Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

11 липня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Межівського районного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача шляхом стягнення грошової суми. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 29 квітня 2014 року між ним та відповідачем, укладено договір фінансового лізингу № 010107, розділом 1 пункту 1.1. якого встановлено, що предметом договору лізингу за прайсом є транспортний засіб: автомобіль «ЗАЗ Vida 1.5 МТ Comfort-2013р.». Додатком №3 до вказаного договору встановлено, що вартість предмета Договору лізингу від 29 квітня 2014 року становить 99 000 гривень. Метою одержання транспортного засобу за програмою «АвтоФінанс» в групах було його використання для власних споживчих потреб. Вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору та розмір авансового платежу вказується у додатку №2 до вказаного договору, і є невід'ємною його частиною (пункт 1.2). Відповідно до пункту 1.3 договору фінансового лізингу «лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених дим договором». Пунктом 1.7, 1.8 Договору фінансового лізингу визначено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). 29 квітня 2014 року в м. Павлограді Дніпропетровської області за місцезнаходженням філії ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» при ознайомленні з договором фінансового лізингу на вимогу позивача, щодо надання ліцензії на здійснення такої діяльності, як фінансовий лізинг - відповідач повідомив, що вона знаходиться в головному офісі в м. Києві. Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, основним видом економічної діяльності відповідача є фінансовий лізинг. Договір фінансового лізингу є споживчим, оскільки має на меті придбання автомобіля, що становить предмет лізингу. Позивач вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, вважається нікчемним з підстав визначених положеннями ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, та з підстав визначених ч.1 ст.220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. На виконання нікчемного правочину позивач [PERSON] сплатив за реквізитами, наданими позивачем, грошові кошти у розмірі 9 900 гривень, що підтверджується банківською квитанцією №29609.1525.1 від 29 квітня 2014 року, та квитанцією наданих банківських послуг на суму - 99 гривень, що підтверджується банківською квитанцією №29609.1525.2 від 29 квітня 2014 року. На звернення до відповідача щодо повернення вказаних грошових коштів, той повернути відмовився та надав своїм листом за вихідним №365 від 20 червня 2014 року відповідь, що договір фінансового лізингу №010107 від 29 квітня 2014 року вважається розірваним з 30 травня 2014 року. Просить суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» грошові кошти в сумі 9 900 гривень та 99 гривень банківських послуг, а всього - 9 999 гривень 00 копійок. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять суд їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав у повному обсязі, надав суду заперечення, в яких зазначив, що у задоволенні позову має бути відмовлено через те, що вищезазначений позов є безпідставним та необґрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом та ґрунтується виключно на припущеннях позивача, без належного ознайомлення з нормами Закону, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача. Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між ним та відповідачем, а також посилається на норми Закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин, для того, щоб ввести суд в оману. Вбачається, що позивач помиляється в двох протилежно різних двох видах економічної діяльності, як фінансовий лізинг та адміністрування купівель в групах, що має істотне значення, оскільки одним із них відповідач не займається (адміністрування фінансових активів), а інший вид діяльності ( фінансовий лізинг) здійснює відповідно до норм чинного законодавства України. Дійсно, 29 квітня 2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №010107 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати першого лізингового платежу, графіку сплати другого лізингового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору, відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання ним кожної сторінки самого договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Отже, правочини сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача (копія доручення додається) та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст.202 та 203 Цивільного кодексу) до чинності правочину. ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Відповідно п.2.1. ст.2 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22 січня 2004 року №21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття па облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач, виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11 вересня 2012 року отримав відповідну Довідку, що також зазначено в договорі. Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу, позивачем не надано. На думку представника відповідача, свідчення позивача щодо введення в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну. Позивач зазначає, що на його думку відповідач займається фінансовою послугою пов'язаною з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб (адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ) та зобов'язаний отримати ліцензію та посилається на норми законів, які взагалі не регулюють діяльність лізингових компаній, зокрема позивач вказує на ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є помилковим. Оскільки відповідач не здійснює діяльності по наданню фінансової послуги, пов'язаної з залученням коштів для придбання товарів у групах та не надає позивачу послуги під назвою «Програма АвтоФінанс». ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається виключним видом діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу та уклало з позивачем саме договір фінансового лізингу, а не будь-який інший. Чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу відповідними суб'єктами. Даний висновок також підтверджує і Нацкомфінпослуг своїм листом від 09 серпня 2013 року. Іншим видом діяльності відповідач не займається. Як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів. Умови були погоджені між сторонами, договір було підписано в належній формі та як підтвердження обізнаності та згоди, позивачем було сплачено комісію за організацію договору у визначеному договором розмірі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.10 лізингодавець має право інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти. Таким чином, сторони уклали саме договір фінансового лізингу, відповідно до якого сторони взяли на себе певні обов'язки, зокрема, відповідач зобов'язаний придбати бажаний товар та передати його у право володіння та користування після виконання позивачем передбачених договором обов'язків. Відповідно до ст.1.7. Договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лзингодавця Авансового платежу (50 % від вартості предмету лізингу ), Комісії за організацію та оформлення даного Договору (10 % від вартості предмету лізингу ) та Комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу ). Отже, ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», як і будь-яке підприємство України, отримує оплату саме за рахунок продажу продукції (надання послуг), а не за рахунок залучення інших споживачів шляхом створення пірамідальної схеми. В позовній заяві зазначено, що на думку позивача даний правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а отже має бути визнаний недійсним з підстав недотримання такого посвідчення сторонами. Проте, позивач робить такий висновок також без належного ознайомлення з нормами цивільного законодавства України, оскільки мав місце непрямий фінансовий лізинг, який повинен відповідати та відповідає вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст.799 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та є не спеціальною нормою, як на те вказує позивач, а загальною, яка прямо не регулює лізинг, а являються допоміжною нормою. Просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживачів за безпідставністю. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Встановлено, що 29 квітня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №010107, предметом лізингу є автомобіль «ЗАЗ Vida 1.5 МТ Comfort-2013р.». По-перше, для розв'язання спору, слід зосередити увагу на формі цього правочину. Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач помилково вважає зазначений договір нікчемним, через те, що він нотаріально не посвідчений, виходячи зі ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому він є передчасним до правовідносин, що виникають із договору лізингу, та застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг». Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим. По-друге, щодо ствердження позивача про нечесну підприємницьку діяльність, слід зазначити наступне. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України в від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання ним кожної сторінки самого договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Отже, правочини сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. В договорі лізингу не обов'язково зазначати умову, яка вказує, у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити, в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо. Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів, як підстави для визнання його нікчемним, також не має, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною. Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу. Відповідно до ст.1.7. Договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лзингодавця Авансового платежу (50% від вартості предмету лізингу), Комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості предмету лізингу) та Комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Позивач всіх цих вимог не виконав, розірвав договір лізингу шляхом подання 28 травня 2014 року відповідної заяви відповідачу, тому до нього були застосовані наслідки, передбачені умовами договору. Пірамідальною схемою, про застосування якої зазначає позивач, посилаючись на ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», є випадок, коли особа якоїсь компанії та сплативши певну суму грошей зобов'язується привести компанії інших осіб, які сплатять кошти, а особа, що їх привела отримує відповідну компенсацію, а також отримує компенсацію за рахунок тих осіб, яких привели залучені приведеними цією особою інші особи. Позивач не приймає до уваги той факт, що відповідач займається певним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу, має на меті отримання прибутку з подальшою сплатою передбачених Законом податків та зборів, та, як витікає з умов ст.1.7 Договору лізингу після сплати 50% від вартості предмету лізингу, самостійно залучає кошти (не за рахунок лізингоодержувача) для сплати решти 50% вартості предмета лізингу, що зайвий раз вказує на відсутність пірамідальної схеми. По-третє, позивач в своєму позові вказував на те, що відповідач займається фінансовою послугою, пов'язаною з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб (адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ) та зобов'язаний отримати ліцензію та посилається на норми законів, які взагалі не регулюють діяльність лізингових компаній, зокрема позивач вказує на ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є помилковим. Оскільки, як встановлено судом, відповідач не здійснює діяльності по наданню фінансової послуги, пов'язаної з залученням коштів для придбання товарів у групах та не надає позивачу послуги під назвою «Програма АвтоФінанс». ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається виключним видом діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу (в даному випадку - непрямого лізингу) та уклало з позивачем саме договір фінансового лізингу, а не будь-який інший. Таким чином, укладений правочин відповідає вимогам, що ставляться до нього ст.203, §6 глави 58 ЦК України, ЗУ «Про фінансовий лізинг». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed