Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

11.08.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Міністерства оборони України, у якому просить визнати бездіяльність Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса протиправною та зобов`язати відповідача звільнити [PERSON] з 12.07.2021 року згідно з поданою ним 01.07.2021 року заяви про розірвання трудового договору за власним бажанням відповідно до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП, посилаючись на те, що 02.07.2021 року до канцелярії КЕВ м. Одеса ним була подана заява про розірвання з 12.07.2021 року трудового договору з КЕВ м. Одеса за власним бажанням відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП, однак 22.07.2021 року його було звільнено за прогул без поважних причин згідно з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 12.08.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Міністерства оборони України надав до суду відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що підстав для звільнення позивача відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП не було, про що позивача було повідомлено. Трудові відносини між позивачем та КЕВ м. Одеса припинені відповідно до п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з ініціативи роботодавця за прогул без поважних причин. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 15.11.2015 року наказом начальника Квартирно-експлуатаційного відділу Міністерства оборони України м. Одеси позивач [PERSON] був прийнятий на посаду «економіст з договірних та претензійних робіт» КЕВ м. Одеси. 29.01.2016 року Наказом начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси від за № 40 працівник Збройних Сил України [PERSON] був переведений з на посаду «інженер виробничого відділення КЕВ м. Одеси». 09.01.2018 року позивачу [PERSON] була затверджена нова «Посадова інструкція № 1 «Інженера виробничого відділення (з питань обліку земельних ділянок Міністерства оборони України)» . 01.07.2021 року [PERSON] звернувся до представника відповідача - до начальника КЕВ м. Одеса - з заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, порушенням начальником трудового законодавства, зміною ним істотних умов праці [PERSON] (без згоди с працівником), пов`язаних з виконанням роботи, не обумовлених трудовим договором, а також в зв`язку з відсутності реагування начальника КЕВ м. Одеса на неправомірні дії працівників відділу, які готували йому для підписи ряд протизаконних Наказів начальника КЕВ м. Одеса та нову протиправну Посадову інструкцію працівнику ЗСУ [PERSON] , що в кінцевому підсумку призвело б до незаконного притягнення працівника ЗСУ [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за виконання посадових обов`язків, які покладені нормативно-правовими актами Міністерства оборони України на іншого працівника КЕВ м. Одеса, якій отримує за вказані посадови обов`язки заробітну плату, але ці посадови обов`язки не виконує. 06.07.2021 року працівник ЗСУ [PERSON] отримав лист від начальника КЕВ м. Одеса з вимогою вказати факти порушення умов договору чи трудового законодавства, які «викликали рішення» працівника [PERSON] розірвати трудової договір за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. В цей же день - 06.07.2021 - працівник ЗСУ [PERSON] надає відповідь на вищевказаній лист начальника КЕВ м. Одеса. Позивач зазначає, що з 13.07.2021року більше не отримував ніякої інформації від КЕВ м. Одеса про хід руху його 2-х заяв, спрямованих на звільнення з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП. Позивач [PERSON] відзначає, що до 01.07.2021року - дата заяви про звільнення за власним бажанням на підставі частини третій статті 38 КЗпП [PERSON] неодноразово намагався зупинити протиправні дії начальника КЕВ, спрямовані на істотні зміни умов праці [PERSON] , намагався привести свої умови праці, свої посадові обов`язки відповідно до вимог керівництва Міністерства оборони та Збройних Сил України. З цією метою [PERSON] були спрямовані на ім`я начальника КЕВ м. Одеса ряд доповідних записок. Листом від 09.07.2021 року КЕВ м. Одеса повідомив позивача, що правових підстав для його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП немає. 09.07.2021 року відповідач зазначив, що відповідь від 09.07.2021 № 2613 була відправлена на його адресу, а саме: [ADDRESS] , рекомендованою поштою. 16.07.2021 року був складений Акт про відсутність на роботі працівника ЗСУ [PERSON] , інженера виробничого відділення, затверджений начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, в якому було зазначене, що останній був відсутній на роботі з 13 по 16 липня 2021 року, тобто впродовж робочої неділі без поважних причин. 21.07.2021 року Наказом № 278 начальника КЕВ м. Одеса було притягнуто [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, у вигляді розірвання трудового договору з ініціативи власника 22.07.2021 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 23.07.2021 року на адресу позивача було направлено на адресу лист про необхідність отримати трудову книжку у зв`язку зі звільненням за прогул без поважних причин згідно п. 4 ч. 1. ст. 40 КЗПпП України. Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України, - значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення: «порушення роботодавцем трудового законодавства» (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Стаття 38 КЗпП України зобов`язує роботодавця звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. Тобто, звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України прирівнюється до звільнення з поважних причин, тому не тягне за собою обов`язковість дотримання попередження роботодавця за два тижні, а передбачає звільнення працівника з дати, яку останній вказав у заяві про звільнення. Якщо в зазначений працівником день роботодавець не віддав наказ про звільнення цього працівника по вищевказаної причини, то цей працівник не зобов`язаний виходити на роботу на наступний робочий день з метою очікування такого наказу, так як така обставина не передбачено законом (КЗпП), а також, у зв`язку з тим , що, як правило, цей працівник вже виходить на роботу в наступний день в іншу організацію (установу, підприємство). При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. По справах про звільнення за статтею 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії - не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення, встановленого статтею 38 КЗпП, строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою (пункт 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Роз`яснити судам, що припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП (при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці) - може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за пунктом 3 чи пунктом 4 статті 40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на пункт 6 статті 36 КЗпП (пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду N9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Частиною першою, пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України, статтею 237-1 КЗпП гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів цей особи. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При використанні позивачем прав, наданих вищевказаним трудовим законодавством, він отримує суб`єктивне право вимагати від уповноважених органів (комісії по трудових спорах або суду) примусового застосування засобів реагування до порушників його цивільних прав. Суб`єктивне право є способом реалізації об`єктивного права шляхом його конкретизації. Якщо суб`єктивне право особи порушується або якщо право не може бути реалізоване без державного втручання, - у цей особи виникає (з`являється) право позову за допомогою до держави. Цивільно-правовий захист - це система активних заходів, які застосовуються суб`єктом цивільного права, компетентними державними чи іншими органами, спрямована на усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, зобов`язати КЕВ м. Одеса змінити формулюванняі вказати причину звільнення [PERSON] , а саме звільнити [PERSON] з 12.07.2021 року згідно з заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням від 01.07.2021 року, відповідно до ч. 3 ст. 38 КзпП України.

Outcome: partial