Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

10.10.2019р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, визначивши третьою особою [PERSON] , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 2 - 5). Ухвалою судді Наумової О.С. від 11.10.2019р. позовну заяву залишено без руху і позивачеві наданий строк для усунення її недоліків в частині обґрунтування позовних вимог (а.с. 17-18). Ухвалою судді від 11.11.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. 28-29). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він і його брат [PERSON] є співвласниками квартири (по Ѕ), розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 17.04.1998р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 17.04.1998р. № 1/1387-98, позивачеві [PERSON] і [PERSON] належні по 1/3 частці квартири. Право власності зареєстровано у КП «Дніпропетровськ міжміське бюро технічної інвентаризації». Крім того, по 1/6 частці квартирі належить позивачеві [PERSON] і [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 31.10.2018р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської ДНК Дудіною О.С. Право власності на цю частку 31.10.2018р. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У квартирі зареєстрований позивач, його брат [PERSON] , а також [PERSON] , 1991 року народження, який є сином співвласника квартири. Проте фактично у квартирі проживає лише позивач з своєю сім`єю. Брат позивача - [PERSON] проживає в селі в Солонянському районі Дніпропетровської області. А відповідач [PERSON] у квартирі ніколи не проживав, постійно проживав за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю, яка розірвала шлюб з батьком [PERSON] братом позивача [PERSON] в грудні 2009 року. У 2009 році відповідач був засуджений за злочин і до 2012 року перебував у виховній колонії. Після звільнення проживав у матері, але зареєструвати його місце проживання за своїм місцем проживання мати не могла, оскільки не була власником будинку, який залишився після смерті її матері. На прохання відповідача, за згодою співвласників (позивача, [PERSON] , їх матері) [PERSON] був зареєстрований за адресою квартири, але після реєстрації ніколи не проживав у квартирі, будь-яких його речей у квартирі не було і немає. Після одруження [PERSON] проживав у дружини, а після розлучення знову у матері. За вчинення злочину [PERSON] був засудженим до позбавлення волі і з 09.11.2017р. відбуває покарання у Синельниківській виправній колонії №94, строк призначеного покарання закінчується 09.11.2021р. Разом з тим, [PERSON] ніколи не брав участі в оплаті комунальних послуг, хоча розрахунок витрат на їх сплату здійснюється виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб. Позивач вказує, що з 2017 року неодноразово звертався до відповідача з проханням знятися з реєстрації, проти чого відповідач не заперечував, але з реєстрації так і не знявся. Батько відповідача [PERSON] також просив відповідача знятися з реєстраційного обліку, але відповідач ігнорував ці вимоги, оскільки між ними напружені стосунки. Брат [PERSON] після смерті матері, яка померла [INFO] , перестав брати участь в утриманні квартири, а позивач не взмозі повністю її утримувати за власні кошти. Зазначив, що у нього з [PERSON] як із співвласником є домовленість про продаж квартири, після чого він відшкодує вартість своєї частки понесених на утримання квартири витрат. Проте [PERSON] не бажає вчиняти будь-які дії з продажу квартири, переклав на позивача ці питання. Наявність реєстрації відповідача в квартирі є перешкодою власникам у розпорядженні їх майном. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, позивач просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження квартирою шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник адвокат Харламов В.В. (діє на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № б/н від 05.12.2019р. та ордеру серії № 223/018 а.с. 31 31а) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та згідно з доказами, наявними в матеріалах справи, а також з урахуванням показів свідків. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив суд їх задовольнити, також повідомив, що він як власник другої частини квартири надав позивачу нотаріально посвідчену довіреність від 05.12.2019р. (а.с. 39) на представлення його інтересів по даній справі та його правова позиція повністю співпадає з позицією [PERSON] . Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Про причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. Про розгляд даної справи судом відповідач повідомлявся на адресу місця відбування покарання (а.с. 37, 42), проте жодних заяв або заперечень від нього до суду не надходило. З урахуванням положень п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вислухавши сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом, [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] 14.04.1998р. виконкомом Ради народних депутатів м. Дніпропетровська було видане свідоцтво про право власності на житло № 1/1387-98, яким у спільну сумісну власність вказаних осіб була передана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). [PERSON] померла [INFO] , після чого позивач [PERSON] успадкував половину від 1/3 частини права власності на квартиру померлої [PERSON] (тобто 1/6), про що отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.10.2018р., видане державним нотаріусом першої Дніпровської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 4-537 (а.с. 12). Право власності зв [PERSON] на 1/6 частину квартири зареєстроване 31.10.2018р. в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом (а.с. 13). Як вказує позивач 1/6 частину квартири успадкував його брат - [PERSON] . Разом із тим, відповідних доказів того, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] позивач не надав. Як видно з копії довідки про склад сім`ї № 8350 від 13.09.2019р., у квартирі зареєстрований позивач (з 26.12.2006р.), [PERSON] (з 25.04.1970р.). Також з 11.12.2012р. зареєстрований [PERSON] , 1991 року народження, що видно також з представленої позивачем копії паспорта [PERSON] (а.с. 10, 14). Позивач у позові пояснив, що [PERSON] є сином співвласника квартири - [PERSON] . Проте відповідач [PERSON] у квартирі ніколи не проживав, постійно проживав за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю, яка розірвала шлюб з батьком [PERSON] (братом позивача [PERSON] ) в грудні 2009 року. У 2009 році відповідач [PERSON] був засуджений за злочин і до 2012 року перебував у виховній колонії. Після звільнення проживав у матері, але зареєструвати його місце проживання за своїм місцем проживання мати не могла, оскільки не була власником будинку, який залишився після смерті її матері. На прохання відповідача, за згодою співвласників [PERSON] був зареєстрований за адресою квартири, але після реєстрації ніколи не проживав у квартирі, будь-яких його речей у квартирі не було і немає. Після одруження [PERSON] проживав у дружини, а після розлучення знову у матері. Як видно з довідки начальника ВКВСП ДУ «Синельниківська виправна колонія № 94», за вчинення злочину відповідач [PERSON] , [INFO] , був засуджений до 4-х років позбавлення волі і з 09.11.2017р. відбуває покарання в ДУ «Синельниківська виправна колонія № 94» Дніпропетровської області за вироком Дніпропетровського апеляційного суду від 13.12.2017р. за ст. 185 ч. 1, 186 ч. 1, 70 ч. 1 КК України (строк призначеного покарання закінчується 09.11.2021р.) (а.с. 15, 47 49, 50 55). Як вказував позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] , відповідач [PERSON] ніколи не брав участі в оплаті комунальних послуг, хоча розрахунок витрат на їх сплату здійснюється виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб. На цей час у квартирі проживає лише позивач зі своєю сім`єю, а його брат [PERSON] проживає в селі в Солонянському районі Дніпропетровської області. Позивач вказує, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням знятися з реєстрації, але з реєстрації не знявся. Батько відповідача - [PERSON] також просив відповідача знятися з реєстраційного обліку, але відповідач ігнорував ці вимоги, оскільки між ними напружені стосунки. Брат [PERSON] після смерті їх матері [PERSON] ( [INFO] ) також не бере участь в утриманні квартири, а позивач не взмозі повністю її утримувати за власні кошти. Зазначив, що у нього з [PERSON] як із співвласником є домовленість про продаж квартири, після чого він відшкодує вартість своєї частки понесених на утримання квартири витрат. Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Стаття 368 ЦК України регулює право спільної сумісної власності. Так, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. На виконання зазначених вище вимог закону, позивач долучив до матеріалів справи довіреність, посвідчену 05.12.2019р. приватним нотаріусом Дніпровського МНО Скибою І.А., зареєстровану в реєстрі за № 7219, відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] вести від його імені судові справи та представляти його інтереси в судах всіх інстанцій при розгляді цивільної справи про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з правом підпису та подання позовної заяви, скарги до суду, з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі, заявнику, іншій особі тощо (а.с. 39). [PERSON] в судовому засіданні підтвердив їх спільні з позивачем наміри визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за місцем реєстрації останнього, з метою подальшого продажу житла. Також [PERSON] підтвердив, що він надав позивачу нотаріально посвідчену довіреність на представлення його інтересів, як співвласника нерухомого майна, зокрема по даній цивільній справі. За встановленого, суд дійшов висновку, що власники квартири мають взаємний намір визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання Україні», Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Допитані в судовому засіданні свідки, які є сусідами родини Сомиків, [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що з моменту реєстрації відповідач ніколи не мешкав у квартирі [ADDRESS] , його речей в квартирі не було та не має, свідки бачили його дуже рідко, лише коли [PERSON] приходив до родичів у гості (а.с. 56 64, 67 70). Також судом встановлено, що вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2016р. по справі № 201/2517/16-к, винесеним у відношенні [PERSON] , останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47 49). Отже, відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 11 грудня 2012 року, однак за місцем реєстрації ніколи не проживав, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, власних речей в квартирі не мав та не має, комунальні платежі ніколи не сплачував. З моменту реєстрації відповідач не забажав скористатися своїм правом на проживання за місцем своєї реєстрації, доказі протилежного матеріали справи не містять. Наявність реєстрації відповідача в квартирі є перешкодою власникам у розпорядженні їх майном, що і зумовило позивача за погодженням з другим власником нерухомого майна звернутися до суду з даним позовом, з метою захисту їх законних прав та інтересів. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені повністю, проте позивач не наполягає на їх відшкодуванні за рахунок відповідача, суд вважає за можливе не стягувати з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved