Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

10 вересня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищезазначеним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і вселення в квартиру. Позовні вимоги позивачем вмотивовано тим, що відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною. Їх шлюб було зареєстровано 30 травня 1997 року, а розірвано 27 вересня 2011 року. В період шлюбу, а саме 16 березня 2004 року, вони придбали житлову квартиру [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року, за ним, [PERSON], визнано право власності на 1/2 частину житлової квартири [ADDRESS]. Житлова квартира [ADDRESS] складається з двох ізольованих кімнат загальною площею 43,02 кв.м., житловою площею 29,28 кв.м. Відповідач [PERSON] проживає у вищезазначеній квартирі та перешкоджає йому, власнику 1/2 частини квартири, користуватися житловим приміщенням, не впускає його в кватиру, відмовляється надати ключі, тому він вимушений був звертатися до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного просить позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким усунути йому перешкоди у користуванні правом власності 1/2 частини житлової квартири №16 розташованої в будинку №6 по вул. Хабаровській в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, шляхом його вселення у зазначену квартиру. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Крім того, зазначали, що вселення позивача [PERSON] у спірну квартиру є нагальною потребою, оскільки у останнього на даний час відсутнє фактичне місце проживання. Присутні у судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, надали пояснення по суті справи, проти позовних вимог заперечували у повному обсязі, та зазначали, що вселення позивача у спірну квартиру не є можливим, оскільки відповідач проживає в ній разом із своїм новим чоловіком та їх спільною маленькою дитиною, а проживання в квартирі сторонньої людини може негативно позначитися на її вихованні та розвитку. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всесторонньо та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Так, з матеріалів справи судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року, поділено майно подружжя, а саме, виділено позивачеві [PERSON] (а.с.4, 5) та [PERSON] кожному по 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS], загальною площею 43,02 кв.м., житловою площею 29,28 кв.м., визначивши за кожним із них право власності по 1/2 частки цієї квартири (а.с.6-12). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності відповідно до вимог ст.358 ЦК України, проводиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом. Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права відповідно до ст.391 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Позивач, який є співвласником спірної квартири, на підставі ч.1 ст.319, ч.1 ст.383 ЦК України, має право володіти, користуватися та розпоряджатися житлом на власний розсуд, використовувати його для власного проживання. Таке право позивача згідно ч.4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні. Доводи відповідача [PERSON] та її представника [PERSON], що спільне проживання в одній квартирі з позивачем є неможливим, через проживання в ній відповідача [PERSON] з її новим чоловіком та їх спільною маленькою дитиною, відсутність стосунків між позивачем та відповідачем, суд розцінює як таці, що не заслуговують на увагу, оскільки право власності відповідно до Конституції України та ЦК України є непорушним та власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права та має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Так, під час розгляду справи позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] було зазначено, що компенсація вартості 1/2 частини спірної квартири позивача не влаштовує, оскільки у звязку з обставинами, які склалися в житті позивача на даний час, у нього відсутнє фактичне місце проживання. На підставі викладеного, враховуючи, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року, виділено позивачеві [PERSON] 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS], загальною площею 43,02 кв.м., житловою площею 29,28 кв.м., визначивши за ним право власності по 1/2 частки цієї квартири, враховуючи той факт, що у судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала проти даних обставин, та того, що вона не бажає, щоб позивач [PERSON] проживав у спірній квартирі, чинить йому перешкоди у користуванні власністю, суд вважає за необхідне, позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Розподіляючи понесені позивачем судові витрати, суд враховує розяснення, викладені у п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] задоволені у повному обсязі, то відповідні судові витрати зі сплати судового у розмірі 243,60 грн. підлягають стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн. (а.с.1). На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved