Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

11 жовтня 2017 року позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі по тексту ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», Позивач) звернулись до суду з названим позовом до [PERSON] (далі по тексту Відповідач), посилаючись на те, що 04.07.2016 року, на автодорозі сполученням Київ-Ковель, яка проходить в адміністративно територіальних межах Олевського району Житомирської області сталася дорожньо-транспортна пригода з вини погонича тварин [PERSON], який переганяв стадо тварин (велику рогату худобу) через зазначену автодорогу, створивши небезпеку іншим учасникам дорожнього руху. Внаслідок чого тварини пошкодили належний ТОВ «ТК «Трансфер» автомобіль, марки «MAN» державний номерний знак «АХ 5802 СМ» під керуванням [PERSON] Позивачем було виплачено ТОВ «ТК «Трансфер» страхове відшкодування в сумі 47\~019.85 грн. Оскільки Відповідач відмовляється в добровільному порядку відшкодувати заподіяну шкоду, Позивач просить стягнути з нього на свою користь суму виплаченого страхового відшкодування та понесені судові витрати. Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подавши до суду письмову заяву щодо розгляду справи у відсутності представника позивача на підставі доказів наданих до позовної заяви. Просить суд задовольнити позов у повному обсязі із підстав, які у ньому наведені. Відповідач заявлені до нього позовні вимоги не визнав, подавши до суду заяву щодо розгляду справи у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні 04.07.2016 року, близько 16 години 15 хвилин, на 240 км., + 200 м., автодороги, сполученням Київ-Ковель, яка проходить в адміністративно територіальних межах Олевського району Житомирської області сталася дорожньо-транспортна пригода з вини погонича тварин [PERSON], який у порушення п.7.6 ПДР України переганяв стадо тварин (велику рогату худобу) через зазначену автодорогу, створивши небезпеку іншим учасникам дорожнього руху. Внаслідок чого тварини пошкодили належний ТОВ «ТК «Трансфер» автомобіль, марки «MAN» державний номерний знак «АХ 5802 СМ» під керуванням [PERSON] Постановою Олевського районного суду Житомирської області від 26.08.2016 року [PERSON], визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, в розмірі 340.00 грн., (а.с.56,57). Зі змісту постанови вбачається, що [PERSON], вину визнав, у вчиненому розкаявся. Дана постанова суду ніким не скасована та є чинною. Згідно вимог ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі адміністративного правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Власником автомобіля, марки «MAN» державний номерний знак «АХ 5802 СМ», якому заподіяно шкоду, на момент скоєння ДТП було ТОВ «ТК «Трансфер», що підтверджується копією заяви про настання страхового випадку, (а.с.44-48). Відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № 102378 від 05.10.2015 року цивільно-правова відповідальність належного ТОВ «ТК «Трансфер» автомобіля, марки «MAN» державний номерний знак «АХ 5802 СМ» була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за умовами якого Страховик здійснює страхування та зобовязується провести виплату страхового відшкодування при настанні страхового випадку Страхувальнику, (а.с.42). Так, 04.07.2016 року директор ТОВ «ТК «Трансфер» звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про виплату суми страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту, (а.с.44-48). ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» дана подія була визнана страховим випадком, про що 11.08.2016 року було складено страховий акт № UA2016070400036/L07/01, (а.с.74). З метою досудового врегулювання спору Позивачем Відповідачу направлялася претензія від 24.11.2016 року, щодо відшкодування шкоди заподіяної в результаті ДТП, однак останній добровільно збитки не відшкодував, (а.с.76,77). 15.08.2016 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатили ТОВ «ТК «Трансфер» страхове відшкодування в розмірі 47\~019.85 грн., що підтверджується протоколом огляду транспортного засобу від 06.07.2016 року № 1849/16, звітом № 1849/16 про оцінку розміру шкоди автомобіля марки «MAN» державний номерний знак «АХ 5802 СМ» від 25.07.2016 року, страховим актом № UA2016070400036/L07/01, і доданим до нього розрахунком страхового відшкодування та платіжним дорученням № 44976 від 15.08.2016 року, (а.с.58-75). Таким чином, до відносин, які виникли із добровільного страхування підлягають застосуванню норми, що передбачені ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування». Зокрема, приписами ст.27 Закону України «Про страхування», ст.993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобовязання із відшкодування збитків не виникає, а відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого, а тому в порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику. У порядку суброгації страховик не має права вимагати відшкодування вартості витрат на проведення робіт по визначенню розміру заподіяної шкоди, оскільки такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, а спрямовані на визначення розміру збитків. У п.27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобовязанні (заміна активного субєкта) зі збереженням самого зобовязання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобовязання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Враховуючи, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» заявлено вимоги про стягнення страхового відшкодування з [PERSON], - особи, з вини якої заподіяно шкоду, то в даному випадку виник спір щодо відшкодування збитків в\~порядку суброгації, а не в порядку регресу. За таких обставин вимоги Позивача щодо задоволення позову про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу не підлягають задоволенню за їх безпідставністю. Окрім того, слід зазначити, що ст.180 ЦК України визначає, що тварини є особливим обєктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом. Відповідно до вимог\~ст.9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження»\~особа, яка супроводжує тварину, зобовязана забезпечити безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою. Також пунктом 7.6\~Правил дорожнього руху\~України визначено, що переганяти стадо тварин по дорозі дозволяється лише у світлу пору доби, при цьому залучається така кількість погоничів, щоб можна було направляти тварин якомога ближче до правого краю дороги і не створювати небезпеку та перешкод іншим учасникам дорожнього руху. А пунктами 1.3, 1.4, 1.5, 1.9\~Правил дорожнього руху\~України визначено, що учасники дорожнього руху зобовязані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоровю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. П.п. «в» пункту 7.7\~Правил дорожнього руху\~України визначено, що погоничам тварин забороняється залишати на смузі відведення дороги тварин без нагляду та випасати їх. Тобто, оскільки тварина непередбачувана, для виключення можливості раптового виходу тварин на проїзну частину дороги, передбачається обовязковий нагляд за ними і заборона випасу. Виходячи з цього, суд вважає, що Відповідач належним чином не забезпечив догляд за тваринами (великою рогатою худобою), яку переганяв через автомобільну дорогу, в результаті чого тварини попали під наїзд автомобіля марки «MAN» державний номерний знак «АХ 5802 СМ», під керуванням водія [PERSON] Відтак, невизнання Відповідачем заявленого до нього позову нічим документально не підтверджено та спростовується даними постанови Олевського районного суду Житомирської області від 26.08.2016 року, (а.с.56,57). Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. А згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З урахуванням того, що Відповідач, як вже зазначалося вище, належним чином не забезпечив догляд за тваринами (великою рогатою худобою) під час її перегону через автодорогу, що в свою чергу призвело до дорожньо-транспортної пригоди та стало наслідком страхового відшкодування Позивачем завданої шкоди, згідно до договору добровільного страхування наземного транспорту, то до страхової компанії перейшло право вимоги суми страхового відшкодування за вказаним договором в розмірі 47\~019.85 грн., які підлягають стягненню з Відповідача. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 1600.00 гривень судового збору, які відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України слід стягнути з Відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: partial