Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

11.05.2017 року представник позивача за довіреністю - [PERSON] від імені [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини, визнання майна спільним сумісним та його поділ. В заяві представник позивача зазначив, що позивач з 11 вересня 2001 року по 09 травня 2017 року проживала разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], разом вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS]. За час спільного проживання, 12 січня 2012 року, вони придбали на ім'я відповідача автомобіль марки Renault, модель Duster, версія LID 14075 4C, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER], рік випуску 2011, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 172775,00 грн. 09 травня 2017 року вони припинили фактичні шлюбні відносини та не можуть дійти згоди у розподілі спільно нажитого майна, зокрема, зазначеного автомобіля. Відповідач вважає себе єдиним власником транспортного засобу, самостійно ним користується і не визнає її права володіння і користування автомобілем, хоча він є набутим за час їх спільного проживання, а отже є спільною сумісною власністю. Посилаючись на викладене позивач просила суд, встановити факт її спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 01 січня 2003 року по 09 травня 2017 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки Renault модель Duster, версія LID 14075 4C, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER], рік випуску 2011, державний номерний знак [NUMBER]. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав та обставин зазначених в ньому, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, заперечення на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Суд, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній даних та доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №625816 від 12 січня 2012 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], [PERSON] придбав та є власником транспортного засобу - автомобіля марки Renault, модель Duster, версія LID 14075 4C, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER], рік випуску 2011, державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 15-20). Як вбачається із довідки № 1665 від 05.005.2017 року виданої Виконавчим комітетом Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області, [PERSON], [INFO] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. До складу її сім'ї входить співмешканець - [PERSON], [INFO], який проживає за вказаною адресою без реєстрації ( а.с. 13). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідач з 2001 року проживають вдвох в квартирі [PERSON], яка є її спадщиною, спільних дітей не мають. Позивач та відповідач вели спільне господарство, проживали разом, але в офіційному шлюбі не перебували. [PERSON] ніколи не була в зареєстрованому шлюбі. З 2007 року, вони з позивачем працюють разом та товаришують. Відомо, що вони разом за спільні кошти в 2012 році придбали автомобіль. Перестали проживати разом з 2017 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила суду, що з позивачем з 2007 року працює в одній організації, [PERSON] знає з 2007 року. Вона зі сторонами по справі товаришували. Їй відомо, що з 2001 року проживали в квартирі позивача, дітей у них не було. Жили вони як чоловік та дружина. На початку 2012 року вони спільно придбали автомобіль. На даний час позивач та відповідач разом не проживають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача [PERSON] знає з народження, оскільки її батько був її першим чоловіком. [PERSON] та її син рідні брат та сестра по батьку, вони постійно спілкуються. [PERSON] раніше ніколи в шлюбі не перебувала, це її перший шлюб. З 2001 року [PERSON] почала проживати з відповідачем в її квартирі та проживали як чоловік та жінка. Постійно разом приїздили в гості, святкували разом свята. Під час шлюбу вони придбали разом машину в 2012 році, вони разом з відповідачем приходили до її сина в гості та розповідали, що «Ми з [PERSON] придбали автомобіль». [PERSON] у весь час постійно офіційно працювала, а [PERSON] працював на дому. Приблизно два місяці позивач та відповідач не проживають разом. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов до висновку що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2001 року по 9 травня 2017 року, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Разом з тим, Сімейний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, а тому його норми застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. Тому позов в частині встановлення факту спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини підлягають частковому задоволенню, а саме з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. За ч. 1,2 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1ст. 61 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено що сторони спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в період спільного проживання придбали за спільні кошти транспортний засіб, на час його придбання в іншому зареєстрованому шлюбі не перебували, тому автомобіль є спільним сумісним майном подружжя. Жодних доказів чи заперечень, які б спростовували висновок суду, відповідачем не надано. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позов в частині поділу спільного майна подружжя є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Згідно зі ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1185,00 грн.

Outcome: partial