Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

11 липня 2014 року [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], Другого Київського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, управління Пенсійного фонду України у Київському районі міста Одеси та за уточненими вимогами просить стягнути з відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 50275,50 грн., з яких: інфляційні втрати за період з 01.08.2011 по 01.07.2014 в розмірі 28443,00 грн. та три проценти річних в розмірі 21832,50 грн. від простроченої за цей же період суми боргу. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 липня 2005 року апеляційним судом Одеської області по справі №22-3658/2005 ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики у розмірі 252500 грн., що еквівалентно 50000 дол. США. У зв'язку з тим, що відповідач вищевказане рішення суду не виконав належним чином і в повному обсязі, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов'язання, остання повинна сплатити грошову суму з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних. Відповідач [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на наявність судових рішень, якими раніше було відмовлено у задоволенні аналогічних вимог [PERSON], на пропуск строку позовної давності, а також те, що відносно позивача порушена кримінальна справа, за ознаками шахрайських дій, пов'язаних з незаконною видачею кредитів та заволодінням майном осіб. Також відповідач вказує, що рішення суду вона виконує у можливі для неї строки та розмірах, шляхом відрахування грошових сум з її пенсії, які робить районне управління пенсійного фонду за виконавчим листом. Відповідач зауважує, що невиконанню рішення суду сприяє сам позивач шляхом накладення арешту на її майно, що перешкоджає його реалізації для наступного розрахунку за боргами. Метою такої поведінки відповідач вважає намір позивача заволодіти її будинком. Представник відповідача управління Пенсійного фонду України у Київському районі міста Одеси (далі - УПФУ у Київському районі міста Одеси) надав письмові заперечення проти позову, в яких посилався на те, що Управління діє на підставах та відповідно до вимог чинного законодавства, утримуючи 20% від розміру пенсії відповідачки, згідно з ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Представник Другого Київського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Другий Київський ВДВС ОМУЮ) вирішення спору залишив на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено, що згідно з рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2005 року по справі № 22-3658/2005 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 252500 грн., що еквівалентно 50000 доларам США. На примусове виконання вказаного рішення позивачем отримано виконавчий лист № 2-117/05, на підставі якого 11 вересня 2012 року Другим Київським ВДВС ОМУЮ відкрите виконавче провадження ВП № 34238358. Як пояснив представник позивача, виконавче провадження спочатку було відкрите в 2005 році, одразу після отримання позивачем виконавчого листа, але було зупинено через оскарження дій державного виконавця з боку [PERSON] та повторно відкрите у 2012 році. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 19 вересня 2012 року заступником начальника Другого Київського ВДВС ОМУЮ в рамках виконавчого провадження ВП № 34238358, у зв'язку з відсутністю інших доходів та майна, була винесена постанова № В-1/366/2012 про звернення стягнення з пенсії боржника, якою постановлено проводити щомісячне утримання з пенсії, що належить до виплати боржнику [PERSON], після відрахування податків, в розмірі 20%. Під час судового розгляду представник УПФУ у Київському районі міста Одеси пояснив, що відрахування з пенсії [PERSON] проводяться з листопада 2012 року відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 20% від розміру пенсії. Листом за підписом в.о. начальника Другого Київського ВДВС ОМУЮ від 27.01.2015 № 001/2/314 підтверджено, що станом на 27.01.2015 року з пенсії [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 4810,80 грн., залишок, якій необхідно стягнути на користь позивача станом на 27.01.2015 дорівнює 247689,20 грн. Під час судового розгляду справи встановлено, що єдиним майном, зареєстрованим на ім'я [PERSON] є садиба за адресою: [ADDRESS]. Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна засвідчено, що будинок за адресою: [ADDRESS] перебуває під численними арештами, накладеними в різний час, різними обтяжувачами. При цьому останній арешт на вказане майно накладено 31.05.2011 старшим слідчим ОВС ГСУ МВС України Шевцівем В.М. в рамках кримінальної справи. [PERSON] в судовому засіданні наголошувала на тому, що вона не заперечує факт її боргу перед позивачем, бажає його повернути, але, оскільки все належне їй майно перебуває під арештами, [PERSON] позбавлена можливості реалізувати це майно та за рахунок виручених від продажу коштів - повернути позивачу всю суму одразу. На підставі наведеного відповідач вважає, що неповернення боргу відбувається з незалежних від неї обставин. Враховуючи пояснення, наведені відповідачем [PERSON], суд погоджується із тим, що за умовами статті 614 ЦК України, підставою для відповідальності за порушення зобов'язання є вина (умисел або необережність) особи, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Однак відповідач [PERSON] не врахувала, що за положеннями ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2). Отже ч. 1 ст. 625 ЦК України є спеціальною нормою по відношенню до грошових зобов'язань та встановлює виняток із загального правила ст. 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника за порушення зобов'язання. Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В даному випадку, суттєвим значенням для вирішення справи є встановлення наявності або відсутності факту прострочення боржником грошового зобов'язання. Так, у правовому розумінні прострочення необхідно розглядати як порушення обов'язку передати певну річ, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, вчинити інші дії у передбачений договором чи в інший розумний строк після виникнення зобов'язання. Оскільки [PERSON] боргове зобов'язання, яке виникло в неї перед [PERSON] за рішенням апеляційного суду Одеської області від 14.07.2005 року до цього часу не виконала, вона вважається такою, що прострочила його виконання. При цьому слід зауважити, що за невиконання грошового зобов'язання боржник відповідає, навіть якщо його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і в наслідок дії непереробної сили або простого випадку. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. Отже наявність судового рішення апеляційного суду Одеської області від 14.07.2005 року про стягнення боргу та відкриття виконавчого провадження ВП № 34238358 за цим рішенням за відсутності реального виконання [PERSON] свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення правовідносин між нею та [PERSON], а тому відповідно і не позбавляє останнього права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Як було зазначено вище, залишок, який необхідно стягнути на користь позивача, станом на 27.01.2015 становить 247689,20 грн. Так, згідно Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, які наведені у листі Верховного Суду України N 62-97р від 03.04.97, інфляційні витрати за період з 01.08.2011 по 01.07.2014 року становлять 29 455,85 грн., а три проценти річних від простроченої суми за період з 01.08.2011 по 01.07.2014 року -21701,65 грн., що разом перевищує ціну позову та дорівнює 51157,50 грн. Проте, дотримуючись положень ст. 11 ЦПК України, суд задовольняє позов в межах заявлених позивачем вимог, незважаючи на те, що позивач мав право на стягнення більшої суми.

Outcome: approved