Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

12.12.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, сплату процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання і стягнення моральної шкоди. Свій позов мотивувала тим, що 15 березня 2011 року позивач позичила відповідачеві кошти в сумі 18 000 доларів США, що станом на час надання позики відповідно до офіційного курсу Національного Банку України складало 142740 грн., які останній зобов'язувався повернути в строк до 1 листопада 2013 року, про що свідчить власноручно написана відповідачем розписка. Після настання дати повернення боргу позивач неодноразово зверталася до відповідача і вимагала повернення боргу за договором позики, однак відповідач під будь - яким приводом ухиляється від виконання свого зобов'язання, та уникає зустрічей з позивачем, постійно змінює номери мобільного телефону. В обумовлений строк відповідач борг не повернув, не повернув і на день звернення до суду. Позивач просить стягнути з відповідача на її користь суму неповернутої позики 280404 грн., що еквівалентно за офіційним курсом Національного Банку України станом на 09.12.2014 року - 18 000 доларів США, та 8412 грн. - 3% річних, а також 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні заявлені позивачем вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задоволити з підстав, що наведено у позовній заяві. Також повідомив, що він не заперечує проти винесення заочного рішення. Враховуючи ті обставини, що відповідач повторно не з'явився в судове засідання представник позивача відмовився від вимог щодо стягнення судових витрат, оскільки їх відповідний розмір позивачем не розраховано. На запитання суду повідомив, що йому невідомо, чому текст розписки сформульовано таким чином, що: [PERSON] позичив гроші в сумі 148 000 грн., або 18 000 доларів США, зі слів його довірительки грошові кошти позичались в доларах США та в сумі 18000. При передачі грошових коштів були присутні лише позивач та відповідач, інших осіб, які б підтвердили передачу грошових коштів в іноземній валюті (доларах США) немає. Де відбувалась передача йому невідомо. Відповідач [PERSON], у судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи, а відповідач в судове засідання не з'явився повторно. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань. 15 березня 2011 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON], з другої сторони укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 148 000,00 гривень, або 18 000, 00 доларів США до 1 листопада 2013 року (а.с.7). У визначений строк борг повернений не був, про що свідчить наявність оригінала розписки у позивача, яка долучена його представником до матеріалів справи. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. З представленої суду як доказ оригіналу розписки, що видана [PERSON] [PERSON] вбачається, що позивач позичив, а відповідач взяв у борг грошові кошти у сумі 148 000 грн., що (як зазначено в розписці станом на 15.03.2011 року - еквівалентно 18 000 доларів США) до 1 листопада 2013 року (а.с. 7). Враховуючи викладене вище суд не приймає до уваги твердження представника позивача з приводу того, що грошові кошти відповідачем отримано у доларах США, оскільки такі доводи спростовуються представленою позивачем розпискою, в якій чітко наведено, що відповідач взяв у борг грошові кошти в сумі 148 000 грн., тобто в національній грошовій одиниці, та відповідно в розписці визначено еквівалент вказаних коштів у доларах США. Твердження представника позивача, щодо передачі грошових коштів відповідачеві також спростовується тим, що станом на 15.03.2011 року сума 148 000 грн., відповідно до офіційного курсу Національного банку України еквівалентна 18651, 31 а не 18 000 доларів США. (а.с. 20). Будь - яких інших доказів, які б свідчили про передачу суми позики у іноземній грошовій одиниці суду не представлено, а тому суд до таких тверджень відноситься критично. Отже, сума неповернутої позики складає 148 000,00 гривень, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача, відповідно до ст. 625 ЦК України 3 - х відсотків річних від простроченої суми, як розраховано позивачем в сумі 8412 грн., також підлягають до часткового задоволення, оскільки розрахунок слід здійснювати не від 280404 грн., а від 148000 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача за час прострочення - 12 місяців, за період з 01 листопада 2013 року по 01 грудня 2014 року (як просить позивач у позові), підлягає до стягнення наступна сума: 148000 Х 3% = 4440 грн. за рік. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111цс13). Враховуючи наведене, суд звертає увагу на те, що договором позики, укладення якого підтверджується розпискою не передбачено будь - яких санкцій правового характеру з відшкодування моральної шкоди за невиконання вказаного зобов'язання. Ст. 23 ЦК України не містить визначеної законом підстави для відшкодування моральної шкоди спричиненої неналежним виконанням особою своїх договірних зобов'язань. Враховуючи викладене вище, в задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Стороною позивача перед судом не доведено понесення витрат на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві - відмовлено. Враховуючи те, що позов на користь позивача задовольняється частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді судового збору у розмірі 1524, 40 грн., в іншій частині судові витрати підлягають залишенню за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial