Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

10 червня 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлов О.А., П'ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповітів недійсними. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] За життя (23.11.2001 року) останній склав заповіт на все майно на користь позивачки. При зверненні до нотаріуса позивачка дізналася про наявність ще двох заповітів батька, складених на ім'я відповідачки (03.09.2010 року та 11.12.2013 року). На думку позивачки, її батько склав останні два заповіти, не усвідомлюючи значення своїх дій, оскільки хворів на атеросклероз, що супроводжувався розладом особистості, поведінки та галюцинаціями, перебував на обліку у лікаря-психіатра. Викладене стало причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання заповітів від 03.09.2010 року та 11.12.2013 року недійсними (т. 3 а.с.а.с. 2 - 4, 19). 17 лютого 2015 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] (т. 4 а.с. 64). 07 червня 2017 року позивачка уточнила позовні вимоги, зазначивши в якості відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та виключивши з числа третіх осіб [PERSON] та П'яту дніпропетровську державну нотаріальну контору (т. 5 а.с.а.с. 236 - 238). Позивачка, її представник у судових засіданнях позов підтримали, пояснивши, що і під час складання заповіту від 03.09.2010 року, і під час складання заповіту від 11.12.2013 року [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій через захворювання на стійкий хронічний психічний розлад. Відповідачі, представник [PERSON] у суді заперечували проти задоволення позову, пояснивши, що позивачка переслідує мету заволодіння спадковим майном після смерті [PERSON], який насправді розумів наслідки своїх дій, коли вчиняв оспорювані правочини. Представник Першої дніпровської державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов О.А. до суду не з'явилися, звернувшись із заявами про розгляд справи за їхньої відсутності (т. 3 а.с.а.с. 32, 167, 168, 188, 206, 236, т. 4 а.с.а.с. 20, 100, 197, 233, т. 5 а.с.а.с. 123, 226, т. 6 а.с. 8). Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, допитавши свідків, експерта, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка доводиться дочкою [PERSON], [INFO]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] доводяться останньому онуками (т. 1 а.с.а.с. 5, 8, 9, т. 3 а.с. 41-звор.). 23 листопада 2001 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе належне йому майно позивачці. Заповіт був посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований у реєстрі за №6-7363 (т. 3 а.с. 15). 03 вересня 2010 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе належне йому майно у рівних частках [PERSON], [PERSON], [PERSON] Заповіт був посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований у реєстрі за №10-1620 (т. 3 а.с. 166). 10 травня 2011 року позивачка звернулася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про визнання [PERSON] недієздатним, обґрунтувавши її тим, що останній страждає на хронічний психічний розлад та не здатен усвідомлювати значення своїх дій (цивільна справа №2о-63/2011) (т. 1 а.с.а.с. 1 - 4, 142 - 144). 18 грудня 2012 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №2о-63/2011 було ухвалене рішення про відмову у задоволенні заяви. Рішення суду було обґрунтоване тим, що заявниця не довела наявність у [PERSON] хронічного стійкого психічного розладу, внаслідок якого він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказане рішення оскаржувалося, але набрало законної сили (т. 1 а.с.а.с. 207, 208, 246 - 248). 11 грудня 2013 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе належне йому майно [PERSON] Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. і зареєстрований у реєстрі за №1631 (т. 3 а.с. 78). [INFO] [PERSON] помер (т. 3 а.с. 45-звор.). 09 січня 2014 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом від 23.11.2001 року і за законом (т. 3 а.с. 37-звор.). 18 січня 2014 року [PERSON] також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом від 11.12.2013 року і за законом (т. 3 а.с. 45). 19 червня 2014 року [PERSON] також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом від 03.09.2010 року і за законом (т. 3 а.с. 49-звор.). 30 жовтня 2014 року судом було призначено посмертну судову психіатричну експертизу (т. 3 а.с.а.с. 218, 219), на вирішення поставлено наступні питання: - чи страждав [PERSON] за життя на будь-яке психічне захворювання (яке саме, давність, характер, ступінь тяжкості)?; - чи міг [PERSON] за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними під час складання заповіту від 03.09.2010 року?; - чи міг [PERSON] за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними під час складання заповіту від 11.12.2013 року? Проведення експертизи було доручено експертам КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради. 11 грудня 2014 року КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради було складено акт судово-психіатричного експерта №45 (т. 4 а.с.а.с. 3 - 6), згідно з яким: -[PERSON] на час складання заповітів виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції; -за своїм психічним станом у вказаний період часу [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. 02 лютого 2016 року судом було призначено повторну посмертну судову психіатричну експертизу (т. 5 а.с.а.с. 136, 137), на вирішення поставлено наступні питання: - чи страждав [PERSON] за життя на будь-яке психічне захворювання (яке саме, давність, характер, ступінь тяжкості)?; - чи міг [PERSON] за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними під час складання заповіту від 03.09.2010 року?; - чи міг [PERSON] за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними під час складання заповіту від 11.12.2013 року? Проведення експертизи було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України. При цьому експертній установі, крім матеріалів справи, за численними клопотаннями експертів, додатково були надані документи медичного характеру, витребувані судом (виписки з історій хворіб, амбулаторні картки [PERSON], медичні книжки, медичні карти стаціонарного хворого), копії цивільних справ №№203/4146/13-ц, 0418/515/12, 2-1414/12, оптичні диски з них тощо. 20 вересня 2016 року Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України було складено висновок судово-психіатричного експерта №31 (т. 5 а.с.а.с. 175 - 205), згідно з яким: -виходячи з наявних даних, визначити психічний стан [PERSON] та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 03.09.2010 року не є можливим; -[PERSON] на момент складання заповіту 11.12.2013 року виявляв тяжкий психічний розлад у формі судинної деменції і за своїм психічним станом був нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім, безоплатним, реальним, каузальним, розпорядницьким правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі заповідача. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. У відповідності з частиною 3 статті 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За правилами, встановленими частиною 1 статті 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Частиною 2 статті 1257 ЦК передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Аналіз обставин, встановлених судом під час розгляду справи, у контексті частини 3 статті 203, частини 1 статті 225 ЦК, дає підстави вважати, що під час складання заповіту від 11.12.2013 року заповідач не мав волі на укладення такого правочину, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Так, згідно з актом судово-психіатричного експерта №45 від 11.12.2014 року КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради [PERSON] на час складання заповіту від 11.12.2013 року виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції і за своїм психічним станом у вказаний час не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Такий висновок додатково був підтверджений повторною посмертною судово-психіатричною експертизою, проведеною Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України, згідно з якою [PERSON] на момент складання заповіту 11.12.2013 року виявляв тяжкий психічний розлад у формі судинної деменції і за своїм психічним станом був нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Ці висновки не є такими, що мають ознаки припущення, є однозначними, обґрунтованими, вмотивованими, отже є належними, допустимими й достатніми доказами, у розумінні глави 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У судовому засіданні за клопотанням представника відповідачки у режимі відеоконференції було допитано експерта-доповідача Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України [PERSON], що проводив дослідження, який підтвердив зроблені ним висновки, дав змістовні відповіді на по ставлені запитання. Переконливих доказів, що спростували би вказаний висновок експерта ані відповідачі, ані представник відповідачки суду не надали. При цьому суд критично ставиться до показань свідків відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вони жодним чином не підтвердили психічний стан [PERSON] під час вчинення оспорених правочинів, а лише продемонстрували неприязні взаємини, що склалися між позивачкою, з одного боку, та відповідачами, з другого, конфліктні ситуації, що періодично виникали на побутовому ґрунті між [PERSON] та сторонами у справі. Про ці обставини додатково свідчать численні матеріали про відмову у порушенні кримінальних справ за період від 03.03.2011 року по 05.10.2011 року, витребувані судом від Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне заявлений у справі позов у частині визнання недійсним заповіту від 11.12.2013 року задовольнити. Разом з цим, суд не вбачає підстав для визнання недійсним заповіту, складеного 03.09.2010 року. Так, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним з доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише другорядне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 29.02.2012 року, ухваленій у справі №6-9цс12, яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом. Згідно з висновком повторної посмертної судової психіатричної експертизи, який є більш змістовним та повним за дослідженими матеріалами (отже й більш обґрунтованим, у порівнянні з дослідженням, виконаним КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради), визначити психічний стан [PERSON] та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 03.09.2010 року не є можливим. Таким чином, проведеною у справі повторною експертизою не було встановлено обставини, які б давали можливість визнати вказаний заповіт недійсним з підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК. За змістом статті 3 Закону України від 22.02.2000 року №1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» в Україні діє презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Належних, допустимих і достатніх доказів, які б вказували на те, що [PERSON] під час складання заповіту від 03.09.2010 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, в матеріалах справи не міститься. Ураховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині.

Outcome: partial