Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

11.10.2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є власником вказаного будинку [ADDRESS] а, який складається із двох частин: [ADDRESS] , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу та свідоцтва про право на спадщину. За вказаною адресою будинку значиться зареєстрованим відповідач, однак фактично там не проживає понад вісім років, фактично з дати реєстрації (18.10.2011 року), що підтверджується відповідним актом за підписами сусідів. Позивачем зазначено, що наявна реєстрація відповідача у належному їй на праві власності будинку порушує її права як власника житла на вільне користування своєю приватною власністю та перешкоджає в оформленні субсидії на оплату комунальних послуг, вартість яких розраховується, у тому числі, виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Оскільки позивач не підтримує будь-якого зв`язку із відповідачем та достеменно не знає про його місцеперебування, а тому позбавлена можливості вирішити спір в позасудовому порядку, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 30.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи. Жодних заяв по суті справи, відповідно до ст. 174 ЦПК України, до суду від учасників справи не надходило. Ухвалою суду від 02.12.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 27.01.2020 року [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, прохала суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання 27.01.2020 року не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляв, відзив на позов, а також будь-які заяви чи клопотання на адресу суду від останнього не надходило. Представник третьої особи у справі, КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради, у судове засідання 27.01.2020 року не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляв, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду від останнього не надходило. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі, про що постановлено ухвалу. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Згідно з технічним паспортом будинок складається з двох частин: [ADDRESS] та [ADDRESS] загальною площею 113,9 кв.м. Позивач володіє вказаним будинком на підставі Договору купівлі-продажу від 29.12.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. (реєстр. № 12230), а також та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2007 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Дробітько В.В. Право власності на будинок зареєстровано в КП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», номер запису № 113. Відповідно до Довідки Комунального підприємства «ЖЕО №2» Полтавської міської ради № 3416 від 27.09.2019 р., вбачається, що громадянин [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою [ADDRESS] . Згідно з домовою книгою на [ADDRESS] вбачається також, що громадянин [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 18.10.2011 року. Факт прописки останнього за даною адресою з 18.10.2011 року також вбачається із копії паспорту останнього. Факт того, що [PERSON] не проживає фактично за адресою реєстрації підтверджено та засвідчено сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про що складено Акт від 02.10.2019 р., який долучено до позову. Судом у процесі розгляду справи здійснено запит до Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, та, відповідно до відповіді на запит від 30.10.2019 р., судом було встановлено, що відповідач значиться зареєстрованим за адресою [ADDRESS] . Позивач зазначала, що фактично за місцем реєстрації відповідач не проживав з дати прописки, особисті речі у квартирі відсутні; місце фактичного проживання його не відоме. Місцем проживання, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З викладеного слідує, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу: дружина, їх діти і батьки. Ураховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідач, не є членом сім`ї позивача. Зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач не проживає за адресою реєстрації, що значно перевищує річний термін, при цьому, оплату за проживання не здійснює, ніяких заходів по збереженню житла за собою не вживає, заходів по вселенню у будинок не приймає. Реєстрація відповідача створює тягар для позивача в утриманні житла, оскільки саме позивач, як власник, несе додаткові розходи в оплаті комунальних послуг, які розраховуються на кількість зареєстрованих осіб, та має труднощі в отриманні субсидії зі сплати комунальних послуг. За таких обставин, суд вважає, що права позивача, як власника вказаного нерухомого майна, є порушеними наявною реєстрацію відповідача у вказаному будинку, у зв`язку з чим підлягають захисту. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Таким чином, позовні вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку є передчасними та не відносяться до компетенції суду, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише частина сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору, а саме у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial