Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

11 вересня 2014 року позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, а 16 жовтня 2014 року подали уточнену позовну заяву в якій просять: визнати довіреність удаваним правочином, який вчинений з метою укладення іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу; визнати за позивачами право власності на транспортний засіб; визнати позивачів добросовісними набувачами транспортного засобу; визнати перереєстрацію транспортного засобу за [PERSON] дійсною; визнати договір застави транспортного засобу недійсним; визнати постанову Державного виконавця ВДВС Борівского РУЮ Харківської області \~в частині обтяження рухомого майна у вигляді арешту й заборони відчуження рухомого майна незаконною; зобовязати відповідачів ВДВС Борівского РУЮ Харківської області та ВДВС Коломацького РУЮ Харківської області скасувати публічне обтяження рухомого майна і заборону відчуження \~цього майна; виключити із акту \~арешту та опису рухомого майна складеного державним виконавцем ВДВС Борівского РУЮ Харківської області\~ автомобіль ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER] та визнати зазначений акт незаконним; зобовязати \~ВДВС Борівского РУЮ Харківської \~скасувати акт арешту і опису рухомого майна; визнати постанову про затримання \~рухомого майна, складену державним виконавцем ВДВС Борівского РУЮ Харківської області, незаконною; зобовязати ВДВС Борівского РУЮ Харківської області та ВДВС Коломацького РУЮ Харківської області \~скасувати постанову про затримання рухомого майна. В своїй заяві позивачі зазначають, що 01 квітня 2012 року [PERSON], перебуваючи у шлюбі з [PERSON], за її згодою, придбав на автомобільному ринку «Лоск» у відповідача [PERSON] довіреної особи відповідача [PERSON] (згідно довіреності № 723 від 20 березня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Борівського районного нотаріального округу [PERSON]І.) легковий автомобіль ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER] за 3500 доларів США. Вказаний правочин був оформлений шляхом видачі [PERSON] позивачам [PERSON] та [PERSON], в порядку передоручення, довіреності № 1203 від 01 квітня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], з передачею повноважень знімати автомобіль з обліку в органах ДАІ, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей та вчиняти ряд інших дій, притаманних власнику транспортного засобу. Термін дії зазначеної довіреності був встановлений до 20 березня 2042 року. Відразу після посвідчення довіреності [PERSON], в присутності свідка [PERSON], передав [PERSON] грошові кошти у сумі 3500 доларів США, а останній, в свою чергу, передав [PERSON] довіреність, свідоцтво про реєстрацію вищезгаданого транспортного засобу серії САА № 621351, видане ВРЕР № 8 ГУ МВСУ в Харківській області 24 червня 2014 року на ім`я [PERSON], ключі від автомобіля та пообіцяв надати розписку про отримання коштів за проданий автомобіль в еквіваленті 3500 доларів США. В подальшому, вони вільно та безперешкодно володіли, та користувалися легковим автомобілем ВАЗ-21099, 1995 року випуску, шасі № ХТА 210990S1724651 державний номер [NUMBER] в своїх особистих потребах до 04 грудня 2012 року. 04 грудня 2012 року державним виконавцем відділу ДВС Борівського районного управління юстиції [PERSON] позивачі були повідомлені про те, що придбаний ними автомобіль ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER] арештований та перебуває у розшуку у звязку з боргом власника автомобіля [PERSON] перед кредитною спілкою «КАРАТ». Того ж дня державним виконавцем було складено акт опису й арешту вказаного легкового автомобіля, яким заборонено його відчуження. 05 грудня 2012 року позивачі звернулися до управління ДАІ в Харківській області, де дізнались, що жодних обтяжень та заборон відчуження на зазначений вище автомобіль не накладено і того ж дня [PERSON] переоформила автомобіль на [PERSON] із заміною державного реєстраційного номера з АХ3482СА на АХ2893СХ та отриманням нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 409677 на його ім`я. 01 листопада 2012 року відділом ДВС Борівського РУЮ Харківської області на підставі виконавчого листа № 2-143/11 було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь КС «Карат» боргу 19626,64 грн., а 16 листопада 2012 року державний виконавець звернувся із заявою про обтяження рухомого майна (легкового автомобіля ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER]), який на той час, формально належав [PERSON], у вигляді заборони його відчуження.\~Відповідна постанова до управління ДАІ в Харківській області не надавалася, однак була зареєстрована у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна і діє на час їх звернення до суду з цим позовом. На час подання позову, вказане виконавче провадження перебуває на виконанні у відділі ДВС Коломацького РУЮ Харківської області. 21 серпня 2014 року, при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження № 12013220240000410, порушеного у відношенні [PERSON] за ч. 1 ст. 388 КК України, позивачам стало відомо, що КС «Карат» звернулася до них із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER], укладеного між позивачами 05 грудня 2012 року, про вилучення у [PERSON] зазначеного автомобіля та передачу його ВДВС Борівского РУЮ Харківської області. У своєму позові КС «Карат» посилається на укладений з [PERSON] кредитний договір № 9847 від 06 серпня 2008 року та договір застави рухомого майна спірного автомобіля ВАЗ-21099, 1995 року випуску, державний номер [NUMBER], укладений у забезпечення кредиту, не наводячи доказів про реєстрацію вказаного договору застави спірного автомобіля, тоді як згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі ст. 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Вказані дії і рішення відповідачів позивачі вважають неправомірними і просять позов задовольнити. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення в їх обґрунтування. Відповідач [PERSON], будучи належно повідомлений про місце та час судового розгляду справи, в судове засідання повторно не прибув та не повідомив суд про причини своєї неявки (а.с. 44 т.3). Відповідач [PERSON], будучи належно повідомлений про місце та час судового розгляду справи, в судове засідання повторно не прибув та не повідомив суд про причини своєї неявки. Представник відповідача - Відділу державної виконавчої служби Борівського РУЮ Харківської області, будучи належно повідомлений про місце та час судового розгляду справи (а.с. 43, т.3), в судове засідання повторно не зявився, надавши до суду заперечення проти позову, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 209-210, т. 1), а також заяву про проведення судового засідання без його участі (а.с. 45, т.3) . Представник відповідача - Відділу державної виконавчої служби Коломацького РУЮ Харківської області, будучи належно повідомлений про місце та час судового розгляду справи в судове засідання не прибув. (а.с. 38, т. 3). Представник відповідача - Кредитної спілки «КАРАТ», про місце та час судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 40, т.3). Надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 142, т. 1) та заперечення проти позову, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 144-146, т. 1). Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, потреба заслухати відповідачів та свідків відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами. Суд, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, заслухавши відтворений у судовому засіданні технічний запис допитів свідків у кримінальному провадженні № 12013220240000410 від 11 червня 2013 року, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 серпня 2008 року між відповідачем [PERSON] та кредитною спілкою «КАРАТ» було укладено кредитний договір № 9847, за яким [PERSON] отримав кредит у сумі 38000,00 грн. під 72% річних строком на 12 місяців. 24 червня 2010 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «КАРАТ» для забезпечення виконання позичальником зобовязань за вищезазначеним кредитним договором укладено договір застави № 9847/1, за яким заставодавець передав заставодержателю належне йому на праві особистої власності, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА № 621351, майно автомобіль ВАЗ-21099, 1995 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) ХТА210990S1724651 (а.с. 63-64, т. 3). Довіреністю від 20 березня 2012 року, відповідач [PERSON] уповноважив відповідача [PERSON] вчиняти від його імені, повязані зокрема із розпорядженням вищезазначеним автомобілем, з правом передовіри повноважень повністю, або частково іншим особам (а.с. 12, т. 1). 01 квітня 2012 року відповідач [PERSON], діючи відповідно до вищезгаданої довіреності від імені відповідача [PERSON], уповноважив позивачів [PERSON] та [PERSON] знімати автомобіль з обліку в органах ДАІ, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей та вчиняти ряд інших дій, повязаних, зокрема із розпорядженням транспортним засобом із терміном дії зазначеної довіреності до 20 березня 2042 року (а.с. 13, т. 1). 01 листопада 2012 року відділом ДВС Борівського РУЮ Харківської області на підставі виконавчого листа № 2-143/11 було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь КС «Карат» боргу 19626,64 грн. (а.с. 15, т. 1 ), а 16 листопада 2012 року державний виконавець звернувся із заявою про обтяження рухомого майна (легкового автомобіля ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER]), який належав [PERSON], у вигляді заборони його відчуження.\~Відповідна постанова була зареєстрована у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна і діє на час їх звернення до суду з цим позовом (а.с. 19, т. 1). На час подання позову, вказане виконавче провадження перебуває на виконанні у Відділі ДВС Коломацького РУЮ Харківської області, що підтверджується відповідним листом від 27.05.2014 року № 1976/05-27 (а.с. 21, т. 1). 04 грудня 2012 року державним виконавцем Відділу ДВС Борівського районного управління юстиції [PERSON] позивачі були повідомлені про те, що придбаний ними автомобіль ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER] арештований та перебуває у розшуку у звязку з боргом власника автомобіля [PERSON] перед кредитною спілкою «КАРАТ». Того ж дня державним виконавцем було складено акт опису й арешту вказаного легкового автомобіля, яким заборонено його відчуження (а.с. 16-17, т. 1). 05 грудня 2012 року позивачі звернулися до управління ДАІ в Харківській області, де дізнались, що жодних обтяжень та заборон відчуження на зазначений вище автомобіль не накладено і того ж дня [PERSON] переоформила автомобіль на [PERSON] із заміною державного реєстраційного номера з АХ3482СА на АХ2893СХ та отриманням нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 409677 на його ім`я (а.с. 18, т.1). Відповідно до повідомлення про підозру в рамках кримінального провадження № 12013220240000410 від 11 червня 2013 року, 05 грудня 2012 року [PERSON], маючи умисел на відчуження майна, на яке накладено арешт, будучи належним чином попереджена про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна, здійснила відчуження автомобіля автомобіль ВАЗ-21099, 1995 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], власником якого був [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА № 621351, шляхом його реалізації через товарну біржу «Слобожанщина» [PERSON], в результаті чого до останнього перейшло право власності на вказаний автомобіль (а.с. 22, т. 1). За результатами розгляду кримінального провадження № 12013220240000410 від 11 червня 2013 року, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року вирок Коломацького районного суду Харківської області від 28.07.15 року стосовно [PERSON] скасовано, кримінальне провадження по справі закрито на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за обвинуваченням за ч. 1 ст. 388 КК України у звязку із закінченням строків давності. Стосовно вимог про визнання довіреності удаваним правочином, який вчинений з метою укладення іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу; визнання за позивачами право власності на транспортний засіб на автомобіль ВАЗ-21099, 1995 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], суд зазначає наступне. 01 квітня 2012 року відповідач [PERSON], діючи відповідно до довіреності від імені відповідача [PERSON], уповноважив позивачів [PERSON] та [PERSON] знімати автомобіль з обліку в органах ДАІ, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей та вчиняти ряд інших дій, повязаних, зокрема із розпорядженням транспортним засобом із терміном дії зазначеної довіреності до 20 березня 2042 року (а.с. 13, т. 1). При цьому, як зазначено позивачами, відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухиляються від подальшого нотаріального посвідчення правочину (договору купівлі-продажу), а також від надання розписки про отримання від позивачів суми коштів, еквівалентній 3500 у.о. (доларів США). Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно з ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК України, належить вчиняти у письмовій формі з підписанням його сторонами (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена й постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, якою затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - Порядок), згідно з п. 2 якого цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. При цьому, п. 25 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З приписів ЦК України ціна договору є істотною умовою договору купівлі-продажу, оскільки цей договір є відшкодувальним договором. У той же час, відповідно до змісту довіреності від 01.04.2012 року, виданої [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON], вказаний правочин не містить істотної умови договору купівлі-продажу (відшкодувального договору) як ціни. Окрім цього, матеріали справи не містять письмових доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухиляються від подальшого нотаріального посвідчення правочину (договору купівлі-продажу), а також останні не надали розписку про отримання від позивачів суми коштів, еквівалентній 3500 у.о. (доларів США). Згідно з п. 12 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Відповідно до п. 8 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). За таких обставин, враховуючи, що у довіреності від 01.04.2012 року, виданої [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON], відсутня згода за всіма істотними умовами договору, зокрема, ціною договору, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу за вказаних обставин не є укладеним правочином (договором). Таким чином, позовні вимоги щодо визнання довіреності від 01.04.2012 року виданої [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином договором купівлі-продажу, задоволенню не підлягають оскільки довіреність не містить істотної умови ціни договору, і як наслідок не є укладеним правочином - договором купівлі-продажу. За змістом частини першої ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У той же час, згідно з ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Судом встановлено, що 05 грудня 2012 року позивачі звернулися до управління ДАІ в Харківській області, де дізнались, що жодних обтяжень та заборон відчуження на зазначений вище автомобіль не накладено і того ж дня [PERSON] переоформила автомобіль на [PERSON] із заміною державного реєстраційного номера з АХ3482СА на АХ2893СХ та отриманням нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 409677 на його ім`я (а.с. 18, т. 1). Враховуючи, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах, а переоформлення автомобіля на [PERSON] під час перебування з останнім у шлюбі є фактичним набуттям права спільної сумісної власності подружжя на вказане майно (ч. 3 ст. 368 ЦК України), вказані дії є такими, що порушують публічний порядок, а тому вказаний правочин є нікчемним (ч. 2 ст. 228 ЦК України). Крім того, відповідно до ст.ст.\~214,\~360-7 ЦПК України\~при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1\~ст. 355 ЦПК України. Так, постановою ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6-688цс15 визначено, що «За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник\~особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності\~це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. У справі, яка переглядається, установивши, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за особою, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України. Таким чином, у справі, яка переглядається,\~суди, правильно застосувавши норми статей 235, 244, 392 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачами права власності на автомобіль ВАЗ-21099, 1995 року випуску, а тому позовна вимога про визнання за позивачами права власності на нього, задоволенню не підлягає. Стосовно вимоги позивачів про визнання їх добросовісними набувачами автомобіля [NUMBER], суд зазначає наступне. Постановою Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року № 6-52цс14 у справі щодо правового статусу майна, яке вибуло з володіння власника поза його волею визначено, що важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Обставини наявності між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин підтверджується тим, що 01 квітня 2012 року відповідач [PERSON], діючи відповідно до довіреності від імені відповідача [PERSON], уповноважив позивачів [PERSON] та [PERSON] знімати автомобіль з обліку в органах ДАІ, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей та вчиняти ряд інших дій, повязаних, зокрема із розпорядженням транспортним засобом із терміном дії зазначеної довіреності до 20 березня 2042 року (а.с. 13, т. 1). Таким чином, на підставі наданих позивачами доказів, судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Крім цього, 04 грудня 2012 року державним виконавцем при складенні акт опису й арешту вказаного легкового автомобіля, було заборонено його відчуження, про що була письмово повідомлена позивач [PERSON] (а.с. 16-17, т. 1). За таких умов, проведення перереєстрації майна особою, яка знала, що її володіння незаконне, не може вважатись добросовісним набуванням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про визнання їх добросовісними набувачами автомобіля [NUMBER], задоволенню не підлягають. Стосовно вимог позивачів про визнання перереєстрації автомобіля [NUMBER] на імя [PERSON] дійсною, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 05 грудня 2012 року [PERSON] переоформила автомобіль на [PERSON] із заміною державного реєстраційного номера з АХ3482СА на АХ2893СХ та отриманням нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 409677 на його ім`я. З вищевикладених підстав, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання довіреності удаваним правочином, який вчинений з метою укладення іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу; визнати за позивачами право власності на транспортний засіб на автомобіль ВАЗ-21099, 1995 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. У звязку з вказаним, суд зазначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути способи, визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 ЦК України. Приписами ч.ч. 1-4 ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З огляду на вимоги ч.ч. 1-4 ст. 13 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивачі діяли за межами здійснення своїх цивільних прав, наданих їм договором та актами цивільного законодавства; дії позивачів порушують права інших осіб та вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також без додержання моральних засад суспільства. За таких умов, суд відмовляє позивачам у захисті цивільного права та інтересу особи у звязку з порушенням ними положень ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, а тому вимоги позивачів про визнання перереєстрації автомобіля [NUMBER] на імя [PERSON] дійсною задоволенню не підлягають. Відносно вимоги позивачів про визнання договору застави автомобіля [NUMBER] недійсним, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 24 червня 2010 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «КАРАТ» для забезпечення виконання позичальником зобовязань за вищезазначеним кредитним договором укладено договір застави № 9847/1, за яким заставодавець передав заставодержателю належне йому на праві особистої власності, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА № 621351, майно автомобіль ВАЗ-21099, 1995 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) ХТА210990S1724651 (а.с. 23, т. 3). Згідно з ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Приписами п. 4 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Судом встановлено, що Договір застави № 9847/1 від 24 червня 2010 року, укладений між [PERSON] та Кредитною спілкою «КАРАТ» для забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, предметом якого був транспортний засіб - автомобіль ВАЗ-21099, 1995 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) ХТА210990S1724651, нотаріального посвідчення не проходив. За таких умов, Договір застави № 9847/1 від 24 червня 2010 року транспортного засобу, є нікчемним правочином. Таким чином, позовні вимоги про визнання договору застави автомобіля [NUMBER] недійсним задоволенню не підлягають у звязку з тим, що Договір застави № 9847/1 від 24 червня 2010 року є нікчемним правочином через невідповідність його вимогам закону, що не потребує визнання його таким судом. Щодо позовних вимог, що стосуються відповідачів: ВДВС Борівського РУЮ Харківської області та ВДВС Коломацького\~РУЮ Харківської області про визнання постанови незаконною, зобовязання скасувати заборону відчуження, акт опису та арешту майна та постанови про затримання, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 01 листопада 2012 року ВДВС Борівського РУЮ Харківської області на підставі виконавчого листа № 2-143/11, було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь КС «Карат» боргу 19626,64 грн. (а.с. 15, т. 1), а 16 листопада 2012 року державний виконавець звернувся із заявою про обтяження рухомого майна (легкового автомобіля ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER]), який належав [PERSON], у вигляді заборони його відчуження.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, сторонами у виконавчому провадженні, що виникло на підставі договору застави № 9847/1, укладеного між [PERSON] та Кредитною спілкою «КАРАТ» для забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором 24 червня 2010 року, є [PERSON] (боржник) та Кредитна спілка «Карат» (стягувач). При цьому, як постанова Відділу ДВС Борівського РУЮ Харківської області від 01 листопада 2012 року, так і всі інші рішення державного виконавця з питань виконавчого провадження, стосуються боржника - [PERSON] та повязані з кредитним договором від 24 червня 2010 року. Враховуючи викладене а також те, що позивачі по справі до суду з заявою в порядку ч. 1 ст. 378 ЦПК України про заміну сторони виконавчого провадження не звертались, суд приходить до висновку, що вказані особи не набули прав, визначених ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, прав на оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, а тому в цій частині у позові відмовляє. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку з чим судові витрати позивачам не відшкодовуються.

Outcome: dismissed