Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

12.11.2014 року позивачка [PERSON] через свого представника звернулась в суд з позовом, направивши його поштовим відправленням, до ПАТ «АЛЬФА-БАНК» в якому просить визнати недійсним договір про іпотечний борг №20-0622/2-1 від 07.04.2008 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АЛЬФА-БАНК», з моменту його вчинення. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 07.04.2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний борг №20-0622/2-1, відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 250000 доларів США строком до 03.03.2018 року зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 10% річних. В грудні 2012 року позивачку було повідомлено про відступлення прав вимоги за договором про іпотечний борг №20-0622/2-1 від 07.04.2008 року на користь ПАТ «АЛЬФА-БАНК». Оскільки при укладенні іпотечного договору банком були допущені порушення, зокрема невиконання переддоговірної роботи із позичальником, обмежено свободу договору при укладенні кредитного договору, відсутність в договорі детального розпису сукупної вартості кредиту, неправомірного нарахування штрафних санкцій, а також враховуючи зміну істотних обставин, за яких укладався кредитний договір, позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, оскільки положення іпотечного договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та нормам ЦК України, у зв'язку з чим і звернулась в суд з даним позовом. Під час розгляду справи судом, відповідно до ст.ст. 33 ЦПК України, було залучено у співвідповідача ПАТ «Промінвестбанк», оскільки договір, щодо якого наявний спір, був укладений саме між позивачкою та ПАТ «Промінвестбанк» Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позові. Відповідач ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ПАТ «Промінвестбанк» в судове засідання своїх представників не направили, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивачки, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 07.04.2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний борг №20-0622/2-1, відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 250000 доларів США строком до 03.03.2018 року зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 10% річних (а.с.6-11). Крім того, 11.05.2011 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень №20-1284/2-1 до договору про іпотечний борг №20-0622/2-1 від 07.04.2008 року, відповідно до якого було зміно графік погашення кредиту (а.с.17-21). 17.12.2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «АЛЬФА-БАНК» є єдиним власником всіх прав вимоги за договором №20-0622/2-1 від 07.04.2008 року (а.с.53-64).. Листом ПАТ «Промінвестбанк» за №0001271 від 20.12.2012 року позивача було повідомлено про укладання вищевказаного договору про відступлення права вимоги. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця. Пунктом 3.2. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» закріплено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Позивачка вважає, що при підписанні договору про іпотечний борг, відповідач ввів її в оману, оскільки її зокрема не ознайомили в письмовій формі перед укладенням договору з такою умовою, як сукупна вартість кредиту, а також не попередили, про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 229 ЦК України істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Частиною 1 ст. 617 ЦК України, особа яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на світову фінансову кризу, як на підставу істотної зміни обставин, які не могли передбачити сторони, та як наслідок визнання кредитного договору недійсним, оскільки відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою навіть для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, а позивачка в позові просить визнати недійсним іпотечний договір з вказаних підстав, тому суд вважає такі посилання позивачки безпідставними та необґрунтованими на вимогах закону. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження тих обставин, на які посилається позивачка в своєму позові, як на підстави для його задоволення. Судом при розгляді справи не встановлено жодного з порушень закону з боку відповідача при укладанні іпотечного договору, на які вказує позивачка в позові, в тому числі судом не встановлено, що позивачка була введена в оману відповідачем при укладанні кредитного договору, тому суд вважає, що при укладенні оспорюваного договору позивачці були відомі усі викладені в них умови та не існувало ніяких інших підстав, які б примусили позивачку прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене суд не знаходить законних підстав для визнання недійсними кредитного договору про іпотечний борг №20-0622/2-1 від 07.04.2008 року. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відмовляє в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed