Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

11 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з вимогами, уточненими під час розгляду справи станом, саме, на 19 січня 2016 року, про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі до звільнення у листопаді 2015 року в сумі 6337 грн.12 коп., компенсацій за невикористану відпустку та вихідну допомогу 5879 грн.23 коп., заробітну плату за затримку її розрахунку при звільнені з 2 листопада 2015 року в сумі 9832 грн. 56 коп., та моральну шкоду в сумі 15000 грн. за порушення його трудових прав. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі. Представник відповідача вимоги позову визнав частково, а саме, щодо існування заборгованості банківської установи перед позивачем по заробітній платі, компенсацій за невикористану відпустку та вихідну допомогу. При цьому, на думку представника відповідача позивач скористався своїм правом звернення до банку з кредиторською вимогою по заборгованості з заробітної плати у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, представник відповідача категорично заперечував сплату позивачеві середнього заробітку за час остаточно розрахунку, оскільки вини в цьому банківської установи, що перебуває у стадії ліквідації та при відсутності оборотних коштів на його рахунках, не має. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Суд задовольняє вимоги позову частково, а саме, в частині зменшення розміру моральної шкоди, виходячи з наступного. Як вбачається з положень ст.ст. 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Як вбачається з положень ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За матеріалами цивільної справи наказом відповідача (про ліквідацію) № 72-к/л від 30 жовтня 2015 року, позивача старшого економіста Білоцерківського відділення звільнено через скорочення чисельності та штату працівників з 2 листопада 2015 року. За довідками відповідача № 01-10/5844 від 13.11.2015 року та без дати та номеру, повний розрахунок з позивачем не відбувся через відсутність фінансових можливостей та залишок коштів на рахунку станом на 18 січня 2016 року становив лише 1374 грн.84 коп. Задовольняючи вимоги позову суд вважає, що розрахунок позивача щодо заборгованості банку по заробітній платі в сумі 6337 грн.12 коп., компенсацій за невикористану відпустку та вихідну допомогу 5879 грн.23 коп., станом на 19 січня 2016 року, якій пов'язаний позивачем з датою винесення по справі рішення, тобто фактично розрахунку, відповідає дійсності, та відповідачем не оспорюється. Проте, що стосується заперечень представника відповідача про визначення розміру середнього заробітку за затримку його розрахунку при звільнені позивача (станом на 19 січня 2016 року) в сумі 9832 грн. 56 коп., суд виходить з того, що відсутність коштів на рахунках відповідача не звільняє його від їх сплати. Суд також критично ставиться щодо неможливості задоволення вимог позову через посилання представника відповідача на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у звязку з перебуванням банку в стадії ліквідації, оскільки на думку суду положення зазначеного закону стосуються правових, фінансових та організаційних засад, саме: функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб; повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; порядку виплати Фондом відшкодування за вкладами, ним також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. При вирішенні вимог позову про стягнення з відповідача моральної шкоди суд керується наступним. У відповідності до положень ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно до положень цивільного законодавства, моральна шкода, яка завдана неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно положень п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обовязковому зясуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння того, хто її спричинив, причинність звязку між шкодою та противоправними діями винного. Таким чином, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує ступень спричинених відповідачем заявникові, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей та непрацездатну дружину, незручностей, та його вину в цьому, а також те, що порушення трудових прав позивача призвело до спричинення йому певних душевних страждань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, і яку суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, визначає у розмірі еквівалентному 3000 грн. Одночасно з розглядом вимогу позову суд вирішує питання про стягнення з відповідача в дохід держави у відповідності до положень ст.88 ЦПК України судового збору в сумі 2756 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial