Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

10 березня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 3000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] трьох років, посилаючись на те, що вона має право на утримання від чоловіка на підставі ст. 84 СК України. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року відкрито спрощене провадження по справі, відповідачеві наданий строк на подання відзиву. 25 березня 2020 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що на теперішній час його матеріальне становище нестабільне. З 5.03.2020 року він працевлаштувався до ФОП [PERSON] менеджером з адміністративної діяльності з заробітною платою 4723 грн, на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , 2019 року народження,за рішенням суду з нього стягнуті аліменти у розмірі ј частки доходу, а тому дохід, який залишиться йому після сплати податків та аліментів є недостатнім для його нормального існування, інших доходів він не має. 31.03.2020 року представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що, як відомо позивачеві, відповідач крім заробітної плати, отримує неофіційний дохід, загальних дохід відповідача складає понад 10000 грн., крім того, він має додатковий дохід від здачі житла в оренду, їздить на легковому автомобілі, що потребує витрат на заправку паливом. У судове засідання позивачка не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, заявами про відкладення розгляду справи не зверталася. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити, вважаючи заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, при цьому суду пояснив, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина, однак на утримання дружини, яка здійснює догляд за дитиною допомоги не надає, крім аліментів, позивачка отримує допомогу від держави при народженні дитини, розмір якої йому невідомий, інших доходів не має; також вважає, що відповідач має дохід, що становить 10000-15000 грн,щомісячно, бо за мінімальну заробітню плату на теперішній час ніхто в державі не працює; доказів на підтвердження доходів відповідача, надати не може. Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що він до березня 2020 року не працював, перебував на обліку у центрі зайнятості, наразі працевлаштувався за мінімальну заробітну плату, інших доходів не має, також не має у власності нерухомості, натомість позивачка має дохід від здачі в оренду земельного паю, розмір доходу йому невідомий, крім того, позивачка мешкає з батьками у селі, які ведуть домашнє господарство, а тому вона з сином забезпечена продуктами харчування; на утримання сина він сплачує щомісячно 1250 грн, дохід який залишиться після утримання аліментів не забезпечить йому належне існування. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 7 жовтня 2017 року, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами припиненні з кінця 2019 року, позивачка разом з малолітнім сином мешкає у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . На утримання сина [PERSON] , [INFO] , у судовому порядку на користь позивачки стягнуті аліменти у розмірі ј частини доходу відповідача, питання щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини у судовому порядку не вирішувалося (відповідне рішення суду не надано, але зазначена обставина визнана сторонами). Позивачка [PERSON] здійснює догляд за сином [PERSON] , [INFO] , до досягнення останнім трирічного віку, на утримання дружини відповідач коштів не надає, відомості про розмір доходів позивачки суду не надані. Відповідач [PERSON] працевлаштований на посаду менеджера з адміністративної діяльності у ФОП [PERSON] з 5 березня 2020 року, згідно наданого трудового договору № 1 від 5 березня 2020 року вбачається, що роботодавець зобов`язався оплачувати відповідачеві його працю у розмірі не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, відомості про отримання відповідачем інших доходів суду не надано. Стан здоров`я сторін є задовільним. У відповідності до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання, дружина з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має не регулярний, мінливий заробіток, частину його одержує в натурі, а так само при наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі Отже, судом встановлено, що обов`язки з утримання дитини виконує позивачка, та з нею проживає дитина, що також не спростовано відповідачем, в силу того, що дитині на час розгляду справи виповнився один рік, відповідачка не має можливості працювати та забезпечувати себе та дитину. Відповідач, в свою чергу, є особою працездатною, має можливість надавати допомогу сину та дружині, які на теперішній час в силу обставин не можуть забезпечити себе всім необхідним. При визначені розміру аліментів, суд виходить з доведеності отримання відповідачем доходу в розмірі мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду становить 4723 грн, а тому на думку суду, дохід який буде отримувати відповідач після сплати аліментів та податків, дозволяє останньому сплачувати на утримання дружини 900 грн,, щомісячно, бо залишок доходу після зазначених відрахувань забезпечить відповідачеві встановлений законодавством прожитковий мінімум для працездатних осіб ( 4723 грн х 0,85 х 3/4 - 900 грн = 2110,91 грн > 2012 грн). Крім того, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір на підставі ст. 141 СК України .

Outcome: partial