Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

12 березня 2016 року [PERSON] подав в суд позов, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою № 7 в будинку № 79 по вул. Плитковій у м. Харкові. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] з січня 2002 року добровільно залишили житлове приміщення за місцем реєстрації. В подальшому відповідачі не виявляли бажання користуватися вказаним житлом, що підтверджується актом обстеження житлових умов за участю сусідів. Вважав, що відповідачі не проживають на спірній житловій площі без поважних причин більше шести місяців. Крім того, всі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення, вищезазначеного приміщення та правила користування житловим приміщенням виконуються виключно позивачем. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 травня 2016 року позов задоволений. Визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою № 7 в будинку № 79 по вул. Плитковій в м. Харкові. 23 грудня 2016 року представник [PERSON] [PERSON] подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2017 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 27 травня 2016 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишено без задоволення. В апеляційній скарзі представник [PERSON] [PERSON] просить заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 травня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, суд, оцінюючи надані докази позивачем, не дотримався вимог щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозвязку доказів у їх сукупності, у звязку з чим рішення суду є необґрунтованим та незаконним. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що фактично причиною відсутності відповідачів в займаному житловому приміщенні є зміна місця проживання, а за таких обставин суд прийшов до висновку, що відповідачи відсутні в займаному приміщенні понад шість місяців без поважних причин, і, як наслідок, втратили право користування квартирою № 7 в будинку № 79 по вул. Плитковій в м. Харкові. З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального права. Матеріалами справи підтверджується, що спірною є квартира [ADDRESS], загальною площею 52,95 кв.м, яка відноситься до державного житлового фонду. В квартирі зареєстровані [PERSON], його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] Із пояснень відповідача [PERSON] та наявних письмових доказів вбачається, що з 2002 року між подружжям [PERSON] постійно виникали сварки щодо права користування житловим приміщенням, у звязку з чим [PERSON] не могла проживати в спірній квартирі, так як [PERSON] постійно чинить їй і сину перешкоди у проживанні у спірній квартирі. Так, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 березня 2005 року відмовлено [PERSON] у позову до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщення та задоволені зустрічні позовні вимоги про поновлення порушеного права та вселення. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 липня 2012 року встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] не мають можливості користуватися спірним житловим приміщенням в звязку із чим їх право повинно бути поновлено шляхом вселення ( а.с. 83-87) . Як зазначається в апеляційній скарзі після виконання рішення суду та вселення відповідачів у спірну квартиру, в листопаді 2012 року [PERSON] знову змінив замки та продовжує чинити перешкоди у проживанні в спірній квартирі [PERSON] та [PERSON] Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] не мають можливості користуватися спірним житловим приміщенням внаслідок перешкод, які чинить позивач. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В абзаці 2 пункту 11 вищезазначеної Постанови зазначено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Із матеріалів справи та пояснень відповідачів вбачається, що позивач постійно перешкоджає у користуванні спірної квартири відповідачам, що підтверджується неодноразовими зверненнями [PERSON] до правоохоронних органів та суду зі скаргами на неправомірні дії позивача, тому вважати, що відповідачі добровільно залишили спірну квартиру у суду апеляційної інстанції немає підстав . Доказів, які б свідчили про добровільне вибуття відповідачів із спірної квартири , позивачем ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не надано. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що законних підстав для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] немає. Враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд, відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed