Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

11.11.2014 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: орган опіки і піклування Уманської міської ради, прокуратура міста Умані, про зняття відповідача [PERSON] з реєстрації та відмову йому у вселенні до квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала свій позов і просила задовольнити позовні вимоги повністю. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та доповненнях до неї від 16.06.2015, та просила задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову повністю. Пояснив, що рішенням суду за відповідачем вже визнане право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], до якої позивач просить відмовити [PERSON] у вселенні, та вирішено вселити [PERSON] до вказаної квартири і зобов'язано позивача не чинити перешкод йому в користуванні квартирою. Позивач не навела законних підстав для відмови власнику у вселенні до своєї квартири та для зняття особи з реєстрації за адресою розташування такої квартири. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними і необгрунтованими. Представник органу опіки і піклування Уманської міської ради Калінчук А.М. в судовому засіданні висловила думку, що недопущення вселення відповідача [PERSON] до однокімнатної квартири, де проживає позивач, яка має малолітню дочку 2002\~року народження, щодо якої відповідач позбавлений батьківських прав, відповідатиме інтересам дитини, так як проживання [PERSON] в квартирі раніше мало негативний вплив на психіку дитини. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив такі обставини справи і дійшов таких висновків. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2012 в цивільній справі №2/2318/374/2012, яке набрало законної сили, був задоволений позов [PERSON] до [PERSON], а саме: визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], як на майно набуте в період шлюбу, і за [PERSON] визнане право власності на 1/2 частину вказаної квартири; вирішено вселити [PERSON] до зазначеної квартири та зобов'язано [PERSON] не чинити йому перешкод в користування квартирою. У мотивувальній частині рішення суду зазначено, що суд встановив, що відповідач без погодження з позивачем здійснила заміну вхідних дверей та замків до них, чим позбавила позивача права користування спірною квартирою. Станом на день розгляду справи вказане рішення суду не виконане і [PERSON] до квартири [ADDRESS], не вселений, що визнано всіма особами, які беруть участь у справі, та підтверджується також Актом державного виконавця від 09.09.2015 про неможливість вселити [PERSON] до квартири через опір і довготривале чинення перешкод у виконанні рішення суду з боку боржника [PERSON] та її матері. Згідно з відомостями, наявними в будинковій книзі на квартиру [ADDRESS], та довідкою адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Черкаській області, відповідач [PERSON] зареєстрований в цій квартирі з 08.07.2005. Позивач [PERSON] просить суд відмовити відповідачу [PERSON] у вселенні до квартири [ADDRESS], посилаючись на такі обставини, що знайшли своє підтвердження в суді, а саме: рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29.09.2014 [PERSON] у зв'язку зі зловживанням спиртними напоями і самоусуненням від виконання своїх батьківських обов'язків та виховання дитини був позбавлений батьківських прав щодо дочки [PERSON], 2002\~року народження, яка залишилася з матір'ю [PERSON]; як показали допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] за час спільного проживання сторін до середини 2007 року [PERSON], перебуваючи в шлюбі із [PERSON], зловживав алкоголем, вчиняв щодо дружини і дочки дії протиправного характеру, ображав їх, що негативно впливало на психічний стан дитини; рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.07.2007, яке набрало законної сили 02.09.2007, шлюб між сторонами був розірваний. Разом з тим, частиною першою статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зі змісту статей 316, 317, 319 ЦК України вбачається, що володіння і користування майном (у цій справі - квартирою), яке не визнане в установленому законом порядку протиправним, особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; при цьому на них (право володіння і користування) не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, і діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За захистом особа може звернутися до суду. Серед способів захисту цивільного права, передбачених діючим законодавством України, у тому числі частиною 2 ст. 16 ЦК України, Житловим кодексом України, не має такого способу захисту прав особи, яке б передбачало можливість ухвалення судом рішення про відмову особі у вселенні до житла, яке належить їй на праві спільної часткової власності разом з іншою особою, яка вже користується таким житлом. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється за наявності однієї з підстав, передбачених ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» 11.12.2003 № 1382-IV (зі змінами). Під час судового розгляду справи суд не встановив обставин, що передбачені Законом в якості підстави для зняття особи з реєстрації за адресою житла (квартири), що належить їй на праві приватної власності чи праві спільної часткової власності. Тому вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації за адресою [ADDRESS], є незаконною та задоволенню не підлягає. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що позивач в суді не довела, що відповідач порушив, не визнає чи оспорює яке-небудь її цивільне право чи законний інтерес, і що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є незаконними і не підлягають задоволенню повністю.

Outcome: dismissed