Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

10 грудня 2019 року Чернігівська міська рада звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] , в якому просить витребувати у відповідача на користь територіальної громади м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] вибула із власності громади міста в обхід встановленої прива тизаційної процедури\~державного (комунального)\~майна,\~зокрема,\~у зв`язку\~з державною\~реєстрацією права\~власності на\~квартиру на\~підставі рішення\~суду у\~справі №750/5026/18,\~яким було\~витребувано вищевказану\~квартиру на\~користь [PERSON] ,\~який [INFO] \~здійснив продаж\~спірного майна\~третій особі\~ [PERSON] .\~Оскільки спірна квартира, фактично відносячись до державного житлового фонду, внаслідок шахрайських дій з боку невідомих осіб вибула із володіння Чернігівської міської ради в незаконний спосіб, це стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 13.12.2019, яка була оскаржена 20.12.2019 представником позивача в апеляційному порядку, позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу в триденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказані в ній недоліки. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу Чернігівської міської ради залишено без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 грудня 2020 року без змін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.02.2020 заяву Чернігівської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12.03.2020. 12.03.2020 підготовче засідання відкладено на 30.03.2020, у зв`язку з витребуванням доказів, наданням позивачу п`ятиденного строку для надання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденного строку з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечення на відповідь на відзив, а також залученням в якості третьої особи [PERSON] 30.03.2020 підготовче засідання відкладено на 15.04.2020, у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.04.2020 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 29.04.2020. 29.04.2020 розгляд справи відкладено на 20.05.2020, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 20.05.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 02.06.2020, у зв`язку із закінченням процесуального часу. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на правомірність договору купівлі-продажу, на підставі якого відповідач зареєстрував своє право власності на спірну квартиру. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи оповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У письмових поясненнях зазначив, що вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки продав спірну квартиру на законних підставах. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] відносилась до державного житлового фонду, наймачем якої була [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [INFO] , [PERSON] став основним квартиронаймачем. 21.04.2016 до Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради із заявою про прийняття документів на приватизацію квартири звернулась довірена особа [PERSON] - [PERSON] , що діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 21.12.2015, що зареєстрована в реєстрі за № 1436, оскільки сам [PERSON] не міг особисто подавати цю заяву, так як знаходився в місцях позбавлення волі на той час. В заяві керівнику органу приватизації житлового фонду міської ради про оформлення передачі квартири в приватну власність зазначено те, що вона подана [PERSON] . В той же час вказано, що підпис здійснено довіреною особою [PERSON] без зазначення прізвища, ім`я та по-батькові, але зазначено номер та серію паспорта [NUMBER] , який належав [PERSON] до втрати згідно з базою даних ІП «Недійсних документів». Довіреність від 21.12.2015, зареєстрована в реєстрі за №1436, видавалась на підставі паспорта серії [NUMBER] , який значився втраченим з 20.08.2014. Довіреність видавалась також в період, коли [PERSON] відбував покарання в місцях позбавлення волі та не міг особисто бути присутнім в місті Чернігів для оформлення даної довіреності, що було встановлено в цивільній справі № 750/4822/17. Враховуючи те, що довіреність являлась чинною, то на підставі поданих документів було видано розпорядження органу приватизації №5-05/234 від 10.05.2016. Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради зверталось за фактом звернення за приватизацією квартири за адресою [ADDRESS] невідомими особами до правоохоронних органів, про що свідчить лист від 22.09.2016 за №801. На підставі розпорядження органу приватизації Чернігівської міської ради №5-05/234 від 10.05.2016 р. виконавчим комітетом Чернігівської міської ради було видано 17 травня 2016 року свідоцтво про право власності на житло серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Зазначені обставини встановлені в рішенні Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.09.2019, яке набрало законної сили 29.10.2019, у цивільній справі № 750/4770/19 за позовом Чернігівської міської ради до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Шібірін Олени Германівни, [PERSON] , виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та скасування запису реєстрації права власності. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.04.2018 у цивільній справі № 750/4822/17, яке набрало законної сили 22.05.2018, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 03 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`євою О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 435. Даним рішенням встановлено, що 03.08.2016 був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Прокоф`євою О. М. та зареєстрованого в реєстрі № 435, зі сторони продавця у договорі зазначено [PERSON] та зі сторони покупця [PERSON] (а.с. 27-28 том 1). Приватному нотаріусу для укладання цього договору було надано паспорт на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 44 том 1). В договорі вказано, що квартира належить на праві власності позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради Чернігівської області 17.05.2016, на підставі розпорядження органу приватизації ЧМР № 05-05/234 від 10.05.2016, і хоча на той час, коли були подані документи органу приватизації та на час видання довіреності від [PERSON] на ім`я [PERSON] , позивач відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби та не міг фізично бути в м. Чернігові, позивач не ставив питання про скасування рішення органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності, оскільки його представник вважав, що права позивача в цій частині не порушені. 26.08.2016 між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованою) було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором Олександром Володимировичем. 07.09.2016 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого стала квартира [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Куранковою Ольгою Миколаївною. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.02.2019 у справі № 750/5026/18, яке набрало законної сили 26.03.2019, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування майна задоволено. Витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . На підставі даного рішення [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 10.07.2019, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Куранковою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1530 (а.с. 31-34). В той же день [PERSON] здійснив державну реєстрацію речових права на квартиру [ADDRESS] за реєстраційним номером 943121674101 (а.с. 28-30). Окремою ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2019 року у справі №750/5026/18 було повідомлено Чернігівську міську раду про порушення проведення приватизаційної процедури на квартиру державного житлового фонду (а.с. 10-14). На виконання вимог вищевказаної ухвали суду, виконавчим комітетом Чернігівської міської ради було скасовано розпорядження органу приватизації Чернігівської міської ради №5-05/234 від 10.05.2016, пунктом 2 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 29 березня 2019 року №123 «Про видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло та скасування розпорядження органу приватизації» (дана обставина встановлена рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.09.2019 № 750/4770/19). Згодом, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2019 року у цивільній справі № 750/4770/19 позовні вимоги Чернігівської міської\~ради до\~приватного нотаріуса\~Чернігівського міського\~нотаріального округу\~Шібірін Олени\~Германівни,\~ [PERSON] ,\~виконавчого комітету\~Чернігівської міської\~ради про\~визнання недійсним\~свідоцтва про\~право власності\~на квартиру\~та скасування\~запису реєстрації\~права власності\~ задоволено\~частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Чернігівської міської ради від 17.05.2016, серії [NUMBER] 9416391, на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до частини другої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною другою статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. З точки зору психології, вольові дії це дії, регульовані усвідомленою метою і ставленням до неї як до мотиву, воля прояв суб`єктом своїх бажань і намірів, здатний до регуляції подальшої діяльності і поведінки. Видача виконавчим комітетом Чернігівської міської ради від 17.05.2016, серії [NUMBER] № 9416391, на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] свідчить про волевиявлення позивача на відчуження спірного майна [PERSON] , який відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» був квартиронаймачем та мав повне право на приватизацію квартири. При цьому сам по собі факт здійснення органом приватизації права власності у вигляді розпорядження майном Чернігівської міської ради шляхом передачі квартири у власність не [PERSON] , а іншій особі, яка ним представилась, не дає підстави вважати, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею, адже позивач виявив волю на передачу спірного майна саме [PERSON] . До того ж, сам [PERSON] у своїх письмових поясненнях наполягає на тому, що він фактично реалізував своє право на приватизацію житла, яким згодом розпорядився шляхом продажу [PERSON] , а вірогідні неправомірні дії органу приватизації позивача, які за твердженнями учасників справи є предметом кримінального провадження, не можуть слугувати приводом для позбавлення добросовісного набувача права власності та набуття його позивачем. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для витребування квартири [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] . Крім того, даний спір підлягає розгляду в аспекті права на мирне володіння майном. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значені», воно не є абсолютним і може бути обмежене, але лише за умов коли втручання у нього є законним і переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», втручання є пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. (пункт 53 рішення Європейського Суду «Суханов та Ільченко проти України»). Так, вказана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»). Витребування у відповідача спірного майна можна вважати таким, що являє собою втручання у право позивача реалізувати свої «законні сподівання» незалежно від того, чи вважається це втручанням «на мирне володіння своїм майном» у значенні першого речення статті 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, застосовні в цій справі принципи є одними й тими самими вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду. Зокрема, для того, щоб з`ясувати чи було порушено право позивача гарантоване статтею 1 Першого протоколу, суду необхідно дати відповідь на питання: чи було втручання у право позивача передбачене законом, чи переслідувало воно легітимну мету (було здійснено «в інтересах суспільства»), чи було воно пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Отже, критерієм виправданості втручання держави у права людини, згідно практики Європейського суду з прав людини, є переслідування легітимної мети. В даному конкретному випадку витребування квартири [ADDRESS] з володіння [PERSON] матиме наслідком відновлення права власності Чернігівської міської ради на спірне житло разом з правом [PERSON] як єдиного квартиронаймача на його приватизацію, яку, на думку останнього, він вже фактично реалізував, та не призведе до збільшення житлового фонду Чернігівської міської ради, який можна використати на суспільні потреби, як це стверджує позивач. Отже, викладене ставить під сумнів легітимність мети втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном та пропорційність по відношенню до переслідуваної мети, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed