Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

12.09.2016р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. Позивачка у позовній заяві в обґрунтування вимог посилалася на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 26.03.1999р. у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська під актовим записом № 155. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], 20.03.2002р. народження. Шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з липня 2013р.. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння, різні погляди на життя, через що виникали конфлікти, втрата почуття любові та поваги. Сторони проживають в одній квартирі, але не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивачка вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена, оскільки навіть наданий судом строк для примирення жодних результатів не приніс. В наданій суду заяві від 15.05.2017р. позивачка просила шлюб розірвати та винести рішення в судовому засіданні за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, після розірвання шлюбу прізвище змінювати не просила (а.с. № 22). Відповідач проти задоволення позову не заперечував, період (з липня 2013р.) та причину припинення шлюбних стосунків, вказані позивачкою визнав в повному обсязі. Просив шлюб розірвати, оскільки навіть протягом наданого судом строку для примирення вони не змогли відновити сімейні відносини, та винести рішення суду в судовому засіданні за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, про що 15.05.2017 року надав відповідну заяву.(а.с. № 23). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 26.03.1999р. у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська під актовим записом № 155 (а.с. № 5). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], 20.03.2002р. народження (а.с. № 6). Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через різні погляди на життя, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони хоч і проживають разом, але мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. Окрім того, 29.09.2016р. у судовому засіданні було задоволено клопотання відповідача та надано сторонам строк для примирення 6 місяців. За цей час сторони до примирення не дійшли та просять суд постановити рішення про розірвання шлюбу. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені з липня 2013р., тобто майже чотири роки тому і з цього часу більше не відновлювалися, позивачка від позову не відмовилася, а відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. При винесенні рішення суд також приймає до уваги положення ст. 61 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позовні вимоги та погодився на розірвання шлюбу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, у звязку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20коп. (розмір ставки судового збору на 2016р., коли позов було подано) (а.с. №2). На підставі викладеного,

Outcome: approved