Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

10.07.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначив, що 27.06.2003 року між ним на відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка мешкає з відповідачкою. З 2008 року вони проживають окремо, спільне господарство з відповідачем не ведуть і не підтримують шлюбних стосунків. Почуттів любові та взаємоповаги вони не зберегли, тому має намір розірвати шлюб, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просила розглянути справу за його відсутності, позов повністю підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій просила про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27 червня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Миколаєва, актовий запис № 189. Від шлюбу подружжя мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] Шлюбні стосунки сторони припинили з 2008 року, сумісне господарство не ведуть, проживають окремо. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Отже, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Виходячи з наведеного та враховуючи, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, а відповідач позов визнає за обставин зазначених позивачем і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved