Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

11 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на майно. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер її батько [PERSON] , внаслідок чого відкрилась спадщина. Вказує, що їй, як спадкоємцю померлого першої черги, приватний нотаріус роз`яснила, що автомобіль KIA SORENTO, 2009 року випуску, не входить у спадкову масу [PERSON] , оскільки останній після смерті свого батька [PERSON] відмовився від прийняття спадщини. Зазначає, що її батько, відмовляючись від спадщини, помилково вважав, що відмовляється лише від квартири, а не спірного транспортного засобу, а тому саме внаслідок неправильного розуміння суті поданої [PERSON] заяви, автомобіль KIA SORENTO, 2009 року випуску, було успадковано відповідачем. Повідомляє, що її покійний батько, вважаючи, що відмовився лише від спадкування квартири, а не транспортного засобу, користувався безперервно, відкрито та добросовісно спірним автомобілем до своєї смерті, про що знав відповідач і не заперечував цього. Стверджує, що із врахуванням тривалості володіння автомобілем її батько за життя та нею після його смерті наявні всі правові підстави для визнання за нею права власності на автомобіль KIA SORENTO, 2009 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 2497, за набувальною давністю. Ухвалою суду від 26.08.2020р. відкрито спрощене позовне провадження в даній справі, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті спору та призначено судове засідання на 22.09.2020р. о 11 год. 00 хв. 22 вересня 2020р. здійснено перехід із спрощеного позовного провадження у загальне, призначено підготовче засідання на 02.10.2020р., за клопотанням позивача [PERSON] витребувано додаткові докази, зокрема, спадкові справи заведені після смерті діда [PERSON] та батька [PERSON] . Ухвалою суду від 02.10.2020р. задоволено клопотання [PERSON] про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів та виклик свідків, за ініціативою суду залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , яка діє у власних інтересах та як законний представник малолітньої [PERSON] , відкладено підготовче засідання на 16.10.2020р. 16 жовтня 2020р. за заявою представника позивача [PERSON] залучено до участі у справі співвідповідачів [PERSON] , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої [PERSON] , відкладено підготовче засідання на 11.11.2020р. В підготовче засідання 11.11.2020р. учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення підготовчого засідання, що підтверджується їхніми розписками (а.с. 115-116), не з`явилися. При цьому, позивач [PERSON] 11 листопада 2020р. подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності її представника. Зазначила. Що з огляду на визнання позову відповідачами, відмовляється від виклику свідків та просить винести рішення у підготовчому засіданні (а.с. 121). Відповідач [PERSON] ще 17 вересня 2020р. подав заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності; позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с. 35). Відповідач [PERSON] , яка одночасно діє в своїх інтересах та як законний представник малолітньої доньки [PERSON] , подала відзив на позовну заяву, згідно якого повністю визнала позовні вимоги та погодилась із наданими позивачем доказами і доводами (а.с. 117). Окрім того, 11 листопада 2020р. подала заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутності (а.с. 120). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст. 223 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення підготовчого засідання у відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, розглянувши заяви відповідачів про визнання позову, суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новодністровського міського управління юстиції Чернівецької області 21.02.2011р., актовий запис №08 (а.с. 54.). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Шамброю В.А. була відкрита спадкова справа №16/2011 (а.с. 50-66), із якої вбачається що спадкоємцями першої черги за законом були сини померлого [PERSON] , [PERSON] та дружина [PERSON] . До спадкового майна входила частина квартири у [ADDRESS] , та транспортний засіб KIA SORENTO, 2009 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 2497. 03 серпня 2011 року [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] , а [PERSON] та [PERSON] подали заяви про відмову від прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , (а.с. 53, 58-59). Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221-1222, ст. 1223, ч. 1 ст. 1258, ст. 1261 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ч.ч. 1, 2 ст. 1268-1269, ч.1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Аналіз вищенаведених норм та обставини справи дають підстави для висновку, що все спадкове майно померлого [PERSON] , з огляду на відсутність заповіту, подані заяви про прийняття та відмову від прийняття спадщини, було успадковано лише сином [PERSON] . Отже, до відповідача в тому числі перейшло право власності на спадкове майно померлого батька, зокрема, спірний автомобіль KIA SORENTO, 2009 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 2497, який був зареєстрований на момент смерті за [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 14.07.2009 р. (а.с. 19). Однак увесь час після смерті [PERSON] спірний автомобіль не був перереєстрований на відповідача, оскільки фактично ним користувався його брат [PERSON] . При цьому, [PERSON] є батьком позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Новодністровською міською радою 15.06.1999р., свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Новодністровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 19.10.2018р. (а.с. 7-8) Дане користування було відкритим, добросовісним, так як не заперечувалось зі сторони власника, що підтверджується полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/2251153 від 27.02.2013р., №АС/9797945 від 27.02.2014р., №АІ/7642085 від 25.02.2015р., №АЕ/8634623 від 15.03.2016р., №АК/5960978 від 16.03.2017р., №АМ/5914642 від 05.03.2018р. (а.с. 13-18), в яких страхувальником вказано [PERSON] ; фотографіями (а.с. 96-97); нарядом-замовленням №11 від 10.08.2016р. та товарними чеками від 02.08.2016р. (а.с. 94-95), з яких вбачається оплата проведення ремонтних робіт спірного автомобіля [PERSON] , та заявою відповідача від 17 вересня 2020 року, якою він визнає позовні вимоги, а відтак і обставини добросовісного та відкритого користування автомобілем KIA SORENTO, 2009 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 2497, батьком позивача. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Новодністровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 07.08.2018р., актовий запис №47 (а.с. 12). Так, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, невилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років, для рухомого - п`ять. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Враховуючи вищенаведені та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що померлий [PERSON] безперервно, добросовісно, безтитульно та відкрито користувався спірним транспортним засобом більше 5 років. Однак, враховуючи відсутність на момент смерті [PERSON] рішення суду про визнання за останнім права власності, юридичної легітимізації набуття права власності за набувальною давністю за [PERSON] не відбулось, а тому спірний транспортний засіб не може входити у спадкову масу померлого батька позивача. Натомість, відповідно до ч. 2 ст. 344, ст. 1218 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, до складу спадщини померлого [PERSON] увійшло право на включення безперервного, відкритого, безтитульного і відкритого строку користування спірним автомобілем. Як вбачається із копії спадкової справи [PERSON] № 31/2018 (а.с. 67-91) та встановлено судом, спадкоємцями першої черги померлого є позивач [PERSON] , жінка померлого [PERSON] , мати померлого [PERSON] та малолітня дочка [PERSON] . [INFO] [PERSON] , яка у зв`язку із реєстрацією шлюбу 19.10.2018р. із [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », подала заяву №100 про прийняття спадщини після батька [PERSON] (а.с. 69, 77). 15 вересня 2018 року [PERSON] подала заяву №101 від свого імені та в інтересах малолітньої дочки [PERSON] про прийняття спадщини [PERSON] (а.с. 79). 25 січня 2019 року [PERSON] подала заяву №14 про відмову від частки у спадковому майні [PERSON] на користь [PERSON] та спадкоємця другої черги - брата померлого [PERSON] (а.с. 86). 25 січня 2019 року [PERSON] подав заяву №15 про відмову від частки у спадковому майні померлого брата [PERSON] на користь племінниці [PERSON] (а.с. 89). Як зазначалось вище відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221-1222, ст. 1223, ч. 1 ст. 1258, ст. 1261 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ч.ч. 1, 2 ст. 1268-1269, ч.1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 1273, ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Окрім того, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Аналіз вищенаведених норм та обставини справи дають підстави для висновку, що все спадкове майно померлого [PERSON] , з огляду на відсутність заповіту, подані заяви про прийняття та відмову від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців, було успадковано в наступних частках: позивачем 2/8 частки спадкового майна, [PERSON] та [PERSON] - по 3/8 частки спадкового майна кожною. Відтак, позивач не являється єдиною спадкоємицею померлого [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, судом встановлено, що після смерті [PERSON] спірним транспортним засобом продовжувала безперервно, відкрито, безтитульно та добросовісно володіти лише позивач [PERSON] . Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки [PERSON] , визнали позов та не заперечували проти реалізації тільки позивачем права на використання строку спадкодавця [PERSON] щодо безперервного, відкритого, безтитульного та добросовісного володіння спірним майном, за відсутності підстав для відмови у прийнятті такого визнання, суд дійшов висновку, що позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення. Отже, за [PERSON] слід визнати право власності на автомобіль KIA SORENTO, 2009 року випуску, за набувальною давністю. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. А відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки визнання позову відповідачами було заявлено в підготовчому засіданні, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме, 937, 90 грн. Натомість з кожного із відповідачів підлягає стягненню на користь позивача по 312, 63 грн. понесених [PERSON] процесуальних витрат. Відтак, враховуючи, що [PERSON] діє від свого імені та імені своєї малолітньої доньки [PERSON] , з останньої слід стягнути 625, 26 грн. судового збору на користь [PERSON] . На підставі ст.ст. 328, 344, 1216-1218, 1220-1223, 1258, 1261, 1268-1270, 1273-1274 ЦК України,

Outcome: approved