Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

10.12.2020 року на розгляд суду пред`явлено вказану заяву, в якій [PERSON] , у рахуванням збільшених позовних вимог просить стягнути з ТОВ «Краснолиманське» заборгованість із заробітної плати у сумі 355376,03 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.11.2020 року по день ухвалення судового рішення. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 28.03.2018 року по 12.11.2020 року перебував в трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». Згідно до наказу № 316 к від 12.11.2020 року, звільнений на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. У день звільнення остаточного розрахунку проведено не було. За період роботи на підприємстві утворилась заборгованість по заробітній платі за: листопад 2019 року - 26494,66 гривень, грудень 2019 року - 22167,91 гривень, січень 2020 року - 24724,84 гривень, лютий 2020 року - 23768,43 гривень, березень 2020 року - 26256,14 гривень, квітень 2020 року - 27073,43 гривень, травень 2020 року - 33050,30 гривень, червень 2020 року - 29498,44 гривень, липень 2020 року - 26350,34 гривень, серпень 2020 року - 26741,10 гривень, вересень 2020 року - 28936,69 гривень, жовтень 2020 року - 28447,56 гривень, листопад 2020 року - 31866,19 гривень, разом - 355376,03 гривень (без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів). За затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за період з 12.11.2020 року по день ухвалення судового рішення. За захистом порушених прав [PERSON] звернувся до суду. (а.с. 3-6, 25-27) Ухвалою суду від 14.12.2020 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а. с. 22). 09.02.2021 року позивачем [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог. 05.03.2021 року ТОВ «Краснолиманське» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що відповідач вважає вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, позивач перебував в трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» в період з 28.03.2018 року по 12.11.2020 року. Відповідно до наказу від 28.03.2018 року № 630 к, [PERSON] був прийнятий на посаду майстром підземним, наказом від 12.11.2020 року № 316 к - звільнений згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України. 12.11.2020 року - день звільнення - не був робочим днем для [PERSON] , оскільки перебував у щорічній відпустці на підставі його особистої заяви. З вимогою про проведення розрахунку при звільненні позивач не звертався. ТОВ «Краснолиманське» не порушено вимог статті 116 КЗпП України, відповідальність роботодавця згідно ст. 117 КЗпП України, наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцю усіх сум, які належать працівнику. Після отримання копії позовної заяви, а саме 24.02.2021 року (дата вхідної реєстрації документу), ТОВ «Краснолиманське» стало відомо про вимогу [PERSON] . Відзив подано за межами встановлених строків, у зв`язку з оголошенням простою на підприємстві, згідно наказу від 19.12.2019 року №555 та, у зв`язку з ситуацією введення в Україні карантину. ТОВ «Краснолиманське» просить поновити строк для подання відзиву та відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 32-34). Суд вирішив спір за наявними матеріалами справи. Сторони на виклик до суду не з`явилися. Позивачем [PERSON] суду адресовано заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримано, просить ухвали рішення на підставі письмових матеріалів у справі. Представник відповідача ТОВ «Краснолиманське» Кошелєва О. І. (уповноважена довіреністю) у відзиві зазначила про розгляд справи без її участі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське»: - 28.03.2018 року - прийнятий за переводом гірничим майстром підземним з повним підземним робочим днем у шахті; - 10.12.2018 року - переведений помічником начальника дільниці підземним з повним підземним робочим днем у шахті; - 03.01.2019 року - переведений майстром гірничим підземнимз повним підземним робочим днем у шахті; - 12.11.2020 року - звільнений згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а. с. 9-14). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним своєчасно не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Відповідно до довідки № 537 від 25.02.2021 року, виданої ТОВ «Краснолиманське» заробіток [PERSON] складає: - за листопад 2019 року: нараховано - 26494,66 гривень, сплачено - 13380,00 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 7683,25 гривень; - за грудень 2019 року: нараховано - 22167,91 гривень, сплачено - 4050,00 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 13573,49 гривень; - за січень 2020 року: нараховано - 24724,84 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 19656,25 гривень; - за лютий 2020 року: нараховано - 23768,43 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 18895,90 гривень; - за березень 2020 року: нараховано - 26256,14 гривень, сплачено - 1000,00 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 19873,63 гривень; - за квітень 2020 року: нараховано - 27073,43 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 21523,38 гривень; - за травень 2020 року: нараховано - 33050,30 гривень, сплачено - 2000,00 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 24275,00 гривень; - за червень 2020 року: нараховано - 29498,44 гривень, сплачено - 12200,00 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 11251,26 гривень; - за липень 2020 року: нараховано - 26350,34 гривень, сплачено - 9900,00 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 11048,52 гривень; - за серпень 2020 року: нараховано - 26741,10 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 21259,17 гривень; - за вересень 2020 року: нараховано - 28936,69 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 23004,67 гривень; - за жовтень 2020 року: нараховано - 28447,56 гривень, до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 22615,81 гривень; - за листопад 2020 року: нараховано - 31866,19 гривень (8171,35 гривень - робочі дні - 8дн., 22783,50 гривень - компенсація за невикористану відпустку при звільненні - 25 дн., 911,34 гривень - в рахунок щорічної відпустки - 1 дн.), до виплати (за відрахуванням податків, зборів) - 25561,46 гривень, а всього заборгованість (за відрахуванням податків, зборів) - 25561,46 гривень, а загальна сума заборгованості склала 240221,79 гривень. (а.с. 35-36) Відповідно до довідки № 536 від 25.02.2021 року, виданої ТОВ «Краснолиманське» середній заробіток [PERSON] на дату звільнення, склав -1334,28 гривень. (а.с. 37) Відомості досліджених бухгалтерських довідок позивачем не оспорено, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що 10.02.2020 року [PERSON] подав заяву про звільнення з посади майстра гірничого ДПР 5 за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням з 12.11.2020 року. (а. с. 41). Згідно наказу ТОВ «Краснолиманське» № 316 к від 12.11.2020 року [PERSON] звільнений з посади майстра гірничого підземного ДПР 5 за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 12.11.2020 року (а. с. 41). День звільнення - 12.11.2020 року не був робочим днем для [PERSON] . 11.11.2020 року [PERSON] подав заяву про надання частини щорічної відпустки тривалістю 1 календарний день за сімейними обставинами (а.с. 38, 39). Перебуваючи у відпустці позивач скористався правом подати заяву про звільнення за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). Суд зазначає, що в такому випадку роботодавцю видавати наказ про переривання відпустки або виходити працівнику на один день на роботу не потрібно. Таким чином, днем звільнення [PERSON] є день відпустки. За таких обставин, зважаючи на те, що у день звільнення позивач не працював, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У частині першій статті 116 КЗпП законодавцем обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником, який не працював у день звільнення, поставлений в залежність від наявності вимоги про такий розрахунок Судом встановлено, що в заяві про звільнення від 12.11.2020 року [PERSON] не заявлено вимогу про проведення повного розрахунку з 12.11.2020 року (день звільнення), а тому граничний строк для проведення розрахунку є дата отримання відповідачем вимоги про проведення розрахунку чи позовної заяви про стягнення заробітної плати. З урахуванням вищевикладеного, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Такий висновок відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 742/845/17 (НП 61-21871св18), та від 27.01.2020 року у справі № 682/3060/16-ц (НП N 61-23170сво18), - підлягають обов`язковому врахуванню відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками з дотриманням ст. 190 ЦПК України надіслано судом на адресу ТОВ «Краснолиманське» - 17.12.2020 року, повторно отримано представником відповідача - 24.02.2021 року. Тому суд відхиляє посилання відповідача про виплату заборгованості по заробітній платі не пізніше наступного дня після отримання копії позовної заяви (24.02.2021 року), та вважає, що має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України починаючи з 17.12.2020 року. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» № 536 від 25.02.2021 року середньоденний заробіток [PERSON] складає 1334,28 гривень, виходячи з наступного розрахунку: з урахуванням кількості робочих днів за вересень та жовтень 2020 року поділена на нараховану заробітну плату за ці місяці, тобто 43 робочих днів / 57374,25 гривень. (а.с. 37). Заперечень проти такого розрахунку позивачем не надано. В постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 року зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Суд визначає кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 17.12.2020 року (з урахуванням поданої заяви про звільнення з вимогою про проведення повного розрахунку (вимоги про розрахунок) - по дату ухвалення рішення суду (17.03.2021 року), оскільки відповідачем не здійснено фактичної виплати заборгованості по заробітній платі. При цьому, суд зазначає, що такий захист трудових прав позивача узгоджується з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року (п. 20), та не може бути розціненим як порушення принципу розгляду справи в межах заявлених позовних вимог. З огляду вказаного, з урахуванням роз`яснення Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2020 рік (лист від 03.08.2019 р.) - суд зазначає, що кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні за період з 17.12.2020 року по 17.03.2021 року (включно) складає 61 день. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 1334,28 грн. (середньоденна заробітна плата) х 61 (кількість днів затримки розрахунку) = 81391,08 гривень. Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Так, ТОВ «Краснолиманське» у відзиві на позовну заяву зазначено, що невиплата [PERSON] при звільненні належних сум заробітку не пов`язана з винною поведінкою роботодавця. Такі доводи відповідача суд відхиляє. Вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, це свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Метою законодавчого регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Крім того, відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Суд, сумуючи вищевикладене присуджує до стягнення з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.12.2020 року по 17.03.2021 року (включно) в сумі 81391,08 гривень. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухвалення рішення, - присуджує до стягнення з ТОВ «Краснолиманське» суми коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, складовою частиною якої є компенсація за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи ТОВ «Краснолиманське» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно бухгалтерської довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнений відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю на суму 240221,79 гривень (з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів), тому сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 840,80 гривень. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 12.11.2020 року по день винесення рішення, тобто в сумі 114748,08 гривень, та сплачено в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 840,80 гривень (квитанція - а.с. 1). Вимоги в цій частині задоволено частково на суму 81391,08 гривень, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача дорівнює 596,38 гривень. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 83, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial