Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

10 травня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» моральної шкоди завданої їй смертю на виробництві чоловіка у розмірі по 176\~000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 липня 1999 року об 11 годині 45 хвилин на залізничному переїзді №3 управління залізничного транспорту шахти «Більшовик» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «КЗРК», під час виконання трудових обовязків головного механіка внаслідок наїзду тепловозу отримав чисельні травми його батько [PERSON], від яких, перебуваючи на лікуванні у 2-й міській лікарні, помер 15.08.1999 року. Внаслідок нещасного випадку та смертю його батька позивачу завдано моральну шкоду. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що він в 15 років втратив близьку людину, залишився без батьківського піклування та матеріальної підтримки, оскільки заробіток батька був основним джерелом доходу їх сімї. Неспроможність у повній мірі задовольнити свої нагальні життєві потреби, обмеження у здобутті належної освіти завдали Позивачу додаткових моральних переживань. Ухвалою суду від 14 травня 2018 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. 06 червня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» [PERSON]. У відзиву представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позивача є недоведеними. Крім того, вважають, що обставини справи щодо спричинення моральної шкоди повинні доводитись відповідними висновками медичних установ, але позивач таких висновків до суду не надав. Також просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] 18 червня 2018 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про обєднання позовів [PERSON] та [PERSON]. 11 липня 2018 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про визнання зловживання процесуальними правами представником позивача та про витребування доказів. Ухвалами суду від 26 липня 2018 року в задоволенні клопотань представника відповідача від 18.06.2018 та від 11.07.2018 відмовлено. Представник позивача та представник відповідача в судове засідання не зявилися, були повідомлені належним чином про судовий розгляд. 24 липня 2018 року на адресу суду представник відповідача надіслав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через те, що представник відповідача [PERSON] з 16.07.2018 по 01.08.2018 знаходиться у відпустці та інші представники підприємства зайняті. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 279 ЦПК України перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ч. 2 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обовязковою. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності учасників справи, явка яких не є обовязковою, за наявними в справі матеріалами. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Статтею 3 Конституції України\~ передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (29.07.1999 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п. 8 Правил. Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з липня 1999 року, коли з [PERSON] батьком позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер 15.08.1999 року. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач являється сином загиблого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] [PERSON] І-КИ №140387, актовий запис №465 від 22.03.1984 (а.с. 8). За життя [PERSON] працював головним механіком на шахті «Більшовик» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «КЗРК». 29 липня 1999 року при виконанні трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт № 11 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно зазначеного акту визначено працівників, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці: машиніст тепловоза [PERSON], складач потягів [PERSON], чергова стрілочного поста [PERSON], начальник зміни залізничного цеху №3 [PERSON], в.о. начальника залізничного цеху №3 [PERSON], заступник начальника залізничного цеху подвіжного складу по експлуатації [PERSON], головний інженер УЖДТ [PERSON] (а.с. 4-8). За таких обставин суд приходить до висновку, що смертю [PERSON] при виконанні трудових обов'язків в результаті нещасного випадку, його синові позивачу по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка у силу\~ ст.\~360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для усіх судів України. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті чоловіка позивача пройшло понад 20 років та враховуючи принцип розумності і справедливості, вважає за розумне таке відшкодування у розмірі 90 000 грн. Посилання представника відповідача на те, що позивач не має право на відшкодування моральної шкоди як член сімї потерпілого, оскільки таке право виникло до набрання чинності ЦК України 2003 року, яким передбачено право члена сімї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю (стаття 1167), а тому позов не підлягає задоволенню, суд вважає необґрунтованими, так як зазначена норма не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди членам сімей працівника, завданої його загибеллю в результаті нещасного випадку на виробництві, які виникли до 1 січня 2004 року, тоді як до 2004 року такі правовідносини регулювались статтею 440-1 ЦК УРСР, на яку і посилався позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог. Отже, виходячи з викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі ст.141 ЦПК України з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial