Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

12.12.2017 [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до Львівської міської ради, з участю третіх осіб Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права власності на житлове приміщення за набувальною давністю, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житлове приміщення [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що він, [INFO] , є інвалідом 2-ї групи, а саме інвалід -війни і йому призначена пенсія за вислугу років як ветерану внутрішніх справ. З 1982 по 2007 р. він працював в міліції і займав посаду міліціонера ОБППС міліції УВС м. Львів. Оскільки, він не мав постійного місця проживання, то керівництво Шевченківського РВВС м. Львів видало клопотання від 09.06.1992 №16/13-1264 про те, аби його поселили в гуртожиток на [ADDRESS]. Пізніше було видано ще одне клопотання керівництва Шевченківського районного відділу ЛМУ УМВСУ у Львівській області від 11.02.1998 №01/2 про те, аби за ним, як працівником полку ППСМ, було закріплено кімнату [ADDRESS] . З того часу і донині він постійно проживає у кімнаті [ADDRESS] (протягом 25 років). Комунальні послуги оплачує. Але відповідно до вимог статті 129 Житлового кодексу УРСР єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові, однак йому такий спеціальний ордер не видавався. На сьогоднішній день він продовжує проживати у вказаному житловому приміщенні. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном протягом вже як 25 років, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонт. Завжди вчасно сплачую комунальні платежі. Ніхто щодо оформлення права власності на це житлове приміщення не звертався, тому змушений звернутись з позовом до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 14.12.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.139). Позивач [PERSON] та його представник адвокат Пилип І.Д., який діє відповідно до договору про надання юридичних послуг від 26.02.2018 (а.с.148 т.1) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідача Львівської міської ради та представник департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради Балюєв С.В., який діє згідно довіреності від1.01.2017, 03.09.2018 (а.с.153,196 т.1), позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення. Представник третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Цибрух Я.В., який діє згідно довіреності від 16.01.2018, 09.01.2019 (а.с.197,241 т.1) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та заперечив проти їх задоволення. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третіх осіб, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. В судовому засіданні встановлено, що за [PERSON] , як працівником полку ППСМ, було закріплено кімнату [ADDRESS] , в якій він з 1998року і донині постійно проживає згідно клопотанням керівництва Шевченківського районного відділу ЛМУ УМВСУ у Львівській області від 11 лютого 1998року №01/2 (а.с.11 т.1). Однак, спеціальний ордер на вселення йому не видавався. Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2013 №3026 прийнято рішення про залишення цілісного майнового комплексу на [ADDRESS] (1 під`їзд) у статусі « гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію його житлових, нежитлових (допоміжних) приміщень (а.с.31, 209 т.1). Розпорядженнями Шевченківської районної адміністрації від 31.01.14 №43 присвоєно окремий будинковий номер 20-А 1 під`їзду гуртожитку та від 19.03.2014 №123 впорядковано нумерацію приміщень будівлі гуртожитку (а.с.32 т.1). На засіданні наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій (витяг з протоколу №19 від 17.07.2014) вирішено погодити оформити та затвердити інвентаризаційний акт володіння фізичною (фізичними) особою житловим приміщенням [ADDRESS] (а.с.12т.1). Відповідно до витягу з протоколу №19 від 17.07.2014 наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій було вирішено погодити оформити та затвердити інвентаризаційний акт володіння [PERSON] житловим приміщенням [ADDRESS] (а.с.12 т.1). Комісією з інвентаризації гуртожитків виконавчого органу місцевої ради - Шевченківською районною адміністрацією було проведено огляд житлової кімнати №25 гуртожитку [ADDRESS] і складено інвентаризаційний акт володіння фізичною особою жилим приміщенням у гуртожитку для проживання громадян за адресою [ADDRESS] . Проте, такий акт не було ні погоджено, ні не затверджено в подальшому (а.с.13, 211 т.1). На засіданні громадської комісії з житлових питань при виконкомі 2 вересня 2014 року було вирішено відмовити [PERSON] в укладенні договору житлового найму на житлове приміщення [ADDRESS] і було складено протокол №9 засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі (а.с.15т.1). 12.06.2014 [PERSON] звернувся до Львівської міської ради щодо узаконення його місця проживання в житловому приміщенні [ADDRESS] . У відповіді, на звернення позивача, Львівська міська рада у листі від 18.09.2014 №2502в-2578 вказала, що так як дане питання вже розглядалось на засіданні громадської комісії з житлових питань при виконкомі і яка вирішила відмовити в укладенні договору житлового найму на житлове приміщення [ADDRESS] , то питання узаконення його проживання в житловому приміщенні [ADDRESS] а може вирішуватись лише в судовому порядку (а.с.33 т.1). На його звернення позивача щодо вирішення питань: поліпшення житлових умов; реєстрація за місцем проживання, Львівська обласна державна адміністрація у листі від 16.06.2017 №01/9-05-2100 вказала, що на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» листом Львівської обласної державної адміністрації від 01.06.2017 № 08-3013/0/3-17-Ш його звернення буде скероване для розгляду по суті Львівській міській раді (а.с.16 т.1). На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 18.02.2019, листом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №36-1183 від 27.03.2019, повідомлено, що [PERSON] не надавав районній адміністрації спеціального ордеру на поселення у гуртожиток, у гуртожитку на [ADDRESS] не зареєстрований, а тому у районної адміністрації немає законних підстав для оформлення та підписання інвентаризаційного акту володіння фізичною особою житловим приміщенням у гуртожитку на [ADDRESS] (а.с.234-235 т.1). Крім того, як вбачається з довідки Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.226 т.1). Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За нормою ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 Цивільного кодексу України). Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 за №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст.ст.335 та 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК). Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Таким чином, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Крім того, за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №910/17274/17. Так, у своїй постанові від 14.05.2019 у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У цій справі позивач, вселяючись у спірне житлове приміщення без належних правих підстав, не міг не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у нього не буде підстав. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла (ВС зауважив, що для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла (постанова від 24.01.2019 у справі №755/16913/16-ц). З матеріалів справи видно, що позивач звернувся до суду із даним позовом, хоча взагалі не надав жодних доказів правомірності вселення до даного будинку, на момент вселення позивачу достовірно було відомо хто є власником вказаного домоволодіння. За таких обставин суд вважає, що дані обставини виключають добросовісність володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний щодо справжнього власника будинку, доказів щодо правомірності свого вселення не надав. Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши викладені у позовній заяві обставини, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих та доведених підстав для задоволення позовних вимог. Слід зазначити, що в судовому засіданні позивач та його представник не надали суду конкретної відповіді та не представили письмових доказів щодо житлового приміщення, на яке просить визнати право власності позивач, а саме: стосовно точної адреси даного житлового приміщення (номер блоку чи номер помешкання), точної площі, кількості кімнат, про наявність чи відсутність комунальних вигод. Відтак ,згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволенні не підлягають. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач є інвалідом 2 групи, був звільнений від сплати судових витрат, у задоволенні позову судом було відмовлено, тому судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed