Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

11 січня 2021 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулось до Бердянського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 41 925 , 84 гривень. Позов обґрунтовано наступним. [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 22.10.2013 року, тобто фактично між Банком та [PERSON] укладено договір. В заяві про укладення кредитного договору від 22.10.2013 року відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ними договір. Договором та зазначеними правилами передбачено порядок і умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 06.12.2020 року заборгованість відповідача становить 56077,60 грн, з яких: 41925,84 грн заборгованість за тілом кредиту; 41925,84 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14151,76 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит. З урахуванням того, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, просять стягнути з відповідача тільки заборгованість за кредитним договором б\\н від 22.10.2013 року станом на 06.12.2020 року в розмірі 41925,84 грн. та судові витрати в розмірі 2270 грн. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 22.01.2021 року відкрито провадження у справі , справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. (а.с.32 т.1) 29.07.2021 року АТ КБ «Приватбанк» подав до суду уточнену позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 56077, 60 гривень. Позов обґрунтовано наступним. [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 25.01.2008 року, згідно якої отримав кредитну картку, а у 2013 році було здійснено перевипуск картки, тобто фактично між Банком та [PERSON] укладено договір. Відповідач при підписанні Анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ними договір. Договором та зазначеними правилами передбачено порядок і умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 13.06.2021 року заборгованість відповідача становить 56077,60 грн, з яких: 41925,84 грн заборгованість за тілом кредиту; 41925,84 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14151,76 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит. Просять стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 25.01.2008 року у розмірі 56077,60 грн. станом на 13.06.2021 року та судовий збір у розмірі 2270 грн. 29.03.2021 року до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , в якому відповідач заперечує щодо позовних вимог з тих підстав, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на сайті www.privatbank.ua» не є складовою частиною Анкети -заяви від 22.10.2013 року. В анкеті-заяві відсутні відмітки про обраний тип банківської картки, а також бажаний кредитний ліміт по платіжній картці «Універсальна/Gold. З тексту позовної заяви та розрахунків заборгованості станом на 31.05.2015 року, 30.05.2019 року, 06.12.2020 року, доданих до позовної заяви, не вбачається яким чином та коли утворилася заборгованість за тілом кредиту у сумі 41925,84 грн при зазначеному позивачем кредитному ліміті в розмірі 15000,00 грн. Додані до позовної заяви розрахунки заборгованості не підтверджуються будь-якими доказами, не відповідають правовідносинам, що склалися та фактичним обставинам справи. В порушення зазначених вимог позивач не зазначає та не надає доказів суми отриманих кредитних коштів та дати їх отримання.(а.с.144-147 т.1) В судове засідання представник позивача не з`явився, причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи наявне клопотання від представника позивача про розгляд справи за його відсутності, в якому позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Представник відповідача адвокат Лєбєдєв О.В. позовні вимоги не визнав, в задоволенні позовних вимог просить відмовити з тих підстав, що заборгованість за кредитом відповідачем переплачена та крім того, сплинув строк позовної давності для позивача. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25.01.2008 року відповідач [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.191 т.1) З вищезазначеної анкети вбачається, що [PERSON] виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку та підписав довідку об умовах кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна», однак суму бажаного кредиту не вказав. (а.с.191-192 т.1) АТ КБ «ПриватБанк» надало [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, однак початкову суму кредиту на платіжну карту відповідача, ані позовна заява, ані долучені до позовної заяви письмові докази не містять. В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначеній у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову. Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної кратки, оформленої на [PERSON] , початковий кредитний ліміт не вказаний (а.с.28 т.1). Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку «Універсальна», 30 днів пільгового періоду № 4149605355815416, якою користувався. (а.с.192 т.1). 22.10.2013 року відповідач [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.30 т.1) З вищезазначеної анкети вбачається, що [PERSON] виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку, однак суму бажаного кредиту не вказав. (а.с.30 т.1) Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 15000 грн, що зазначеній у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку № [NUMBER] з встановленим розміром кредитного ліміту 15000 грн. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної кратки, оформленої на [PERSON] , старт карткового рахунку 24.10.2007 року за платіжною кредитною карткою № [NUMBER] , зміна кредитного ліміту 15.11.2013 року, кредитний ліміт (встановлення кредитного ліміту) -15000,00 грн, зміна кредитного ліміту 09.06.2015 року (зменшення кредитного ліміту) - 12760,00 грн, зміна кредитного ліміту 17.04.2019 року (зменшення кредитного ліміту) -0,00 грн. (а.с.28 т.1) Таким чином судом встановлено, що 25.01.2008 року відповідач [PERSON] підписав Анкету-заяву, разом з якою підписав довідку об умовах кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду та отримав платіжну кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії 10/15, по якій позивачем не надано жодного письмового підтвердження про встановлення початкової суми наданого кредитного ліміту . 22.10.2013 року відповідач [PERSON] підписав Анкету-заяву та 15.11.2013 року отримав платіжну кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії 07/17, на яку встановлений кредитний ліміт у розмірі 15 000 грн (а.с.29 т.1). Факт отримання та користування [PERSON] кредитними коштами підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с.73-120 т.1) Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» строк дії банківської картки № [NUMBER] , отриманої за договором б/н від 25.01.2008 року, сплив у жовтні 2015 року, строк дії банківської картки № [NUMBER] , отриманої за договором б\\н від 22.10.2023 року, сплив в липні 2017 року (а.с.29 т.1). Позивачем не надано даних про те, що в подальшому кредитна картка перевипускалася. Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач в уточненій заяві, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б\\н від 25.01.2008 року у розмірі 56077,60 грн. станом на 13.06.2021 року, з яких: 41925,84 грн заборгованість за тілом кредиту; 41925,84 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14151,76 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит. При цьому суд зазначає, що в мотивувальній частині уточненого позову позивач посилається на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом і вважають, що заборгованість за кредитом складає суму 41925,84 грн., тоді як позивач вказує ціну позову 56077, 60 грн., в прохальній частині позову позивач просить стягнути з відповідача повну суму заборгованості в розмірі 56077,60 грн станом на 13.06.2021 року, тобто виходячи з прохальної частини уточненої позовної заяви позивач просить стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 41925,84 грн та заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит в розмірі 14151,76 грн . Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Суд зазначає, що між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у спірному випадку - АТ КБ ПриватБанк ). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив в уточненому позові, у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом за договором б\\н від 25.01.2008 року. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 січня 2008 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ ПриватБанк як невід`ємну частину спірного договору. Однак при цьому суд звертає увагу на те, що строк дії кредитного договору б/н від 25.01.2008 року закінчився з закінченням строку дії кредитної картки № [NUMBER] у жовтні 2015 року, а з закінченням строку дії кредитного договору припиняється право у позивача на нарахування відсотків. З виписки руху кредитних коштів за договором б\\н станом на 09.12.2020 року чітко вбачається, що з 15 листопада 2013 року діє платіжна картка №51687423306622188 за кредитним договором б\\н на підставі підписаної відповідачем Анкети-заяви від 22.10.2013 року з встановленим кредитним лімітом на картку в розмірі 15 000 грн. (а.с.91 т.1). Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ ПриватБанк від 22.10.2013 року, а також те, що ці документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у зазначених банком розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. Верховний Суд вважає, що до спірних правовідносин також неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ ПриватБанк у період з часу виникнення спірних правовідносин (як з 25 січня 2008 року, так і з 22.10.2013 року) до моменту звернення до суду з позовом (11 січня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З наведених підстав суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Оскільки в анкеті заяві, яка підписана [PERSON] сторони не узгодили відсоткову ставку за користування кредитними коштами, строків внесення платежів, та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 14151,76 грн, відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Як вбачається з уточнених позовних вимог позивача, позивач просить стягнути на підставі Анкети-заяви б/н від 25.01.2008 року заборгованість за кредитом у розмірі 41925,84 грн станом на 13.06.2021 року. До позову позивачем долучений розрахунок заборгованості за договором №б/н від 25.01.2008 року станом на 31.10.2015 року, згідно якої рух по картковому рахунку відповідача починається з 15.11.2013 року та закінчується 30.08.2019 року (а.с.10-19 т.2), розрахунок заборгованості за договором №б/н від 25.01.2008 року станом на 30.09.2019 року, згідно якої рух по картковому рахунку відповідача починається з 01.11.2015 року та закінчується 30.09.2019 року (а.с.15-19 т.2), розрахунок заборгованості за договором №б/н від 25.01.2008 року станом на 13.06.2021 року, згідно якої рух по картковому рахунку відповідача починається з 01.10.2019 року та закінчується 13.06.2021 року (а.с.20 т.2), Відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства підстави і предмет позову визначає позивач. Суд визначає правову природу відносин між сторонами спору (надає правову кваліфікацію відносинам сторін), визначає норму матеріального права, яка регулює правовідносини сторін. Банк у позові не вказує, яким чином виникла заборгованість за тілом кредиту. У позові вказується тільки на те, що [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Ні зі змісту позовної заяви, ні з наданого Банком розрахунку заборгованості не вбачається отримання відповідачем кредиту у розмірі - 41 925, 84 грн. Банк вказує, що кредитний ліміт був збільшений до - 15 000 гривень, при цьому заборгованість відповідача за кредитом становить - 41 925,84 гривень, однак, доказів саме такої заборгованості Банк не надає. Дослідивши надані Банком розрахунки судом встановлено таке. Позивачем надана виписка за договором б\\н станом на 09.12.2020 року за період з 26.01.2008 року по 23.10.2020 року (а.с.73-120 т.1) З матеріалів справи вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами шляхом їх зняття з кредитної картки, здійснював платежі, а також поповнював картку. Як вбачається з матеріалів справи строк дії кредитного договору № б/н від 25.01.2008 року сплив у жовтні 2015 року у зв`язку зі спливом строку дії платіжної банківської картки № [NUMBER] , строк дії кредитного договору № б/н від 22.10.2013 року сплив в липні 2017 року у зв`язку зі спливом строку дії платіжної банківської картки № [NUMBER] (а.с.29 т.1). Верховний Суд України у Постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування. Як вбачається з виписки за договором №б/н станом на 09.12.2020 року, після закінчення строку дії картки № [NUMBER] з терміном дії 07/17, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.08.2017 року складала 16505, 40 грн, тоді як після 07/17 позивач продовжив нараховувати відсотки, пеню та інші нарахування за користування кредитом . Вказуючи розмір заборгованості відповідача станом на 06 грудня 2020 року у розмірі 41925,84 грн, позивачем не надано доказів щодо перевипущення банком картки у подальшому після закінчення строку дії, тобто не було надано доказів правомірності нарахування банком відсотків, а тому вказаний розмір заборгованості не підтверджений доказами . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому проценти за користування кредитом поза межами строку дії договору, за період з серпня 2017 року по 13 червня 2021 року (дата по яку банк просить стягнути відсотки), не підлягають нарахуванню, а вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню. Отже, хибність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц. За таких обставин, судом встановлено та підтверджується наданим позивачем випискою руху коштів за договором б\\н станом на 09.12.2020 року (а.с.73-120 т.1), що в суму заборгованості за кредитом фактично входить заборгованість за тілом кредиту та нараховані, після спливу строку дії платіжної кредитної картки, відсотки, пеня та інші нарахування, що і складає позивачем заборгованості за кредитом в розмірі 41925,84 грн. Так, відповідно до вказаної виписки, відповідач [PERSON] с 01 серпня 2017 року сплачував в рахунок погашення заборгованості грошові суми, а саме: 18.08.2017 року- 800 грн 25.08.2017 року -1000 грн 25.09.2017 року -824, 00 грн 09.10.2017 року -862,76 грн 27.11.2017 року -881, 00 грн 07.02.2018 року - 3000, 00 грн 21.03.2018 року - 1000, 00 грн 25.04.2018 року - 1010, 00 грн 26.05.2018 року - 1050, 00 грн 24.06.2018 року - 1050, 00 грн 20.07.2018 року - 1000, 00 грн 26.07.2018 року - 23, 64 грн 27.08.2018 року - 1, 82 грн 22.11.2018 року - 5000, 00 грн 26.12.2018 року - 0, 91 грн 15.07.2019 року - 500, 00 грн 13.09.2019 року - 500, 00 грн 01.11.2019 року - 1000, 00 грн 02.12.2019 року - 1000,00 грн 17.01.2020 року - 500, 00 грн, а всього на загальну суму 21004,13 грн. Таким чином, відповідач суму залишку кредиту, яка станом на 01.08.2017 року складала 16505, 40 грн, сплатив у повному обсязі. 02 червня 2021 року [PERSON] в особі представника адвоката Лєбєдєва О.В. подано до суду заперечення проти відповіді на відзив, у якій відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності з тих підстав, що (а.с. 220-223 т.1). Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Частиною п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18). В укладеному сторонами кредитному договорі у вигляді анкети-заяви строк дії кредитного договору не зазначено, однак строк дії картки до серпня 2017 року,однак після закінчення строку дії картки, відповідач [PERSON] продовжив сплачувати грошові кошти в рахунок погашення заборгованості. Таким чином, підстави для відмови у позові з мотивів спливу позовної даності у суду відсутні. Подібного висновку за аналогічних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2021 року (справа № 333/36/18, провадження № 61-11081св19). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З матеріалів справи встановлено, що позивач своїми правами щодо предмета спору належним чином не скористався, а саме не надав пояснень суду щодо суми заборгованості за кредитним договором та незважаючи на визнання судом явки представника обов`язковою (а.с.227 т.1), в судові засідання не з`являвся, замість явки в судове засідання представник позивача [PERSON] , який не звертався до суду з позовом, подав заяву про відкладення справи у зв`язку з необхідністю уточнення позовних вимог (а.с. 230 т.1) і 29.07.2021 року представник позивача [PERSON] , яка не зверталася до суду з первісним позовом, подала уточнену позовну заяву, в якій вступна та прохальна частини суперечать мотивувальній частині. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України). Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до позичальника про стягнення заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося в уточненому позові, як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у відповідача заборгованості за кредитом станом на 13.06.2021 року (відповідно до уточненого позову) з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України. Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанка» необґрунтовані, не доведені та задоволенню не підлягають, а тому в задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 2 270 грн судового збору, сплаченого при зверненні до суду. За таких обставин, суд приходить до висновку, що пред`явлений АТ КБ «Приватбанк» позов є недоведеним та необґрунтованим, тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed