Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

10 вересня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір застави корпоративних прав №100.2.3-01/313-09 від 30.04.2009 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] Вимоги обгрунтовані тим, що заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 07.09.2012 року було звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав №100.2.3-01/313-09 від 30.04.2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки у статутному капіталі в розмірі 25% статутного капіталу ТОВ «Гарант Бетон», що становить 5 977 673,00 грн. Рішення набрало законної сили. Позивач зазначає, що він не підписував оспорюваний договір, йому не було відомо про факт укладання зазначеного договору. В день підписання договору позивач перебував поза межами України. В судовому засіданні представник позивачів заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав заявлені вимоги та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що суду не надано доказів, що позивач не підписував оспорюваний договір. Крім того представник просив застосувати строки позовної давності, так як договір було укладено 30.04.2009 року. Треті особи представників в судове засідання не направили, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили, пояснення чи заперечення на заявлені вимоги до суду не надійшли. Тому суд на підставі положень статті 223 ЦПК України продовжив слухання справи у відсутність представників третіх осіб. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представника позивачів та представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 30.04.2009 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», далі - Заставодержатель, Банк) та [PERSON] (далі - Заставодавець) був підписаний Договір застави №100.2.3-01/313-09 за умовами якого цей договір забезпечує вимоги Заставодержателя, що випливають з Договору про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії від 14.07.2008 року №100.2.3-01/193к-08 та будь-яких змін і доповнень до нього, в тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом, збільшення строку користування кредитом, суми кредиту, укладених протягом строку його дії, укладеного між Заставодержателем і Боржником за умовами якого Заставодержатель надав Боржнику кредит у розмірі 2 000 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 13 липня 2011 року зі сплатою процентів у розмірі 14% річних на транш в розмірі 1 150 000,00 доларів США надані до 17.04.2009 року, та 15,5% річних на транш в розмірі 850 000,00 доларів США надані з 17.04.2009 року. Заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 07.09.2012 року (справа №2-1547/2012 рік) позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Бетон», Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Житло» про звернення стягнення на предмет заставизадоволено частково та у рахунок погашення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 14 липня 2008 року у розмірі 3 224 635 дол. 51 центів США та 538 000 грн. звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки у статутному капіталі (фонді) у розмірі 5 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 5 000 грн. Звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки в статутному капіталі (фонді) в розмірі 51 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 821 328 грн 60 коп. Звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки в статутному капіталі (фонді) в розмірі 25 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 5 977 673 грн. Звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки у статутному капіталі (фонді) в розмірі 14 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 14 500 грн. Звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки у статутному капіталі (фонді) в розмірі 5 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 5000 грн. Рішення набрало законної сили. Представник позивача [PERSON] звертаючись до суду із позовом зазначав, що позивач не перебував на території України в день підписання договору та договір підписував не він. З інформації, наданої прикордонною службою України на запит представника позивача, [PERSON] не перебував на території України 30.04.2009 року. Доказів на спростування зазначеного сторона відповідача суду не надала. Крім того, на підставі ухвали суду від 04.02.2016 року було призначено почеркознавчу експертизу. Висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №1515-1517/18-32 від 23.03.2018 року встановлено, що підпис від імені [PERSON], який міститься у графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ» у Договорі застави корпоративних прав №100.2.3-01/313-09 від 30.04.2009 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] Крім того ту обставину що [PERSON] не підписував оспорюваний договір також підтверджує і висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 29.05.2017 року. Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до положень статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків (стаття 218 ЦК України). Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не підписував оспорюваний договір, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог та визнання договору недійсним. Так як під час розгляду справи встановлено, що позивач не підписував оспорююваний договір, в судовому засіданні не було спростовано зазначене позивачем, що його представник дізнався про існування договору лише 03.10.2013 року, після ознайомлення з матеріалами справи в Оболонському районному суді м.Києва, до суду позовна заява надійшла 10.09.2015 року, тому суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строки звернення до суду з позовними вимогами. А тому підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності відсутні. Водночас суд вбачає за можливе на підставі ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 487,20 грн. та 8 008,00 грн. сплачені за проведення експертизи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved