Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

\~\~ 10 червня 2017 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]М.) звернулася в суд з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі відповідач, ФОП [PERSON]О.) про встановлення факту трудових відносин, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 квітня 2017 року позивач була прийнята на роботу відповідачем адміністратором проекту «Сильна та Стильна». Для оформлення трудових відносин між ними того ж дня була підписана цивільно-правова угода, яка, хоча формально названа цивільно-правовою, однак позивач вважає його строковим трудовим договором з терміном дії з 05.04.2017 по 05.05.2017 року. Заробітна плата за цим договором позивачу виплачену не була, чим, на її думку, порушені трудове законодавство. Спірний договір вважає трудовим, зокрема, з тих підстав, що він містить посилання на поширення на неї правил внутрішнього трудового розпорядку, крім того, в ньому передбачено, що саме відповідач організовує умови роботи. Також зазначає, що в договорі, а також в документах, які складені на його виконання міститься посилання на терміни, які характерні тільки для трудових відносин. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог): 1) визнати факт трудових відносин у період з 05 квітня 2017 року по 05 травня 2017 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON]. 2) стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість з заробітної плати за період з 05 квітня 2017 року по 05 травня 2017 року у розмірі 3 500,00 грн. 3) стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 333,33 грн. 4) стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені починаючи з 06 травня 2017 року по день ухвалення рішення у справі. Представник позивача у судове засідання призначене на 28 грудня 2017 року не зявився, однак подав на адресу суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Також надав на адресу суду розрахунок позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені починаючи з 06 травня 2017 року по день ухвалення рішення у справі, відповідно до якого середній заробіток за період з 06 травня 2017 року по 28 грудня 2017 року становить 28 525,00 грн. Відповідач у судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час і місце судового розгляду неодноразово повідомлялася належним чином, судовими повістками, які направлялися на адресу її реєстрації як підприємця (44700, [ADDRESS]), а також за адресою, яка вказана в договорі з позивачем (43025, м. Луцьк, вул. Лесі Українки, 28). Частиною першою статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не зявилася в судове засідання без повідомлення причин, враховуючи, що відповідач не подавала на адресу суду відзиву або заперечень, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, суд дійшов висновку, що у справі слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зважаючи на те, що в судове засідання не зявилися всі учасники справи, на підставі положень частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснюється. Заслухавши пояснення представника позивача та допитавши свідків у судовому засіданні 07 грудня 2017 року, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань встановлено, що [PERSON] з 28 січня 2011 року зареєстрована як фізична особа-підприємець з видами діяльності: Код КВЕД 77.29 Прокат інших побутових виробів і предметів особистого вжитку; Код КВЕД 82.30 Організування конгресів і торговельних виставок; Код КВЕД 90.01 Театральна та концертна діяльність; Код КВЕД 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н. в. і. у. (основний). Матеріалами справи підтверджено, що 05 квітня 2017 року в м. Луцьку між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (замовник) та [PERSON] (виконавець) була підписана цивільно-правова угода (далі угода). У пункті 1.1 договору зазначено, що замовник доручив, а виконавець взяв на себе зобовязання виконати роботи зазначені в додатку. За виконану роботу в повному обсязі замовник сплачує виконавцеві винагороду у розмірі 3\~500,00 грн. (п.2.2). На виконавця поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку на період виконання роботи (п.3.2). Координація процесу виконання роботи покладається на уповноваженого представника замовника в особі [PERSON] Координація полягає в організації процесу робіт, контролю за ходом виконання та якості (розділ 5 угоди). Термін угоди з 05 квітня 2017 року по 05 травня 2017 року (п.10.1). Як слідує з пояснень позивача та її представника, оплату за договором проведена не була, хоча вона виконувала покладені на неї функції. З показів допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] слідує, що [PERSON] дійсно працювала у відповідача у період з 05 квітня по 05 травня 2017 року у м. Луцьку в офісі, який знаходиться на вул. [PERSON]. Свідки бачили, як позивач приходила на роботу, а їй вказівки давала саме відповідач. Розрахунок за роботу з нею не провели, а розрахунок зі свідками був проведений лише частково. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 21 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З аналізу вищенаведеної норми трудового законодавства слідує, що основною ознакою трудового договору є підлягання однієї зі сторін внутрішньому трудовому розпорядкові. Також суд зазначає, що характерною рисою цивільно-правової угоди є самостійність виконавця у порядку організації та проведення замовлених робіт (послуг), однак при трудовому договорі саме роботодавець організовує та контролює роботу працівника. Зважаючи на те, що сторони у пункті 3.2 підписаної угоди визначили, що позивач підлягає правилам внутрішнього трудового розпорядку, а у розділі 5 угоди передбачили, що саме відповідач організовує процес робіт, контроль за ходом виконання та якості, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір є саме трудовим, а не цивільно-правовим. Цей висновок підтверджується і тим, що як слідує з пояснень позивача та її представника, між сторонами не був підписаний додаток до договору, в якому б мав визначатися конкретний перелік робіт (послуг), а також не підписувалися акти приймання-здавання робіт, що характерно саме для цивільних відносин. Отже, відповідача в першу чергу цікавив не результат робіт, а саме трудова функція позивача. До того ж зі змісту показів свідків [PERSON] та [PERSON] слідує, що характер відносин між сторонами був саме трудовий. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання факту трудових відносин у період з 05 квітня 2017 року по 05 травня 2017 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON], є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення в цій частині. Стосовно вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати, суд зазначає наступне. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. В укладеному трудовому договорі між сторонами була погоджена заробітна плата у розмірі 3 500,00 грн. З матеріалів справи слідує, що відповідач, як роботодавець свого обовязку з виплати заробітної плати за період з 05 квітня по 05 травня 2017 року не виконала. Доказів протилежного відповідач суду не надала. Отже, до задоволення підлягає позовна вимога про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості з заробітної плати за період з 05 квітня 2017 року по 05 травня 2017 року у розмірі 3 500,00 грн. Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суд зазначає наступне. Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач не провела з позивачем розрахунок в день звільнення (05 травня 2017 року), тому з неї підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені починаючи з 06 травня 2017 року по день ухвалення рішення у справі, тобто до 28 грудня 2017 року. Спірний період містить 163 робочих днів, враховуючи рекомендації Кабінету Міністрів України згідно розпорядження від 16.11.2016 № 850-р «Про перенесення робочих днів у 2017 році. Абзацом 3 пункту Порядку №100 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Оскільки позивач пропрацювала менше двох календарних місяців, тому розрахунок середньоденного заробітку проводиться виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (з 05 квітня по 05 травня 2017 року). Вказаний період містить 20 робочих днів, враховуючи рекомендації Кабінету Міністрів України згідно розпорядження від 16.11.2016 № 850-р «Про перенесення робочих днів у 2017 році. В укладеному трудовому договорі між сторонами була погоджена заробітна плата у розмірі 3 500,00 грн. Таким чином, середньоденний заробіток за фактично відпрацьований час становить 175,00 грн. (3 500,00 / 20). Враховуючи вищенаведені показники, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 травня 2017 року по 28 грудня 2017 року становить 28 525,00 грн. (175,00 грн. х 163 робочих дні), і саме цю суму суд стягує з відповідача на користь позивача і задовольняє відповідну позовну вимогу. Щодо вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки суд зазначає, що відповідно до положень ч.1 ст.79 КЗпП України, Щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Оскільки позивач пропрацювала у відповідача менше шести місяців, тому вона не набула права на щорічну основну відпустку, а отже і права на компенсацію невикористаних днів цієї відпустки. Тому позовна вимога про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 333,33 грн. є безпідставною, необґрунтованою, а тому до задоволення не підлягає. Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Outcome: partial