Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

11.09.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] та просить позбавити його батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідач, являючись батьком дитини не виконують своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дитини, не цікавиться її життям та здоров'ям, аліменти за рішенням суду не платить, дитину не відвідує, чим самоусунувся від виконання батьківських прав. Позивачка до суду не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує та наполягає на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що з дитиною не бачиться, оскільки позивачка робить йому перешкоди у відвідуванні дитини, не приймає платежі, які він пересилає їй на утримання дитини, борг по сплаті аліментів виник через те, що позивачка не надала рахунок на якій сплачувати аліменти. Крім цього, пояснив, що бажає приймати участь у вихованні та утриманні дитини, має стабільних дохід, та планує звернутися до органу опіки та піклування щодо вирішення питання про можливість бачити дитину. Представник третьої особи - начальник служби у справах дітей Сарсаков В.Д. в судовому засіданні висловився проти задоволення позову та надав висновок органу опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Вислухавши пояснення відповідача, третьої особи, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] являється батьком малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.02.2010 року, виданого Першим Суворівським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 22.12.2011 року. Після розірвання шлюбу, дитина проживає з позивачкою, що підтверджено довідкою про склад сім'ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 21.07.2014 року. На підставі рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 20.02.2012 року, з відповідача стягнуто аліменти в твердій грошові сумі 500 грн. на утримання дитини [PERSON], [INFO], до його повноліття. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у п.п. 15,16 Постанови від 30.03.2007 року за № 3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно принципу 2 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений соціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, котрі можуть її дозволити бути розвинутою фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом, та в умовах свободи і гідності. При видавництві з цією метою законів головним повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації від 21.11.2014 року за «№ 01/01-26/2633 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON], [INFO], яким суд також бере до уваги при прийнятті рішення. Крім цього, зазначеною Постановою Пленуму ВСУ роз'яснено, що оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. З пояснень відповідача в судовому засіданні вбачається, що він любить сина, хоче налагодити стосунки з ним, займатися його вихованням і утриманням, бажає матеріально допомогати та вирішити питання щодо можливості відвідування дитини. При розгляді матеріалів справи суд враховує вимоги ч.ч. 8,9 ст. 7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, а також заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а інші заходи впливу відносно нього не здійснювались, суд приходить до висновку, щодо відсутності достатніх обставин, які б свідчили про необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу на нього як позбавлення батьківських прав. Суд вважає, що відповідач винен в тому, що не приділяє достатньої уваги дитині, але в зв'язку з тим, що ніхто не застережений від неправильних вчинків, однак кожен при цьому має право на виправлення своїх необдуманих вчинків, дитина має знати своїх батьків, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову та попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON], [INFO], виконуючи в подальшому обов'язки щодо виховання та утримання дитини, передбачені сімейним законодавством в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed