Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

10 червня 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором б/н від 22 серпня 2005 року, оформленим у вигляді заяви про відкриття рахунку і надання перерахованих послуг. Згідно з позовною заявою, [PERSON]. отримала кредит в розмірі 3000 грн. у вигляді ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідав строку дії картки. Стверджуючи, що [PERSON]. станом на 29 березня 2013 року має заборгованість за кредитом в сумі 4354 грн. 62 коп. і за процентами в сумі 16159 грн. 40 коп., банк просив стягнути з відповідачки ці кошти, а також 500 грн. штрафу (фіксована складова) і 1025 грн. 70 коп. штрафу (процентна складова). Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги: стверджуючи, що рішенням Смілянського міськрайонного суду від 22 липня 2008 року по справі № 2-1061/2008 з [PERSON] було стягнуто 4354 грн. 62 коп. заборгованості за кредитом і 1380 грн. 03 коп. заборгованості за процентами, позивач просив стягнути з відповідачки 14779 грн. 37 коп. заборгованості за процентами, а також 500 грн. штрафу (фіксована складова) і 1025 грн. 70 коп. штрафу (процентна складова). В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнені позовні вимоги і звернула увагу, що 25 листопада 2010 року строк позовної давності був перерваний внаслідок сплати [PERSON] 62 грн. 27 коп. на погашення кредиту. Саме з цієї дати належить рахувати перебіг строку позовної давності. Відповідачка і її представник позов не визнали і пояснили, що борг за договором позики повністю стягнуто рішенням суду від 22 липня 2008 року. Оскільки строк дії договору закінчився в серпні 2007 року, договір не продовжувався і нова картка [PERSON] не видавалась, відповідачка і її представник просили застосувати позовну давність. Після 22 липня 2008 року [PERSON]. не здійснювала проплат за договором, всі зараховані з цього часу суми стягувались виконавчою службою примусово і без її відома. В позові належить відмовити з таких підстав. На підставі заяви [PERSON] від 22 серпня 2005 року (а.с. 10) ЗАТ (нині - ПАТ) КБ «Приватбанк» видало їй кредит в сумі 3000 грн. у вигляді ліміту на платіжну картку типу MasterCard [NUMBER] зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості зі строком дії, що відповідав строку дії картки, із погашенням заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Під час укладання договору сторони погодили, що ця заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає договір між [PERSON] та банком про надання банківських послуг. В першому абзаці позовної заяви (а.с. 3, 129) позивач визнав, що кінцевий термін повернення кредиту за наведеним договором відповідав строку дії картки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. З наданої представником позивача довідки з електронної бази даних (а.с. 122) судом встановлено, що строк дії виданої [PERSON] картки [NUMBER] закінчився в серпні 2007 року. Відповідачка вважає, що з вересня 2007 року почався перебіг строку позовної давності. Представник позивача стверджувала, що на підставі п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг строк дії договору автоматично лонгується на 12 місяців, якщо жодна із сторін не проінформує іншу про припинення дії договору. Тому договір діє і на даний час, оскільки жодна із сторін не заявила про його припинення. Відповідно, строк позовної давності не порушено. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Відповідно до п. 3.1.1 Правил користування платіжною карткою (а.с. 16) карта діє до останнього календарного дня того місяця, в якому закінчується строк дії. Сторони визнали, що з серпня 2007 року позивач не надавав відповідачці картку з новим строком дії. Відповідно до п. 3.1.3 наведених Правил це означає, що картка [PERSON] не була продовжена. Крім того, на підставі п. 9.6 Умов і правил надання банківських послуг в разі нульового залишку засобів на неактивному картрахунку він закривається. Нарешті, та обставина, що кінцевий термін повернення кредиту для [PERSON] відповідав строку дії картки, була визнана позивачем 10 червня 2013 року і повторно підтверджена 4 березня 2014 року (а.с. 129). Саме з часу настання кінцевого терміну повернення кредиту (а не з часу закінчення строку дії договору) належить рахувати строк позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність у спірних правовідносинах становить 3 роки. На підставі ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до боржника. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. На а.с. 33 мається рішення Смілянського міськрайонного суду від 22 липня 2008 року по справі № 2-1061/2008 про стягнення 4354 грн. 62 коп. з [PERSON] заборгованості за кредитом і 1380 грн. 03 коп. заборгованості за процентами. Тому перебіг позовної давності належить рахувати з дати звернення до суду з позовом в 2008 році. Відповідно, станом на 10 червня 2013 року строк позовної давності закінчився. Відповідно до ст. 257 ЦК України заява відповідача про застосування позовної давності у вимогах про стягнення кредиту є підставою для відмови в позові згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. Суд не погоджується з твердженням представника позивача, що на підставі ч. 1 ст. 264 ЦПК України строк позовної давності перервався 25 листопада 2010 року шляхом внесення відповідачкою 62 грн. 27 коп. на погашення боргу за кредитом. Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦПК України строк позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Відповідно до вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України позивач не надав суду доказів, які спростовують твердження відповідачки, що з дати винесення рішення по справі № 2-1061/2008 всі суми на погашення боргу стягувались примусово виконавчою службою. Приєднаний до позовної заяви розрахунок заборгованості (а.с. 7) згідно зі ст. 57 ЦПК України є не доказом, а письмовим обґрунтуванням позовних вимог. Оскільки строк позовної давності міг бути перерваним лише внаслідок вчиненням відповідачкою певної дії (яка свідчить про визнання боргу), зарахування коштів на користь банку поза волею [PERSON] не переривало строку позовної давності. На підставі наведеного і ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed