Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

12.06.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку місця проживання. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.06.2006 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності позивачу, відповідачу та [PERSON] батьку сторін у справі, який помер 03.01.2008 року, у рівних долях. Позивач зареєстрований у вказаній квартирі з 21.05.1991 року, а відповідач з 1981 року. За твердженням позивача, відповідач в червні 2013 року з власної ініціативи виїхав до Російської Федерації, будь-які відносини з ним позивач не підтримує, а намагання розшукати відповідача позитивного результату не дали. Позивач вказує, що відповідач не сплачує комунальні послуги, які нараховуються згідно кількості зареєстрованих у квартирі осіб, і тому позивач змушений сплачувати за житлово-комунальні послуги самостійно. Відповідач квартирою не цікавиться, поточних ремонтів не здійснює, кореспонденцію яка надходить на його адресу не отримує, будь-яких перешкод в користуванні житловим приміщенням ніхто відповідачу не чинив та не чинить. Позивачу відомо, що відповідач з червня 2013 року на військовій або альтернативній службі, лікуванні не перебуває, під варту не брався, засудженим до позбавлення волі не був, померлим або безвісті зниклим не значиться. Посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, ст. 72 ЖК УРСР та Закону України «Про свободу пересування та вільний вбір місця проживання в Україні», а також наявність актів затверджених начальником ЖРЕО-408 від 14.01.2015 року та 10.06.2015 року про не проживання відповідача за вказаною вище адресою, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №6 по вул. Курнатовського, 11 в м. Києві, зобовязати третю особу зняти відповідача з реєстраційного обліку та відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати повязані зі сплатою судового збору. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення не заперечує, просить позов задовольнити і додатково повідомив суду, що відповідач творча людина, виконує якість проекти і в червні 2013 року переїхав до Російської Федерації, а в подальшому вирішив не повертатись. Квартирою відповідач не цікавиться, при цьому треба сплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги і робити це доводиться в повному обсязі позивачу. Кореспонденцію, яка приходить на його адресу ніхто не забирає, оскільки за місцем прописки його дійсно нема. На питання суду позивач пояснив, що до смерті батька [PERSON] квартира належала позивачу, відповідачу та батьку на праві приватної власності по 1/3 частині. Після смерті [PERSON] позивач та відповідач прийняли спадщину після померлого батька, тож на даний час квартира належить на праві приватної власності сторонам у справі по ? частині кожному. Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 18.08.2006 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях (а.с. 5). Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 05.11.2012 року [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить по 1/3 частині кожному квартира [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 05.11.2012 року [PERSON] на праві приватної власності належить також 1/6 частина квартира [ADDRESS] (а.с. 7). За змістом наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2008 року, це свідоцтво про право на спадщину після померлого [PERSON] видано [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS]. При цьому, в свідоцтві зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири [ADDRESS] видано 06.09.2008 року також [PERSON] відповідачу у справі (а.с. 8). Отже, позивач та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS]. За змістом довідки форми 3 від 10.06.2015 року №4649 виданої ЖРЕО №408 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 21.05.1991 року та [PERSON] з 10.06.1981 року (а.с. 10). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.ст. 321, 386 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Відповідно до ст. 405 ЦК України, на положення якої посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК УРСР, на яку посилається позивач, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд вважає безпідставними посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на зазначені норми чинного законодавства України, оскільки в даному випадку відповідач також є власником квартири [ADDRESS] на рівні з позивачем і наведені норми закону в цій ситуації не можуть бути застосовані, оскільки згідно норм ст. 405 ЦК України втратившим право користування житлом може бути визнаний член сімї власника житла, який при цьому сам не є власником/співвласником цього жила. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Отже, з урахуванням того, що позивач у своїй позовній заяві та наданих суду поясненнях зазначив, що звернення до суду з відповідним позовом викликане несплатою відповідачем житлово-комунальних послуг за які в повному обсязі сплачує лише позивач, останньому слід визначитись з належним способом захисту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. При цьому, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в даному випадку відсутні. Також суд звертає увагу позивача на те, що його вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання є незаконними не лише з точки зору наведених норм матеріального права та висновку суду про відсутність підстав для визнання відповідача втративши право користування житлом, а й в порушення норм цивільного процесуального законодавства звернуті до третьої особи. Та й в цілому вимоги про зняття з реєстрації не відповідають вказаному вище закону, адже здійснення зняття з реєстрації місця проживання проводиться на підставі відповідного рішення суду, що набрало законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed