Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

11 червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ «ММК ім.. Ілліча» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши, що з 16.12.1996 року по 25.07.2011 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час його роботи на підприємстві, при виплаті заробітної плати не проводилася індексація, передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені його права на оплату праці. Відновлення порушених прав відбулось 28.03.2014 року шляхом добровільної виплати безготівкої заборгованості з 16.07.2003 року по липень 2006 року у розмірі 885,28грн. За період з 01.08.2006 року по 31.01.2008 року та з 01.02.2009 року по 25.07.2011 року, відповідач заборгованість не сплатив. Посилаючись на визнання відповідачем факту порушення трудових прав, пов'язаного з виплатою заробітної плати не в повному обсязі, просив стягнути середній заробіток у розмірі 86 866 грн. 04коп., за весь час затримки розрахунку з 01.08.2011 року по 13.03.2014 року. Одночасно, позивач просив компенсувати моральну шкоду у розмірі 1000 грн. спричинену негативними емоціями викликаними невиплатою заробітної плати у повному обсязі. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав. Наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, оскільки факт порушення трудових прав пов'язаний з тривалим часом невиплати заробітної плати, визнаний відповідачем добровільною виплатою заборгованості, розмір якої позивач на теперішній час не оскаржує. Представник відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Команов В.В. позовні вимоги не визнав, зазначивши, що підприємством не було допущено порушення трудових прав позивача при звільненні в частині проведення повного розрахунку, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку. Суд, з'ясувавши правову позицію сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 16.12.1996 року по 25.07.2011 рік перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Іллічаь», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.6). За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до правових засад визначених ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Враховуючи, добровільну виплату безготівкової заборгованості за період з 16.07.2003 року по липень 2006 року, суд вважає доведеним визнання відповідачем, що під час роботи позивача на підприємстві з липня 2003 року по липень 2006 року при перевищенні порогу інфляції, заробітна плата останнього не індексувалась, у зв'язку з чим сума заборгованості індексації заробітної плати з компенсацією була виплачена у добровільному порядку. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. З огляду на визнанні сторонами обставини про погашення заборгованості з індексації заробітної плати з компенсацією, суд вважає встановленим, що позивачу не були виплачені усі належні йому при звільненні суми, а тому він має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, визначивши розмір середнього заробітку з урахуванням вимог п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» . Згідно з довідкою відповідача середньоденний заробіток позивача за два останні місяця перед звільненням складає 125 грн.12 коп.(а.с.19). За твердженнями позивача, які не спростованні в залі судового засідання, в день звільнення, 25.07.2011 року, останній перебував на робочому місці, оскільки припинення трудових відносин з відповідачем, відбувалось на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України шляхом переведення до іншого підприємства - ТОВ «Охорона-Рівне». З огляду на викладене, у відповідності до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, виплати всіх сум, які належать звільненому працівникові повинні бути виплачені в день звільнення, тобто 25.07.2011 року. Таким чином, розмір середнього заробітку з дня звернення до відповідача з вимогою по день визначений позивачем відповідно періоду вказаного у позові, складає 54 425 грн. 28 коп., а час затримки розрахунку відповідно до меж визначених позивачем з 01 серпня 2011 року по 13 березня 2014 року дорівнює 73 дням (419 днів х 125,12 грн.). Як вбачається з обставин справи, відповідачем у добровільному порядку виплачено заборгованість з індексації заробітної плати та компенсації на загальну суму 885грн. 28коп., розмір якої позивачем не оспорюється. З огляду на викладене, суд, враховуючи розмір неоспорюваної суми індексації та компенсації заробітної плати, з урахуванням істотності цієї суми у порівнянні з розрахованою сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який дорівнює 54 425 грн. 28 коп., конкретних обставин справи, наведених вимог закону та загальних засад цивільного судочинства щодо справедливості, добросовісності та розумності, визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку у розмірі 1500 гривень. Враховуючи, що згідно положень наведених нормативних актів індексація заробітної плати разом із компенсацією входять до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, які не зазначені у наданому представниками відповідача розрахунку, то суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачці відповідних сум належить утримати з вказаних сум передбачені законом податки і обов'язкові платежі. Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог компенсації моральної шкоди на рівні 1000грн., яка була спричинена тривалою невиплатою відповідачем частини заробітної плати, суд виходить з вимог ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до яких відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial