Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~11.01.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати автомобіль CHEVROLET, модель AVEO, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , синього кольору, номер шасі(кузова,рами) VIN- [NUMBER] , [NUMBER] спільної сумісної власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину даного автомобіля. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що з [PERSON] \~перебували у\~зареєстрованому шлюбі\~з08.11.2003 року. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04.09.2018 року(справа № 212/3458/18), позивачка змушена звернутись до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, в зв`язку з тим, що відповідач таємно розпродує спільне сумісне майно, право власності на яке не зареєстроване належним чином, а зареєстровано за відповідачем одноособово. На добровільний поділ майна [PERSON] згоди не дає, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 19.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 19.01.2021 року судом вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на транспортний засіб. Ухвалою суду від 06.04.2021 року, розгляд справи відкладено в зв`язку з неявкою відповідача. Представник позивача звернулася до суду з заявою про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про причини неявки не сповістив, правом надання відзиву не скористався, та ухвалою суду від 17.06.2021 року вирішено питання про розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити заочне рішення). Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В силу ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено\~та матеріалами\~справи підтверджено,що\~з 08.11.2003 року сторони у справі: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис № 975 від 08.11.2003 року. (а. с. 13) Шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.09.2018 року (справа № 212/3458/18). Рішення суду набрало законної сили 05.10.2018 року (а. с. 16). Під час подружнього життя, сторонами, було набуте рухоме майно: автомобіль CHEVROLET, модель AVEO, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , синього кольору, номер шасі(кузова,рами) VIN- [NUMBER] , [NUMBER] , вартістю, згідно звіту про оцінку майна 126\~512,09 гривень. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , автомобіль, марки CHEVROLET, модель AVEO, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , синього кольору, номер шасі(кузова,рами) VIN- [NUMBER] , [NUMBER] , зареєстроване за [PERSON] (а. с. 17-18). Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 370 цього ж Кодексу, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього ж Кодексу. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша\~статті 60 СК). Згідно з п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~У постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою\~статті 71 СК України\~дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. \~\~\~\~\~\~ З урахуванням викладеного, засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя та положень\~ст. 17 СК України, спільне рухоме майно підлягає поділу з визначенням часток. Суд, беручи до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, на підставі наведеного, виходячи із принципів об`єктивності, реальності і справедливості суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на спростування викладених обставин та відповідачем не заявлено суду про неналежність або ж недопустимість наданих позивачем доказів. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. З урахуванням положень\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на\~користь позивачки\~підлягають стягненню\~судові витрати\~понесені нею\~за сплату\~судового збору\~у розмірі\~2105,92\~гривень,\~\~за подачу\~заяви про\~забезпечення позовуу\~розмірі 630,61\~гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved