Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

11 червня 2019 року в суд подано зазначений позов з таким обґрунтуванням вимог. Згідно з ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.09.2018 (справа №302/123/15-к) закрито кримінальне провадження № ЄРДР 12014070110000091 від 12.03.2014 стосовно [PERSON] (відповідачки) на підставі звільнення обвинуваченої [PERSON] від кримінальної відповідальності, передбаченої статтею 140 ч.1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Цією ухвалою встановлено, що [PERSON] , працюючи медичною сестрою стаціонарного (палатного) відділення анестезіології інтенсивної терапії Міжгірської районної лікарні 05.03.2014 в період з 17.00 по 17.50 год. в смт Міжгір`ї по вул.Возз`єднання,4, неналежно виконала професійні обов`язки внаслідок несумлінного ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки для хворого ( мешканця [ADDRESS] [PERSON] ,1974 р.н. ) у вигляді отримання ним двобічного пневмотораксу і ці тілесні ушкодження віднесені комісійним висновком судово-медичної експертизи до тяжких тілесних ушкоджень згідно з пунктом 2.1.3 (л) Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затв. наказом МОЗ України від 17.01.1995. За цими обставинами [PERSON] вчинила кримінальне правопорушення за ознаками статті 140 ч.1 КК України: неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого. Клопотання про закриття цього кримінального провадження подано обвинуваченою [PERSON] , яка не оскаржила ухвалу суду і така набрала законної сили. У кримінальне провадження сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА надав лист-розрахунок про вартість лікування потерпілого [PERSON] за № 65/01-15 від 12.02.2015, згідно якого хворий перебував на стаціонарному лікуванні в період з 05.03.2014 по 02.07.2014 і вартість лікування становила суму 9442,96 грн. Ця сума не відшкодована медичному закладу. Прокурор вважає, що згідно з положеннями статей 9, ч.2 129 КПК України обвинувачена [PERSON] має нести цивільно-правову відповідальність за вчинений злочин, бо її звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючої підстави, а тому слід застосувати положення статті 1206 ЦК України. Прокурор також покликається на рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 і просить узяти до уваги, що Міжгірська районна лікарня фінансується державою через сектор охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації, який є державним органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції. Цей орган не вжив заходів до відшкодування завданої злочином шкоди, що потребує реагування з огляду на те, що прокурор в кримінальному провадженні в інтересах держави в особі зазначеного вище органу подавав позовну заяву про відшкодування шкоди з аналогічним предметом позову та з тих самих підстав. Однак цей позов у зв`язку із закриттям кримінального провадження ухвалою суду, яка зазначена вище, залишено без розгляду. Прокурор, покликаючись на положення статей 256, 257, 261, 265 ЦК України, вважає, що строк позовної давності за поданим ним позовом в цьому цивільному провадженні не минув, бо строк розгляду кримінального провадження, в якому заявлявся такий позов, що в подальшому залишений судом без розгляду, починаючи з дня пред`явлення позову в кримінальному провадженні і до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов залишено без розгляду, - не зараховується до позовної давності. За цих положень цивільного закону просить узяти до уваги такі строки: момент завдання шкоди 02.07.2014; подання цивільного позову прокурором у кримінальному провадженні 05.08.2015; набрання законної сили ухвалою суду про закриття кримінального провадження 12.09.2018. Тому просить не зараховувати в строк позовної давності строк з 05.08.2015 по12.09.2018 і вважати цивільний позов таким, що поданий в межах строку позовної давності з урахуванням положень ч.7 статті 128 КПК України. Відповідачка позов заперечила повністю на основі такої позиції, обґрунтованої у відзиві на позов та письмових поясненнях, наданих у справу. Публічне обвинувачення в кримінальному провадженні про її обвинувачення в учиненні злочину, передбаченого ст.140 ч.1 КК України підтримував прокурор Пилип Б.Ф., який не підписував позовну заяву, що подавалась в цьому кримінальному провадженні, а цей позов підписував прокурор Міжгірської районної прокуратури Цап К. Ця позовна заява не реєструвалась в канцелярії суду і копію цієї заяви відповідачці під час розгляду кримінального провадження не вручали. Вважає, що їй не було відомо який саме позов прокурора залишено без розгляду згідно з ухвалою Міжгірського районного суду від 05.09.2018 у справі № 302/123/15-к, тобто в кримінальному провадженні, яке закрито стосовно неї. Відповідачка просить перевірити чи подано позов у цивільній справі уповноваженим законом прокурором та в порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідачка вважає, що докази про стаціонарне лікування хворого [PERSON] в Міжгірській районній лікарні є неналежними і недостовірними в тому числі за розміром коштів, витрачених на лікування цієї особи, оскільки він перебував у Міжгірській РЛ з 03.03.2014 у відділенні ВАІТ, а з 18.06.2014 по 02.07.2014 у неврологічному відділенні. Просить узяти до уваги, що [PERSON] потрапив у медичний заклад з приводу отримання ним закритої черепно-мозкової травми, ускладненої переломом кісток черепа внаслідок падіння з берега річки по причині зловживання алкоголем. Перебував без свідомості, з ослабленим диханням в легенях. 04.03.2014 [PERSON] переніс операцію двобічну трепанацію черепа з видаленням субдуральних гематом, а 05.03.2014 в [PERSON] виявили ятрогенний двобічний напружений пневмоторакс. Ці обставини зафіксовані в медичній картці і зазначені у висновку судово-медичного експерта № 52 від12.02.2016. Відповідачка також вважає, що ліки, які були використані Міжгірською РЛ в період з 03.03.2014 по 21.03.2014 призначені для лікування ЗЧМТ, а не від пневмотораксу, що підтверджено відповідними записами в медичній картці хворого [PERSON] Тому розрахунок витрат, зазначений в позові та доданий як доказ до цивільного позову стосується витрат на лікування потерпілого [PERSON] від ЗЧМТ, бо ці витрати є вартістю ліків, що призначені саме для такого лікування. Цей доказ просить визнати недопустимим, бо розрахунок вартості лікування хворого [PERSON] не відповідає вимогам, що пред`являються до документів (не має реквізитів, не підписаний керівником та головним бухгалтером медичного закладу, не містить реєстраційних реквізитів). Окрім цього цей розрахунок суперечить вимогам постанови КМУ № 545 від 16.07.1993, якою затверджено Порядок обчислення витрат закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання. Треті особи сектор охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації, Міжгірська районна лікарня подали в справу заяви про розгляд позову без участі їх представника і не надали будь-яких пояснень та позицій. У справі винесено такі процесуальні рішення. Згідно з ухвалою від 27.06.2019 відкрито провадження в справі і призначено підготовче судове засідання на 04.09.2019. Згідно з ухвалою від 18.09.2019 закрито підготовче провадження в справі і призначено судовий розгляд на 21.10.2019. Оцінивши зміст позову, позиції і доводи сторін, подані в справу докази, суд установив такі обставини. Згідно з ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.09.2018 в справі 302/123/15-к, провадження № 1-кп/302/1/18 постановлено: звільнити [PERSON] (відповідачку) від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності і закрито кримінальне провадження. Цивільний позов прокурора Міжгірського району Закарпатської області в інтересах держави в особі сектора охорони здоров`я залишено без розгляду. Ця ухвала набрала законної сили 13.09.2018. Ухвалою суду встановлено, що [PERSON] вчинила зазначене кримінального правопорушення за ознаками неналежне виконання медичним працівником професійних обов`язків внаслідок несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого за таких обставин. [PERSON] , працюючи сестрою медичного стаціонарного (палатного) відділення анестезіології інтенсивної терапії Міжгірської районної лікарні, будучи обізнаною з функціональними обов`язками, 05.03.2014 на протязі з 17 год. по 17 год. 50 хв., перебуваючи на робочому місці, неналежно виконала свої професійні обов`язки внаслідок несумлінного до них ставлення (неналежно забезпечила роботу приладу, що встановлювався для видихання повітря з легень хворого [PERSON] та негайно не повідомила про сигнали кардіомонітора лікуючому лікарю), що призвело до отримання потерпілим [PERSON] ятрогенного, напруженого двобічного пневмотораксу, тобто одержання ним тяжких тілесних ушкоджень у відповідності до комісійного висновку судово-медичної експертизи. За змістом цієї ж ухвали суду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, передбачений ст. 140 ч.1 КК України заявлено обвинуваченою [PERSON] та її захисником і погоджено прокурором. У відповідності до листа сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 04.04.2019 № 92/01-14 цим органом не вживались заходи щодо відшкодування витрат на лікування потерпілого в указаному кримінальному провадженні [PERSON] у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні в період з 05.03.2014 по 02.07.2014 по причині ненадходження судового рішення за результатами розгляду кримінальної справи. Також повідомлено, шо [PERSON] добровільно такі витрати не відшкодовувала. За змістом листа керівника ззначеного органу від 12.02.2015 № 65/01-15 на запит прокурора вартість перебування хворого [PERSON] на стаціонарному лікуванні в Міжгірській районній лікарня за період 05.03.2014 - 02.07.2014, що кваліфіковані експертним висновком № 46 від 03.10.2014 як тяжкі (ятрогенний двобічний напружений пневмоторакс) становить 9442,96 грн. За змістом письмового розрахунку вартості перебування хворого [PERSON] на зазначеному лікуванні сума 9442,96 грн. складається з вартості (ціни) медикаментів з десяти найменувань та використаної кількості у флаконах із зазначенням ціни одного флакона по кожному виду медикаментів. Цей розрахунок складений лікарем анестезіологом [PERSON] та економістом [PERSON] , посвідчений їх підписами та скріплений печаткою канцелярії сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА. У відповідності до листа Міжгірського районного суду від 25.05.2019 за номером кримінальної справи голова суду повідомив у Хустську місцеву прокуратуру, що позовна заява прокурора від 12.02.2015 за № 90-7-15 (298) вих.15 була пред`явлена прокурором Пилип Б.Ф. під час судового засідання 05.08.2015 та долучена до матеріалів кримінального провадження в справу № 302/123\\15-к. 29.05.2019 заступник керівника Хустської місцевої прокуратури за вихідним № 95-2588вих19 повідомив керівника сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА про те, що цей орган прокуратури подаватиме позов в цивільному провадженні в інтересах держави в особі сектору ОХ Міжгірської РДА в порядку реалізації прокурором представницької функції щодо відшкодування витрат, понесених Міжгірською РЛ на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] . До встановлених обставин суд застосовує такі норми процесуального і матеріального законів. Конституцію України (стаття 131-1 ч.1 п.3), ч.3 ст. 23 закону «Про прокуратуру», ч.3 ст. 56, ч.4 ст. 53 ЦПК України, статтю 128 ч. 7 КПК України, п.2 резолютивної частини рішення КСУ від 08.04.1999 № 3-рп/99, - щодо правомірності звернення прокурора із зазначеним позовом в інтересах держави в особі сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА та правильного відкриття провадження в цивільній справі. Доводи сторони відповідача, що прокурор з порушенням закону звернувся до суду в інтересах держави суд відхиляє бо в цій частині прокурор обґрунтовано довів, що є підстави для відкриття провадження в цивільній справі з метою перевірки інтересу держави в особі уповноваженого органу, який не здійснив відповідну функцію. Отже, суд вважає, що прокурор виконав положення статті 56 ч.4 ЦПК України і належно обґрунтував підстави свого звернення до суду через бездіяльність закладу охорони здоров`я, тому суд не застосував вимоги положень статті 185 ЦПК України. Суд також відхиляє доводи відповідачки, що цивільний позов подав неналежний прокурор (заступник керівника Хустської місцевої прокуратури Бобинич П. і підтримує такий позов в судовому засіданні прокурор Міжгірського відділу цієї місцевої прокуратури Чулей О.), бо зазначені посадові особи мають повноваження та компетенцію на вчинення таких дій відповідно до положень закону «Про прокуратуру» в цивільній справі. Суд відхиляє як помилкову позицію відповідачки щодо заяви про пропуск прокурором позовної давності і вважає, що строк позовної давності для подання розглядуваного позову не порушений з огляду на таке обґрунтування . У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності становить три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ч.1 ЦК України). У відповідності до ч.2 ст.265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. Отже, з огляду на вище встановлені обставини (дати подання позову в кримінальному провадженні і набрання законної сили ухвалою суду в цьому провадженні) строк з 05.08.2015 по 13.09.2018 не зараховується до позовної давності. Тому, з урахуванням дати закінчення лікування потерпілого [PERSON] в медичному закладі (02.07.2014) і дати подання позову до суду в цивільному провадженні (11.06.2019) позовна заява прокурора вважається поданою в межах строку позовної давності, передбаченої вищезазначеними нормами цивільного закону. Суд констатує, що відповідачка звільнена від кримінальної відповідальності за вищезазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, з нереабілітуючих підстав, тобто її причетність до вчинення злочину, передбаченого статтею 140 ч.1 КК України вважається встановленою. Згідно з статтею 1206 ч.1 ЦК України особа, яка вчинила злочин зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищення меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Частиною 3 цієї ж норми передбачено, що якщо лікування проводилось закладом охорони здоров`я, що є у державній власності або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Порядком обчислення витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, який затверджений постановою КМУ № 545 від 16.07.1993 із змін. і доп., передбачено таке: - сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу; - визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Зміст поданого письмового розрахунку для ствердження позовних вимог не відповідає вимогам зазначеного пункту Порядку. Окрім цього, цей розрахунок є сумнівним щодо відповідності бухгалтерському документу, а саме він підписаний лікарем анестезіологом та економістом, однак скріплений печаткою канцелярії сектора охорони здоров`я Міжгірської РДА, тобто цей документ складений не медичним закладом - Міжгірською районною лікарнею, де лікувався [PERSON] . Отже, прокурор подав неналежний і недостовірний доказ, що має підтверджувати наявність шкоди та її розмір (статті 77,79). За цим доказом не можливо встановити обставини, що стверджують позовні вимоги в частині розміру відшкодування завданої шкоди в установленому законом порядку. Стаття 81 ч.1 ЦПК України вимагає від прокурора, який має обов`язок сторони позивача довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і подати суду належні, допустимі та достовірні докази. Ця ж норма передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ч.ч.5,6 ЦПК України). Статтею 22 ЦК України передбачено: особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є витрати, які особа зробила (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, зокрема, якщо законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином, прокурор не довів суду належними доказами позовні вимоги, а відповідачка обґрунтованими запереченнями спростувала позовні вимоги щодо безпідставності розміру шкоди для стягнення. З огляду на викладене суд вважає, що не має підстав для застосування статті 1206 ЦК України, а тому відмовляє у задоволенні позову. Судових витрат до стягнення чи повернення не має.

Outcome: dismissed