Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

10 березня 2015 року, [PERSON], звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого 06.01.2009 р. на ? обовязкової частки земельної ділянки загальною площею 4,1954 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою : масив № 33, ділянка № 20, [PERSON] селищна рада Овідіопольського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 090957 від 01.06.2004 р., мотивуючи це порушенням своїх спадкових прав, як спадкоємця першої черги з обовязковою часткою в порядку ст. 1241 ЦК України - отриманням відповідачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.07.2009 р. (реєстр. № 5-1821), який залишив на його ім`я спадкодавець [PERSON] від 25.06.2004 р. на вищевказану земельну ділянку. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали повністю. Представник відповідача [PERSON] с/р в судовому засіданні позов визнала. Представниці відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи та спадкову справу № 1045/09 заведену після смерті [PERSON], суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності зі ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Стаття 328 ЦК України зазначає право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Нормами статті 1221 ЦК України передбачено місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статями 1233-1236 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, якою право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині - встановлюється на час відкриття спадщини. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Статтями 1268,1269 ЦК України передбачено спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. З огляду на вищевикладені норми Закону, суд вважає, що обов'язкова частка у спадщині по суті єдине правило, що обмежує свободу заповіту в цивільному праві, однак необхідно визнати, що обмежує цю свободу досить істотно. ЦК України виходить з того, що обов'язкова частка формується з усього спадкового майна. Суб'єкти права на обов'язкову частку спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Це означає, що визначивши розмір обов'язкової частки, нотаріус повинен формувати її за рахунок усього спадкового майна, не розділяючи його на майно, охоплене заповітом і майно, що не охоплене ним. Саме такий підхід відповідатиме буквальному змісту ст. 1241 ЦК України, якою передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка), розмір якої може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обовязкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обовязкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обовязкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обовязкову частку. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»: за згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Суд може зменшити розмір обов'язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом ЦК України не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК. Стаття 49 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус або інша посадова особа, які здійснює нотаріальні дії, відмовляють у здійсненні нотаріальної дії, якщо, зокрема здійснення такої дії суперечить закону. Нотаріус не приймає для здійснення нотаріальних документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства та на прохання особи, якому відмовлено у здійсненні нотаріальної дії, повинні викласти підстави відмови у письмовій формі. Пунктом 216 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» передбачено видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки) нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Судом було встановлено і підтверджується матеріалами спадкової справи № 1045/09 заведену після смерті [PERSON], що за життя спадкодавець [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт від 25.06.2004 р. (реєстр. № 4837), в якому на випадок своєї смерті зробив розпорядження : належну йому земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,1954 га, яка розташована на території [PERSON] с/р, масив № 33, ділянка № 20, Овідіопольського району Одеської області згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 090957 виданого 01.06.2004 р. заповідав [PERSON] (а.с. 12,34). Суд встановив, що у встановленому Законом порядку вказаний заповіт не скасовувався і не змінювався, що підтвердили в судовому засіданні всі сторони по справі. Спадкодавець [PERSON] помер 06.01.2009 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 171799 від 09.01.2009 р. (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вищевказану земельну ділянку та на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 120 розташованого в Одеській області, смт. Овідіополь, по вул. Т.Шевченка (колишня Леніна), яка належала померлому [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом [PERSON] с/р 20.07.2006 р. серії ЯЯЯ № 980215 вартістю 51955,25 грн. (а.с. 39,64). 06.01.2009 р. була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори 07.02.2009 р. та 10.07.2009 р. звернувся відповідач [PERSON], який отримав в нотаріальній конторі на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 4,1954 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою : масив № 33, ділянка № 20, [PERSON] селищна рада Овідіопольського району Одеської області, вартістю 46961,17 грн., яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 090957 від 01.06.2004 р. (а.с. 30,51,55). Крім цього, 20.07.2009 р. до нотаріальної контори звернулася позивачка [PERSON] із своєю заявою про прийняття спадщини за законом, і яка отримала на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 120 розташованого в Одеській області, смт. Овідіополь, по вул. Т.Шевченка (колишня Леніна), яка належала померлому [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом [PERSON] с/р 20.07.2006 р. серії ЯЯЯ № 980215 вартістю 51955,25 грн., однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку спірної земельної ділянки, їй було відмовлено з підстав видачі на вказану ділянку свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON], а також у звязку з тим, що у своїй заяві нотаріусу про прийняття спадщини, [PERSON] вказала та зазначила, що їй особисто розяснено нотаріусом вимоги ст. 1223 ЦК України, згідно якої, у спадкоємців за законом право на спадкування виникає у разі відсутності заповіту та вимоги ст. 60 СК України, згідно якої вона має право на одержання свідоцтва про право власності на ? частку спільного майна, придбаного померлим [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу з нею, і у звязку з тим, що спадкове майно є особистою власністю померлого [PERSON] - на одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя вона не претендує (а.с. 13,58,65,71,74). Як встановив суд і це було підтверджено матеріалами спадкової справи інших спадкоємців у померлого [PERSON] немає і до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини окрім позивачки та відповідача [PERSON] ніхто не звертався. Отже, вартість ? частки спадкового будинку 51955,25 грн., вартість спірної спадкової земельної ділянки становить 46961,17 грн. Таким чином, враховуючи вкладене, суд вважає, що позивачка отримала у спадщину ? частку вказаного вище житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, вартість якого (51955,25 грн.) перевищує вартість її обовязкової частки у спадщині на 2497,04 грн. (51955,25 грн. вартість ? частини будинку + 46961,17 грн. вартість земельної ділянки) = 98916,42 грн. загальна вартість спадкової маси / 2 = 49458,21 грн. обовязкова частка у спадщині ; 51955,25 грн. 49458,21 грн. = 2497,04 грн. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачка отримала спадщину за законом, вартість якої перевищує її обовязкову частку на 2497,04 грн., а тому з урахуванням вимог ч.ч. 1,3 ст. 1241 ЦК України - не має права на обов'язкову частку у спадщині, а тому в задоволенні позову слід відмовити як необґрунтованому і безпідставному.

Outcome: dismissed