Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

12 березня 2019, [PERSON] звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що між ним та відповідачкою ( [PERSON] ), 27 квітня 2017 року було укладено шлюб, який був зареєстрований Бориславським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 20 лютого 2019 шлюб між ними розірвано. За час перебування в шлюбі, [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . З липня 2017 року [PERSON] перестала проживати разом з ним та за час їх окремого проживання, повністю ізолювала дитину від нього та спілкування з ним. Коли він приходив побачитись із донькою, відповідач його не пускала, і не випускала до нього дитину. З 26 грудня 2018 року, відповідач створює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. В липні 2017 року він звернувся з письмовою заявою до органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради щодо визначення способів його участі у вихованні малолітньої доньки [PERSON] - [INFO] , який 02 серпня 2018 року наддав Висновок, про визначення способів участі батька у вихованні дочки. Однак відповідачем такий висновок ігнорується. 12.03.2019 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 22.03.2019 року 25.03.2019 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 09.04.2019 року відповідачем подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження з підстав порушення підсудності. 30.07.2019 року Постановою Львівського апеляційного суду, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду від 25.03.2019 року - без змін. 20.09.2019 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 17.10.2019 року. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити. Треті особи із самостійними вимогами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Представник третьої особи Служби у справах дітей Бориславської міської ради в особі органу опіки і піклування виконкому Бориславської міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є заява в якій просять розгляд справи проводити у їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши доводи сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Згідно ч. 2 ст.18 СК України, суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення; примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; припинення правовідношення, а також його анулювання; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; зміна правовідношення. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що [PERSON] та [PERSON] з 27.04.2017 по 20.02.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування в шлюбі, у них [INFO] народилася дочка [PERSON] , яка як встановлено в судовому засіданні проживає з матір`ю. З пояснень позивача, а також з наданих письмових доказів, встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, у результаті яких у сторін виник спір з приводу визначення порядку спілкування та приймання участі у вихованні дочки позивачем. Позивач проживає окремо від дочки, у зв`язку з чим не має вільної можливості приймати участь у спілкуванні та вихованні з нею. Статтею 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні, права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Вирішення батьками питання про виховання дитини регулюється ст. 157 СК України. Так, відповідно до норми зазначеної статті той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його приживання, тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин. що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Виходячи із положень вказаної вище статі, вбачається, що основною причиною звернення до суду є перешкоди які чиняться батькові, тощо. Матеріалами справи встановлено, що Рішенням Бориславської міської ради № 171 від 02.08.2018 року, затверджено висновок про визначення способів участі батька [PERSON] , [INFO] , у вихованні дочки [PERSON] , [INFO] . Як встановлено в судовому засіданні, відповідач не зважаючи на це рішення і надалі чинить перешкоди позивачу у зустрічах з дочкою. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що мати та батько - найрідніші для дитини люди на землі, тому одним із найосновніших їхніх немайнових прав є можливість постійного або хоча б систематичного спілкування: безпосереднього (прямого), телефонного, листовного. Дитина має природну потребу і право спілкуватися з батьком. Брак батьківської любові у дітей є психологічною травмою на все життя, а відсутність батьківської лінії виховання, справляє на них негативний вплив. Частиною 2 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Також відповідно до ст..ст. 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Отже, із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. З урахуванням встановлених судом обставин, а також виходячи з того, що мати та батько - найрідніші для дитини люди на землі, тому одним із найосновніших їхніх немайнових прав є можливість постійного або хоча б систематичного спілкування: безпосереднього (прямого), телефонного, листовного. Дитина має природну потребу і право спілкуватися з обома батьками, а тому позов в частині не чинити відповідачкою перешкод позивачу у спілкуванні з дочкою, підставний та підлягає задоволенню, що стосується позовних вимог в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, то позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. При визначенні способу участі батька у спілкуванні та вихованні дочки, суд враховує вік дитини, а тому зустрічі батька з дитиною можливі лише в присутності матері. У разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, при наявності спору між батьками, позивач не позбавлений можливості згідно вимог ст. 158 СК України звернутись до органу опіки та піклування для встановлення способів участі у вихованні дитини або згідно ст. 159 СК України знову звернутись до суду про визначення іншого способу його участі у вихованні дитини. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що треті особи із самостійними вимогами [PERSON] та [PERSON] , є свекрами відповідача по справі - [PERSON] , і відповідно дідусем та бабцею [PERSON] - [INFO]. Відповідно до ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватись зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з яким проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Виходячи із положень вказаної вище статі, вбачається, що основною причиною звернення до суду є перешкоди які чиняться бабі, дідові, тощо. Як встановлено в судовому засіданні малолітня [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що в добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо участі бабусі та дідуся у вихованні внука. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Беручи до уваги викладене, суд приходить до переконання, що дідусь та бабуся мають право на спілкування з внуком та брати участь у її вихованні, та з врахуванням як інтересів малолітньої дитини, так і інтересів баби, діда, вважає за необхідне зобов`язати відповідачку не чинити перешкод [PERSON] та [PERSON] у вихованні та спілкуванні з внуком та визначити способи їх участі у вихованні дитини в присутності матері, за місцем її проживання, аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в Постанові № 658/4895/14-ц від 28 лютого 2018 року. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позову третіх осіб із самостійними вимогами. Щодо позовних вимог в частині визначення способу участі дядька [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітньої племінниці [PERSON] - [INFO] , то суд виходить з того, що такі відносини СК України не врегульовані, водночас з метою забезпечення інтересів як дитини так і [PERSON] , суд приходить до переконання, що їхнє спілкування не завдасть шкоди інтересам дитини, а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Outcome: dismissed