Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

11.03.2021 до Оболонського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] , які діють також в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення та зобов`язання вчинити дії. Позов мотивовано тим, що за умовами кредитного договору № 49-Ф/07, укладеного 30.03.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та [PERSON] , остання отримала кредит у розмірі 225000 дол.США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних, на строк з 30.03.2007 по 29.03.2019 на поточні потреби. Того ж дня, між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав придбану ним на підставі договору - купівлі продажу від 17.09.2004 двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м., в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 49-Ф/07 від 30.03.2007. Як зазначає позивач, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14.02.2012 у справі № 2-613/12 задоволено позовні вимоги ВАТ АБ «Укргазбанк» та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 49-Ф/07 від 30.03.2007 у сумі 176 725,05 дол. США; 43 618,52 грн пені та 1 820 грн судових витрат. При цьому, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12.03.2012 у справі № 2-612/12 задоволено позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 49-Ф/07 від 30.03.2007 у розмірі 176 725,05 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м. шляхом проведення прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у сумі 1 499 300 грн. За твердженням позивача обидва судові рішення набрали законної сили, для примусового виконання були видані виконавчі листи та пред`явлено в органи державної виконавчої служби, а в подальшому приватному виконавцю, який об`єднав виконавчі провадження у зведене виконавче провадження № 60395025. В межах зведеного виконавчого провадження приватним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м. Станом на день звернення з даним позовом до суду [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [PERSON] та усі зареєстровані у спірній квартирі, зокрема [PERSON] - 28.02.2017, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - 10.01.2012. При цьому, позивач звертає увагу суду на те, що малолітні діти у квартирі зареєстровані після укладення договору іпотеки та звернення Банку з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, додаючи, що [PERSON] не проживає однією сім`єю з [PERSON] , а мешкає разом з дітьми за іншою адресою. Посилаючись на статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК УРСР, позивач вказує на те, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Враховуючи те, що відповідачі, незважаючи на судові рішення у добровільному порядку не звільняють жиле приміщення, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м., у позивача, як іпотекодержателя виникає право вимагати їх виселення з цього житла на підставі рішення суду, оскільки не звільнення останніми всупереч судовому рішенню квартири та їх реєстрація в ній перешкоджають Банку реалізувати своє право на продаж квартири на прилюдних торгах. Ухвалою суду від 18.03.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/3590/21, визначено, що спір підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 19.04.2021. Підготовче засідання з підстав, передбачених законодавством неодноразово відкладалося. 09.06.2021 відповідачем - Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині зняття з реєстрації місця проживання. В матеріалах справи також міститься заява від Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій третя особа вказала, що позовні вимоги не підтримує та просить суд прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України, при прийнятті рішення врахувати інтереси дітей. У відзиві на позовну заяву від 14.06.2021 представник відповідача 2 - [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого виселення осіб з іпотечного майна є неможливим. При цьому, вказавши, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача 2 та її малолітніх дітей, іншого майна у них немає, дане майно не перевищує 140 кв.м. та є іпотечним по валютному кредиту, а відтак підпадає під вимоги мораторію. Протокольною ухвалою суду від 06.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті на 06.09.2021. 06.09.2021 в судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача 2 - [PERSON] проти задоволення позову заперечив, вказав на його безпідставність та необгрунтованість з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях від 06.07.2021. Відповідач 1 - [PERSON] в судове засідання не з`явився, письмових пояснень щодо причин своєї неявки та відзиву на позовну заяву суду не надав, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, а саме зворотнім поштовим повідомленням з відміткою про вручення судової повістки 17.07.2021. Відповідач - Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація та третя особа явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, про розгляд справи повідомлені належним чином. Від третьої особи в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 2, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, надані сторонами в обгрунтування та спростування заявлених позовних вимог суд встановив наступні обставини. 30.03.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», Кредитор) та [PERSON] (Позичальник) укладено кредитний договір №49-Ф/07, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу 2 кредит у сумі 225000 дол.США на поточні потреби, на строк з 30.03.2007 по 29.03.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5%. В забезпечення виконання кредитного договору, 30.03.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки (без оформлення заставної). Відповідно до п.2.1. договору предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м. Квартира належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого Тверською І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 17.09.2004 за №7130, та Витягом з Державного реєстру правочинів від 22.03.2007 за № 113192 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 29.09.2004 за № 43615. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14.02.2012 у справі № 2-613/12 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 49-Ф/07 від 30.03.2007 у сумі 176 725,05 дол. США; 43 618,52 грн пені та 1 820 грн судових витрат. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12.03.2012 у справі № 2-612/2012 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 49-Ф/07 від 30.03.2007 у розмірі 176 725,05 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м. шляхом проведення прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у сумі 1 499 300 грн. На виконання вищезазначених судових рішень видано виконавчі листи № 2-613/12 від 16.03.2012 та № 2-612/11 від 25.04.2012. 23.10.2012 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим М.А. винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень № 60393533 та № 60393198 з примусового виконання згаданих вище виконавчих листів. Постановою приватного виконавця Корольова М.А. від 23.10.2019 об`єднано виконавчі провадження № 60393533 та № 60393198 у зведене виконавче провадження № 60395025. Постановою приватного виконавця від 26.06.2020 у ЗВП № 60395025 здійснено опис та арешт майна боржника - [PERSON] , а саме: двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м. Як установлено судом та слідує з наявних у справі матеріалів у спірній квартирі зареєстровані відповідачі, зокрема [PERSON] з 28.02.2017, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 10.01.2012. На підтвердження факту проживання вказаних осіб у даній квартирі представником відповідача 2 до відзиву додано довідку ОСББ «ГС10А-Гармонія», видана 08.06.2021 [PERSON] . В спростування факту проживання відповідачів у вказаній квартирі позивач посилається на матеріали виконавчого провадження, а саме на постанови про відкриття виконавчих проваджень № 60393533 та № 60393198 від 23.10.2019 та про опис і арешт майна боржника, в яких адресою проживання відповідача 1 - [PERSON] зазначено: [ADDRESS] та на ту обставину, що [PERSON] було повідомлено приватному виконавцю, що адресою її проживання є: [ADDRESS] . Відтак, із змісту позовної заяви та пояснень представника позивача убачається, що в якості підстави звернення з відповідним позовом до суду позивач вказує на те, що незважаючи на наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачами у добровільному порядку не звільняється жиле приміщення, зокрема двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м, що на переконання Банку породжує у нього, як Іпотекодержателя право вимагати з огляду на приписи статтей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР виселення відповідачів з даної квартири в примусовому (судовому) порядку, оскільки не звільнення квартири та реєстрація малолітніх дітей вже після пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки без згоди Іпотекодержателя перешкоджає позивачу реальної можливості здійснити його продаж на прилюдних торгах. Встановивши вищевикладені обставини, суд дійшов до наступних правових висновків. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку». За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). Суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання щодо виселення мешканців з житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо кредитні кошти були взяті на інші потреби або за їх рахунок було набуто інший об`єкт цивільних прав, а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12.04.2021 у справі № 310/2950/18. З матеріалів справи убачається, що Банк, як іпотекодержатель звернувся з позовними вимогами про виселення відповідачів з квартири, зі зняттям з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що невиконане у добровільному порядку судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки породжує право у іпотекодержателя вимагати виселення мешканців з такого житла, оскільки не звільнення відповідачами іпотечного житла та реєстрація у ньому малолітніх дітей після звернення Банку до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки без згоди іпотекодержателя перешкоджає позивачу здійснити його продаж на прилюдних торгах. Судом установлено, що спірна двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м. була придбана не за кошти отриманого кредиту (225000 дол.США), який був наданий на поточні потреби. Зокрема, із змісту пункту 2.1 договору іпотеки (без оформлення заставної) від 30.03.2007 випливає, що вищевказана квартира належить відповідачу 1 - [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого Тверською І. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 17.09.2004 за №7130. Тобто, спірна квартира була придбана [PERSON] у вересні 2004 року, тоді як кредитний договір на отримання кредиту у розмірі 225000 дол.США та договір іпотеки були укладені 30.03.2007. Вказаний факт не оспорювався сторонами. За таких обставин, беручи до уваги, що спірну квартиру придбано не за рахунок кредиту Банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, та з огляду на приписи статті 109 ЖК Української РСР, суд вважає, що відсутні правові підстави для виселення відповідачів з такої квартири без надання іншого жилого приміщення. Окрім того, суд звертає увагу на те, що вимога про виселення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло. Проте таке позбавлення права має грунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Таким чином, виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.09.2021 у справі №345/2518/19. Таким чином, зважаючи на те, що спірна квартира [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м. не придбана за рахунок кредиту Банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення відповідачі не підлягають. Окрім того, з огляду на приписи статті 109 ЖК Української РСР, гарантії, передбачені положеннями даної статті, а також встановлені судом обставини про те, що спірна квартира придбана не за рахунок кредиту Банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення,суд не приймає до уваги та критично відноситься до позиції представника позивача, який однією з підстав в обгрунтування позову посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають у спірній квартирі та те, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані після укладення договору іпотеки і після звернення Банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд прийшов до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів із спірної квартири слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації зняти з реєстраційного обліку в двокімнатній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 85,3 кв.м. відповідачів, то суд вважає, що у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації. Зважаючи на те, що позовна вимога про зняттяз реєстраційного обліку відповідачів є похідною від позовної вимоги про їх виселення, у задоволенні якої судом відмовлено, суд вважає, що правові підстави для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів відсутні. У зв`язку з відмовою у позові в повному обсязі витрати, пов`язані зі сплатою судового збору слід покласти за правилами статті 141 ЦПК України на позивача.

Outcome: dismissed