Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

10 лютого 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме той факт, що свідоцтво про право особистої власності від 24 березня 1987 року, видане виконавчим комітетом Новомосковської районної ради на ім`я [PERSON] , в яких здійснені підчистки і виправлення в імені та по батькові дійсно, належить [PERSON] , померлій [INFO] . Крім того, позивач просить визнати за нею право власності, в порядку спадкування за законом, на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що [INFO] померла її рідна бабуся [PERSON] . За життя вона склала на її ім`я заповіт на право на земельну частку(пай) розміром 3,50 га в ОФГ «Кільченські зорі» с. Спаське, Новомосковського району Дніпропетровської області, посвідченого сертифікатом на право земельну частку (пай) серії ДП № 0097266, від 30.05.1997 року виданий Новомосковською районною держадміністрацією, сертифікат зареєстровано 30.05.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 0966, який посвідчений секретарем Спаської сільської ради 04 лютого 2000 року та зареєстрований в реєстрі за № 5. Після смерті [PERSON] у відповідний до закону термін вона звернулась до державного нотаріуса районного округу Дніпропетровської області Крутько О.П. із заявою про намір прийняти спадщину у відповідності до заповіту. Нотаріусом була відкрита спадкова справа № 910/2003. На день смерті [PERSON] , разом з нею проживала та була зареєстрована її донька [PERSON] , [INFO] , яка подала заяву нотаріусу про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] 15 грудня 2003 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай).14.11.2019 року [PERSON] звернулась із заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Між тим нотаріус надав письмову відповідь, оформлену листом № 1773/0214, в якому зазначив, що в наданому [PERSON] свідоцтві про смерть стосовно [PERSON] та свідоцтві про право особистої власності на спадковий будинок, видане 24.03.1987 року виконавчим комітетом Новомосковської районної ради на ім`я [PERSON] , наявні підчистки і виправлення в імені та по батькові власника будинку, не застережені підписом посадової особи і печаткою установи, яка видала документ, що суперечить вимогам статті 47 Закону України «Про нотаріат», пункт 2 глави 8 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, пункт 6.24 Правил ведення нотаріального діловодства. Крім того, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спадковий будинок на підставі зазначеного свідоцтва про право власності зареєстроване за [PERSON] , що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.11.2019 року № 18878114, тобто ім`я власника будинку відмінне від імені спадкодавця. Зазначені обставини не дають можливості нотаріусу видати свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок . Між тим [PERSON] вважає, що такі розбіжності пов`язані із помилкою працівників, які оформляли право власність за [PERSON] , оскільки відповідно до записів в погосподарській книзі, в технічному паспорті на житловий будинок, в заповіті та документах, які містяться в інвентаризаційній справі, що знаходиться в КП Новомосковське МБТІ ДОР, вірно вказано ім`я спадкодавця зазначено [PERSON] « [PERSON] ». Тому, встановлення факту належності правовстановлюючого документу спадкодавцю потрібне [PERSON] для оформлення належним чином своїх спадкових прав. 10 лютого 2020 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року витребувано з Новомосковської районної державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 30 березня 2020 року витребувано з Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Представник заявника [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовну заяву підтримала. Представник відповідача - Спаської сільської ради, відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження представника позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду надане свідоцтво про смерть [PERSON] , у відповідності до якого остання померла [INFO] . Після смерті [PERSON] Новомосковською районною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 910/2003, у відповідності до якої, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, після смерті [PERSON] являється [PERSON] . 15 грудня 2003 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай). 14 листопада 2019 року державним нотаріусом Крутько Л.П. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку із здійсненням підчистки і виправленням в іменні та по батькові власника в свідоцтві про право особистої власності від 24 березня 1987 року, в зв`язку з чим вбачається наявна розбіжність в імені спадкодавця і власника. За даними інвентаризаційної справи, витребуваної судом з КП «Новомосковське МБТІ» ДОР», власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , яка 24 березня 1987 року зареєструвала своє право власності в БТІ, на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковського району № 96 від 17 березня 1987 року, посвідченого Новомосковським міським бюро технічної інвентаризації, запис в реєстраційний книзі за № 165-1. В той час дана справа містить документи, заяви в яких зазначено ім`я [PERSON] . За даними архівної довідки від 03.12.2019 року № П-238-2019, наданої позивачеві з Державного архіву Дніпропетровської області, ім`я бабусі позивача є [PERSON] . Довідкою наданою Спаською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області, підтверджується, що [PERSON] , 1912 р.н. дійсно до дня своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У свідоцтві про смерть, заповіті [PERSON] вказано ім`я [PERSON] . Таким чином, аналіз поданих документів, свідчить про наявність розбіжностей в написанні імені особи, на ім`я якої видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, а саме замість вірного імені « [PERSON] » було записано « [PERSON] », а потім виправлено на « [PERSON] ». Означена невідповідність перешкоджає заявнику у реалізації її права, в тому числі на спадкування, не може бути усунена іншим чином, ніж шляхом встановлення юридичного факту. При цьому, вимоги позивача підтверджуються належними допустимими та достовірними доказами, доданими до заяви та підтверджують обставини, на які посилається позивач. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. У відповідності до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу особі, прізвище, ім`я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігається з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народженні або паспорті, а ч.2 ст. 315 ЦПК Українипередбачено можливість встановлення інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо. Відповідно до п. 4 Перехідних положень ЦК України (в ред. 2004 року), щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2012 року, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, застосовуються норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Стаття 548 ЦК УСРС вказує, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 2 ч.1 ст. 549 ЦК УСРС визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Поряд з цим, у відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, суду доведено факт належності правовстановлюючого документу [PERSON] . В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що спадкодавець [PERSON] на законних підставах набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] , враховуючи встановлені обставини щодо кола спадкоємців, до позивача, відповідно до ст.1216 ЦК України, перейшло таке ж право власності, у повному обсязі, яке мав спадкодавець. На підставі викладеного,

Outcome: approved