Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

11 травня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особи без самостійних вимог - Департамент надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка є власником квартири, в якій на даний час зареєстрована відповідачка, яка є колишньою дружиною сина позивачки. З січня 2008 року відповідачка з належної позивачці квартири виїхала, через відсутність взаєморозуміння із сином. З цього часу відповідачка до належної позивачці квартири не з'являлась, ніяких прав не заявляла. Факт реєстрації в належній позивачці квартирі відповідачки позбавляє її права вільного розпорядження своїм майном, крім того вона змушена сплачувати комунальні послуги за особу, яка фактично не мешкає в квартирі, тому позивачка просить в судовому порядку усунути перешкоди в користуванні нею належної їй квартири [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с.2-5). Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Вказувала, що відповідачка з 2008 року не користується належною їй квартирою. Представник позивачки в судовому засіданні позов просив задовольнити. Третя особа без самостійних вимог в судове засідання не з'явилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідачка в судові засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення позивачки та її представника, показання свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з такого. З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13 вересня 1993 року, виданого згідно розпорядження від 13 вересня 1993 року № К-1259, запис в реєстровій книзі 65п-85 (а.с.6). На даний час в належній позивачці квартирі зареєстровано три особи - [PERSON] (позивачка), [PERSON] (син позивачки) та [PERSON] (невістка), що підтверджується довідкою № 1798 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.7). Шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2013 року у цивільній справі № 0418/7288/2012 було розірвано (а.с.9). Також вказаним рішенням було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] із січня 2008 року мешкають окремо одне від одного, не ведуть спільне господарство та не підтримують шлюбних відносин (а.с.9). Допитані в судовому засіданні свідки також підтвердили той факт, що відповідачка з 2008 року не мешкає в належній позивачці квартирі. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно до ч.1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст.383 ЦК України). Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка була невісткою позивачки та проживала в належній позивачці квартирі, проте, як вже було встановлено з 2008 року відповідачка проживає окремо, спільне господарство із позивачкою або її сином вона не веде, шлюб в 2013 році між сином позивачки та відповідачкою було розірвано. У суду відсутні докази, що відповідачка продовжує на даний час користуватись належною позивачці квартирою, позивачка вказані обставини заперечує. При таких обставинах суд приходить до висновку, що відповідачка не має правових підстав для збереження за нею права на користування спірним житловим приміщенням в силу приписів ст. 405 Цивільного кодексу України, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР. Немає доказів існування будь-яких інших правовідносин, в силу яких відповідачка має право на користування вказаним житловим приміщенням. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до норми ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що фактично відповідачка не проживає в квартирі позивачки, не вчиняє дії, необхідних для зняття з реєстрації за цією адресою, що порушує право позивачки як власника, при цьому відсутні підстави вважати, що між сторонами є будь-які домовленості про продовження права відповідачки на користуватись житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивачки щодо відсутності необхідності стягувати з відповідачки сплачений позивачкою судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодування не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved