Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

10 грудня 2004 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського товарного виробництва, яка знаходиться на території Підгірненської сільської ради і належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 028491, виданого Новомиколаївською райдержадміністрацією 05 липня 1999 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 55. Вказаний договір 10.12.2004 був посвідчений приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], а 23.11.2007 було проведено державну реєстрацію зазначеного договору. 10.12.2004 відповідач сплатив позивачу 2650,00 грн. за оренду земельної ділянки. У розписці від 10.12.2004 зазначено, що ця сума одночасно є першою частиною плат за купівлю-продаж земельної ділянки згідно з актом І-ЗП № 028491. 10.12.2004 [PERSON] надала довіреність, якою уповноважила [PERSON] бути її представником з питань розпорядження належною їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 028491 земельною ділянкою, площею 7,24 на, яка розташована на території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, в тому числі укладення договорів купівлі-продажу, дарування, оренди, міни від імені довірителя на користь [PERSON] Дана довіреність була видана строком на десять років до 10 грудня 2014 року та посвідчена приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] Також 10.12.2004 [PERSON] було складено заповіт, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 585, який було скасовано нею 15.09.2015, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 41503582 від 15.09.2015. 23.11.2009 між [PERSON] (позикодавець) і [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 40000,00 грн., а позичальник зобовязався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах, визначених цим договором. 08.10.2015 відповідач направив позивачу вимогу про сплату боргу за договором позики від 23.11.2009. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом зясовано, що єдиною підставою заявленого позову є укладення, на думку позивача, сторонами удаваного правочину оренди земельної ділянки, яким приховано інший реальний правочин, а саме купівля-продаж землі сільськогосподарського призначення, що суперечить вимогам ст. 210, п. 15 Розділу X ЗК України. Твердження позивача про те, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки від 10 грудня 2004 року є удаваним, оскільки приховує насправді укладений між сторонами договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, суд визнає необґрунтованим з огляду на таке. Згідно з ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За змістом частини другої цієї статті, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Виходячи з положень ст.ст. 655, 759 ЦК України, головна відмінність договору купівлі-продажу від договору оренди полягає в тому, що за договором купівлі-продажу майно передається однією стороною іншій у власність за плату, а за договором оренди майно передається у користування за плату на певний строк. Таким чином, обовязковою умовою для визнання договору оренди земельної ділянки удаваним, у випадку його укладення з метою приховання договору купівлі-продажу, є наявність в такому договорі оренди положень, виконання яких зумовить настання правового наслідку у вигляді переходу обєкта оренди у власність орендаря. Проте, спірний договір оренди земельної ділянки від 10 грудня 2004 року не містить умов щодо відчуження земельної ділянки на користь орендаря та відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі» в редакції, що була чинною на момент його укладання. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. За правилом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За змістом ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Пунктом 36 оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 10.12.2004 передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін і посвідчується нотаріально. Таким чином, належними доказами існування між сторонами відносин купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення можуть бути лише письмові правочини, що за формою відповідають вищенаведеним вимогам ЦК України, оскільки не може бути визнано недійсним або встановлено нікчемність правочину, який не вчинено. Отже, розписка від 10.12.2004 з умовою про те, що отримана позивачем сума в 2 650,00 грн. є першою частиною плат за купівлю-продаж земельної ділянки, не відповідає вищезазначеним вимогам закону щодо форми договору купівлі-продажу земельної ділянки та вимогам щодо форми зміни договору оренди земельної ділянки від 10.12.2004, а тому дана розписка є неналежним доказом укладення сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки. Зазначена розписка не може вважатися і попереднім договором, виходячи зі змісту частин 1, 4 ст. 635 ЦК України, відповідно до яких попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Стосовно решти правочинів, на які посилається позивач в обґрунтування фактичного укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Укладений сторонами договір позики від 23.11.2009 не містить умов, з яких би випливало, що цей договір є повязаним з оспорюваним договором оренди земельної ділянки від 10.12.2004. Видача позивачем довіреності від 10.12.2004 на імя [PERSON] на право розпорядження земельною ділянкою, належною позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 028491, не суперечило вимогам п. 15 розділу Х Земельного кодексу України в редакції, що була чинною станом на 10.12.2004. Разом з цим, зазначеним пунктом ЗК України дозволялося відчуження земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва шляхом передачі їх у спадщину. Виходячи з положень статті 205 ЦК України, суд зазначає, що поведінка сторін оспорюваного договору оренди, яка полягала у вчиненні декількох правочинів 10.12.2004, не може вважатися належним доказом наявності наміру сторін на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, для якого законом передбачено обовязкову письмову форму. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для визнання договору оренди земельної ділянки від 10 грудня 2004 удаваним правочином. Решта доводів позивача стосовно порядку та процедури укладення договору оренди земельної ділянки від 10.12.2004, видачі довіреності на імя [PERSON] на право розпорядження належною позивачу земельною ділянкою та посвідчення заповіту на користь відповідача стосовно цієї ж земельної ділянки судом не беруться до уваги, оскільки не мають значення для вирішення питання про удаваність правочину з вищенаведених підстав. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилався позивач в обґрунтування заявленого позову, не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи, у звязку з чим визнає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed