Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

11 квітня 2017 року Служба у справах дітей Сумської міської ради звернулася із зазначеним позовом до суду, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28.11.2013 року дитина була відібрана у матері без позбавлення батьківських прав, стягнуто з матері аліменти. З жовтня 2013 року дитина перебувала в Сумському міському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей області, з 03 вересня 2014 року дитина влаштована до Сумського дитячого будинку ім. С.П. Супруна. За час перебування дитини в державних закладах відповідачка не піклується про сина, про його фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного медичного догляду, лікування дитини, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не забезпечує матеріально, не сплачує аліменти. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15.06.2015 року відмовлено у задоволенні позову Служби у справах дітей про позбавлення батьківських прав [PERSON], але відповідачку було попереджено про необхідність звернутися до суду з позовом про повернення дитини в сім'ю. Однак станом на 01 квітня 2017 року [PERSON] не вчинила жодних дій, щоб повернути сина, лише іноді його відвідує в закладі. [PERSON] перебуває на повному державному утриманні. Дитина втрачає можливість виховуватися в повноцінній сім'ї, бути забезпеченим сімейним оточенням. Відповідач неодноразово обіцяла сину забрати його додому, [PERSON] постійно чекає, що мама виконає свої обіцянки, однак протягом 4 років вона їх не виконує. Позивач вказує, що той факт що [PERSON] періодично відвідує сина в інтернатному закладі - не свідчить про сумлінне виконання її батьківських обов'язків. Мати просто спостерігає за сином, не докладаючи зусиль для його повернення в сім'ю, і не порушуючи питання ні перед керівництвом закладу, ні перед службою у справах дітей про повернення дитини їй на виховання. У грудні 2016 року з [PERSON] проводилась відповідна робота для надання їй можливості повернути дитину в сім'ю, однак вона ігнорує рекомендації служби та продовжує ухилятися від виконання батьківських обов'язків. Посилаючись на ст. 12 Закону України про «Про охорону дитинства», ст.164 СК України, служба у справах дітей просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно її сина. У судовому засіданні представник позивача Служби у справах дітей [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, також надала висновок служби у справах дітей від 31.05.2017 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Крім того, представник позивача пояснила, що з [PERSON] неодноразово проводились бесіди щодо необхідності належного виконання її батьківських обов'язків, однак вона не робить ніяких висновків і не вчиняє жодних дій, що б свідчили про її дійсні наміри забрати дитину додому на виховання під свою відповідальність. Представник позивача вважає, що протягом двох років з моменту розгляду першого позову до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав вона повинна була зробити хоч якісь висновки і скористатися можливістю забрати дитину на виховання в сім'ю, однак цього не зробила. При виході на місце проживання відповідача представниками служби у справах дітей було з'ясовано зі слів сусідів, що члени сім'ї відповідачки продовжують зловживати спиртними напоями, вести асоціальний образ життя, в їх квартирі часто відбуваються п'яні дебоші, сварки, бійки, викликається поліція. Можливо, сама відповідач на даний час і не вживає спиртних напоїв, однак за два останні роки вона не здійснила спроб працевлаштуватися та не вчинили ніяких дій щоб забрати дитину додому і самій займатися її вихованням, аліменти на дитину не сплачує. У судовому засіданні представник третьої особи Сумського дитячого будинку ім. С.П. Супруна Чайка В.М. позов підтримала, пояснила, що [PERSON] не зважаючи на проведені з нею профілактичні бесіди, тощо, не виявляє наміру виконувати свої батьківські обов'язки щодо сина. Представник третьої особи вважає, що відповідач у дійсності не має наміру займатися вихованням і утриманням своєї дитини, оскільки їй так зручно, що дитина проживає в дитячому будинку, знаходиться на повному державному утриманні, нагодована, одягнена, держава займається лікуванням дитини, створені умови для навчання та розвитку. Відповідач в цей час займається своїм життям і не цікавиться життям дитини, не несе будь-якої відповідальності за життя своєї дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала. Пояснила, що вона не хоче, щоб її позбавляли батьківських прав відносно її сина [PERSON]. Вказала, що у червні 2017 року вона подавала до суду позов про повернення дитини на виховання в сім'ю, однак позов було їй повернуто в зв'язку з непідсудністю. Після цього вона напередодні 07 листопада 2017 року подала такий позов до суду за територіальністю, однак доказів цього не має. Відповідач пояснила, що вона на даний час не вживає алкогольних напоїв, пройшла курс лікування від алкоголізму, вона періодично ходить до дитячого будинку відвідувати сина, приносить йому солодощі, спілкується з ним. На запитання суду, які дії вжила відповідач для повернення дитини в сім'ю, протягом останніх двох років після першого позову служби до неї про позбавлення її батьківських прав - відповідач пояснити не змогла. Опитаний в судовому засіданні в присутності спеціаліста-психолога малолітній [PERSON] пояснив, що він з 2013 року проживає не вдома, а в дитячому будинку, оскільки його мама пиячила, і його в мами відібрали. [PERSON] пояснив, що він не бажає бути усиновленим, так як вважає, що у нього є рідна мама. Він сподівається повернутися додому, коли мама його забере з дитячого будинку. Мама іноді приходить його відвідувати в дитячий будинок, приносить солодощі, обіцяє його забрати додому. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача служби в справах дітей, відповідача, представника третьої особи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.5). Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, відомості про батька дитини [PERSON], [INFO] записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері (а.с. 6). Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28.11.2013 року було відібрано у [PERSON] малолітнього сина [PERSON], без позбавлення батьківських прав; стягнуто аліменти на дитину у розмірі 350 грн. щомісячно (а.с. 7). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15.06.2015 року було розглянуто позов служби у справах дітей до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, у задоволенні позову відмовлено (а.с.8-9). Із листа Сумського дитячого будинку від 13.03.2017 року вбачається, що [PERSON] регулярно відвідувала свого сина [PERSON] в 2016 році, та періодично в 2017 році (а.с.12). Із довідки Сумського дитячого будинку від 01.06.2017 року № 416 вбачається, що [PERSON] за час перебування дитини в закладі відвідувала дитину періодично (іноді тривалий час не відвідувала, чому пояснити не могла). Обіцяла забрати сина на виховання додому, але жодних дій до повернення дитини в сім'ю не докладала (а.с.25). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] має на праві спільної часткової власності 1/5 частину квартири [ADDRESS] (а.с.42). З наданої відповідачем довідки (без вказання дати) вбачається, що вона пройшла спеціалізоване лікування від алкоголізму (а.с.43-44). Відповідач не надала суду доказів щодо свого працевлаштування. З матеріалів справи вбачається, що 01 червня 2017 року відповідач зверталась до суду з позовом до служби у справах дітей про повернення дитини на виховання в сім'ю, однак її позовна заяву була їй повернута в зв'язку з непідсудністю (а.с.39). Доказів того, що протягом з червня 2017 року по листопад 2017 року позивач подала відповідну позовну заяву до належного суду - відповідачем не надано (а.с.37,38). На думку суду, поведінка відповідача свідчить про незацікавленість її як матері у долі дитини, байдужому ставленні до своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, зокрема, роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою та відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров'я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини [PERSON] і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як матері неповнолітньої дитини, в провину ставиться ухилення від виконання нею своїх обов'язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Повертаючись до обставин даної справи, суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач схильна до алкоголізму, дитина була у неї відібрана ще в листопаді 2013 року, і з того часу проживає в дитячому будинку. А відповідач протягом тривалого часу не докладає жодних зусиль для повернення дитини в сім'ю. Окрім іншого, в судовому засіданні знайшло підтвердження, що відповідач не утримує дитину матеріально і не приймає участі в навчально-виховному процесі свого сина. Наведене в своїй сукупності на думку суду може свідчити про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Але реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідача [PERSON] активних дій, які б свідчили про її бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач жодного разу не звернулась до уповноважених органів держави з метою захисту прав своєї дитини, чи сприянні їй будь-яким чином реалізувати свої батьківські обов'язки. Суд зауважує, що навіть протягом розгляду справи в суді відповідач [PERSON] таких активних дій не вчинила і в судовому засіданні не змогла пояснити причини не вчинення таких дій, так як і не змогла пояснити те, яким чином вона бажає поліпшити своє ставлення до виховання дитини, і яким чином вона збирається виховувати свою дитину, якщо та постійно перебуває в інтернатному закладі. Далі суд враховує, що в процесі розгляду справи при з'ясуванні думки дитини в судовому засіданні , хлопчик повідомив суду, що він давно проживає в дитячому будинку, а мама лише обіцяє його забрати, але на даний час поки що обіцянку не виконала. При цьому суд звертає увагу, що взаємовідносини між дитиною та матір'ю склались таким чином, що дитина протягом останніх чотирьох років проживає в дитячому будинку і перебуває на повному державному утриманні, а тому в даній ситуації судом будуть враховані «інтереси дитини» в широкому розумінні (стаття 5 Конвенції про права дитини). Зокрема, в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у матері, оскільки дитина вже і так протягом тривалого часу не проживає з матір'ю, так само даний захід не виключає можливість побачення матері із своєю дитиною, про що не заперечували третя особа та представник позивача. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір'ю та дитиною. Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачі мають право у випадку зміни їх поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК (стаття 169). Додатково суд враховує, що на даний час правовий статус дитини чітко не визначений, а позбавлення батьківських прав буде сприяти дитині визначити її правовий статус, як захищеної групи осіб і отримати відповідну соціальну допомогу від держави, чого вона на даний час з вини батьків позбавлена, і останні, як законні представники дитини не сприяють цьому протягом тривалого часу. Також, суд бере до уваги думку дитини, яка пояснила, що бажає щоб мама забрала її додому. В цій ситуації таке бажання дитини багато в чому залежить від волі самої матері, яка повинна вчинити активні дії в такому напрямку. Обставини справи свідчать, що позбавлення її батьківських прав, як було наголошено вище, фактично не змінює існуючу ситуацію, при цьому мати має можливість виправити ситуацію, і не позбавлена права на спілкування з дитиною. З огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, суд розуміє, що таке розлучення має проводитися лише в крайньому випадку, тому перш ніж вдатися до позбавлення батьківських прав в даній ситуації, судом була перевірена можливість застосування менш радикальних заходів. Зокрема враховано, що держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов'язків і відновити або зміцнити здатність сім'ї піклуватися про свою дитину. Проте, в правовідносинах, що склались між сторонами, суд не знаходить підстав для попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов'язків, оскільки відповідачу вже надавалась можливість та час для виправлення свого ставлення до виховання дитини, такий час у неї був і протягом попереднього судового розгляду, але виходячи з наведених вище обставин, вона таких заходів не вжила. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування нею своїми обов'язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3). Враховуючи викладене, а саме те, що відповідно до ст. 150 СК України [PERSON] обов'язків щодо виховання та розвитку дитини не виконує, ухиляється від їх виконання, з метою захисту насамперед інтересів дитини, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Частиною 3 ст. 166 СК України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Як вбачається з матеріалів справи, аліменти на дитину з відповідача вже стягнуті рішенням суду від 28.11.2013 року (а.с.7). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав, в зв'язку із тим, що за даною категорією справи позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі ст.ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved