Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

12 березня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] посилаючись на те, що вони не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства. Позивач зазначає, що між ними припинені подружні стосунки, сім'я фактично розпалась, вони із січня 2014 року почали проживати окремо, тому він вважає, що примирення та подальше спільне життя неможливе. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснив, що наданий судом строк на примирення ніяких позитивних результатів не дав. При цьому, [PERSON] зазначив, що, на його думку, дружина нехтувала сімейними цінностями, йому незрозуміле її відношення до сім»ї та дітей. Як приклад їх сімейних відносин, зазначив, що відповідачка навесні поїхала відпочивати за кордон (Перу), залишивши на три місяці його та няню опікуватися дітьми, зазначив, що після сімейних сварок відповідачка неодноразово дозволяла собі не розмовляти навіть із дітьми, які є малолітніми. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю проти задоволення позовних вимог категорично заперечував, посилаючись на те, що хоч тримісячний строк сторін не примирив, однак не вичерпані всі засоби для збереження сім»ї, вважає за необхідне ще раз надати сторонам строк для примирення. Суд, вислухавши думку позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 4 березня 1999 року (а.с.4). Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: доньку [PERSON] [INFO] та доньку [PERSON] [INFO] (а.с.5,6). Ухвалою суду від 20.06.2014 року було частково задоволено письмове клопотання відповідача [PERSON] та з урахуванням ст.111 СК України і в порядку 201 ЦПК України надав сторонам три місяці строк на примирення. Разом із тим, як не заперечували учасники судового розгляду, сторони не примирилися. Зміст ч.1 ст.14 СК України, передбачає, що сімейні права є такими, що тісно пов»язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Але тим не менш, відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлялась про день, час і місце розгляду справи, жодного разу особисто не з»явилась в судове засідання та не надала відповідних пояснень по суті пред»явлених до неї позовних вимог, зокрема не пояснила, які нею, або відповідачем приймались заходи по збереженню сім»ї протягом наданого строку для їх примирення. Судом встановлено, що через наявність різних поглядів на спільне життя, непримиримість характерів, відсутність почуття поваги та порозуміння, призвели того, що сторони втратили почуття кохання один до одного, з січня 2014 року і наразі проживають окремо, не ведуть спільного господарства і не підтримують подружні стосунки, не мають спільного бюджету, спроби примиритися позитивного результату не дали. За таких обставин, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення. Намірів змінити прізвища після розірвання шлюбу сторони не висловили. Одночасно суд роз'яснює, що відповідно до ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved