Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

10 лютого 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання подружжя [PERSON], починаючи з 1999 року по день смерті [PERSON], тобто до [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 10 лютого 1988 року, від даного шлюбу мають двох синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Фактично шлюбні відносини між ними були припинені у 1999 році, а [INFO] [PERSON] помер. Вона проживала за адресою: [ADDRESS], а чоловік за адресою: [ADDRESS]. У 2000 році вони з матір'ю [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] за кошти, належні її матері. Сумісного господарства вони з [PERSON] починаючи з 1999 року не вели, проживали окремо, з 1992 року він не працював, в вищевказаній квартирі ніколи не проживав, а тому вказану квартиру вона вважає своєю особистою власністю. Встановлення факту окремого проживання їй необхідно, оскільки при розділі спадкового майна були порушені права [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У судове засідання позивачка не з'явилася, надала заяву з проханням розглядати справу в її відсутності за участю її представника [PERSON], просила позовні вимоги задовольнити та встановити факт окремого проживання подружжя [PERSON], починаючи з 1999 року по день смерті [PERSON], тобто до [INFO]. Представник позивачки [PERSON], діюча на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимог підтримала та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідачки [PERSON], діюча на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в позові відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень пояснила, що після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді частки квартири [ADDRESS] та частки квартири [ADDRESS]. Зазначене спадкове майно було предметом спору по цивільній справі, розглянутої Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя 09 січня 2013 року. Рішення суду набрало законної чинності 18 лютого 2013 року відповідно до ухвали Апеляційного суду Донецької області. При розгляді зазначеної справи суд прийшов до висновку, що пояснення представника відповідачів [PERSON] про фактичне припинення шлюбних відносин між подружжям [PERSON] у 1999 році безпідставні, засновані виключно на її твердженнях, а тому не можуть бути визнані доказаними. При цьому судом звернуто увагу на те, що розірвання шлюбу між [PERSON] жодним з них не ініціювалося. Зазначила, що позивачка не має права звернення до суду, тому як не є спадкоємцем після смерті [PERSON] Крім того, просила застосувати строк позовної давності до даного позову, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона знайома з померлим [PERSON] з дитинства. Приблизно у 2000 році вона його бачила за місцем проживання по [ADDRESS] та він їй повідомив, що розлучився з дружиною. Після цього вона його бачили ще кілька разів до смерті, він говорив, що ще не одружився. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наступних підстав. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 09 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2013 року, визнано право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON], померлим [INFO]; визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на ? частину зазначеної квартири, а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на вищевказану квартиру, - відмовлено. Як зазначено у позові та пояснила представник позивачки, встановлення режиму окремого проживання подружжя [PERSON], починаючи з 1999 року по день смерті [PERSON], [PERSON] необхідно для виключення квартири [ADDRESS] з кола спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу. Відповідно до ст.119 СК України, за заявою подружжя або позовом одного із них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Аналогічні приписи викладені в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р.. Також зазначено, що підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Судом встановлено, що при житті [PERSON] ні він, ні його дружина - відповідачка по справі, не зверталися до суду із заявою або позовом про встановлення режиму окремого проживання, взагалі питання про це постало після вирішення судом спору щодо розділу спадкового майна після смерті [PERSON], в тому разі й квартири [ADDRESS], яку позивачка вважає своєю особистою власністю, та встановлення даного факту їй необхідно для виключення даної квартири з кола спадкового майна після смерті її чоловіка [PERSON] Крім того, спірна квартира вже була предметом розгляду в судовому провадженні та рішенням суду від 09 січня 2013 року у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], було відмовлено. Отже, позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту окремого проживання між нею та померлим чоловіком виключно для вирішення спірних майнових питань, що виключає можливість встановлення факту режиму окремого проживання між подружжям. Крім того, суд вважає, що виходячи з положень ст.. 119 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з зазначеним позовом має виключно один із подружжя до свого чоловіка або дружини, а ніяк не до спадкоємців померлого, тому як у померлого з подружжя суд позбавлений можливості з'ясувати думку щодо неможливості чи небажання проживати спільно та встановити фактичні взаємини між чоловіком та дружиною. Враховуючи вищевикладене, суд приходе до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання подружжя [PERSON], починаючи з 1999 року по день смерті [PERSON]. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по суті, суд вважає недоцільним розглядати заяву представника відповідачки про застосування строку позовної давності, тому як положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Outcome: dismissed