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), встановлюють загальнообов'язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України. Частиною національного законодавства є також, відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. В контексті офіційного тлумачення терміну «законодавство», наданому Конституційним Судом України у рішенні від 09. 07. 1998 у справі № 12-рп/98 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство») його треба розуміти так, що вказаним терміном «законодавство» охоплюються саме закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Відсторонення від роботи у випадках, не передбачених законом, є незаконним. Таким чином, виданням наказу від 24. 11. 2014 № 812-к відповідачем було порушено гарантоване Конституцією України право на працю, що полягало у фактичному відстороненні позивача від посади. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України закріплює за кожною стороною обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається та які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стороною відповідача не надано беззаперечних доказів, які могли б спростувати твердження позивача чи могли б вказувати на необґрунтованість позовних вимог, водночас судом достовірно встановлено не дотримання відповідачем вимог трудового законодавства, що регулює відсторонення працівника від посади (роботи) при виданні наказу від 24. 11. 2014 № 812-к про відсторонення від виконання обов'язків заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» [PERSON] на період проведення перевірки з 24. 11. 2014. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що вимоги позову обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Також на підставі ст. 88 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та з урахуванням п. 10 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», визначений судом судовий збір у розмірі 243, 60 грн. (як з вимоги немайнового характеру) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved