Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

11 січня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - відповідач) звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 37 654 грн. 95 коп. Свої вимоги відповідач мотивував тим, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 11 лютого 2011 року б/н, згідно з якою відповідачу відкрито кредитний рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 30 листопада 2020 року становить 37 654 грн 95 коп., з яких: 30 933 грн. 81 коп. - заборгованість за тілом кредита, 6 721 грн. 14 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 11 лютого 2011 року б/н у розмірі 37 654 грн. 95 коп. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу від 12 січня 2021 року вказану справу передано судді Гусак О.С. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. 11 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що надані позивачем докази належно не завірені, під час підписання анкети-заяви позивачу не роз`яснено умови кредитування, нарахована позивачем сума перевищує кредитний ліміт, у позивача відсутні повноваження на надання кредитів, позивач протиправно використовує персональні дані відповідача, [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки за його дії як людини відповідає держава. Дослідивши наведені позивачем та відповідачем доводи, надані суду докази, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві. Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 11 лютого 2011 року відповідач підписав заяву б/н про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач у відзиві на позовну заяву спочатку заперечує укладення між ним та позивачем кредитного договору з огляду на відсутність в анкеті-приєднанні визначених істотних умов договору та заперечує достовірність поданих відповідачем розрахунків, проте в подальшому не заперечує використання ним карткового рахунку, зокрема, його поповнення та використання наявних на ньому коштів. З огляду на вказане, суд критично ставиться до зазначених доводів відповідача та вважає, що між позивачем та відповідачем 11 лютого 2011 року виникли кредитні правовідносини. Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Для формування єдиної правозастосовної практики у спорах між фізичними особами та банками, між якими існують правовідносини внаслідок підписання позичальниками анкет-приєднань до визначених банком умов Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17 сформовано дві позиції. Зокрема, які полягають в тому, що: якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів; споживач у цих правовідносинах є слабшою стороною, тому недотримання банком вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування станом на час підписання такої анкети, а також можливість внесення банком змін в істотні умови договору в односторонньому порядку (наприклад, через внесення змін на вебсайті банку) не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливлює покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду залишила без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з позичальника фактично використаних ним коштів на користь банку, а в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору скасувала та ухвалила нове рішення про відмову у задоволенні позову. Згідно з поданою позивачем випискою за договором від 11 лютого 2011 року відповідач користувався виданою йому карткою, зокрема поповнював свій картковий рахунок через термінали самообслуговування, переказ з інших карток, а також здійснював покупки у продуктових магазинах, аптеках, ресторанах тощо. [PERSON] як споживач у цих правовідносинах є слабшою стороною, АТ КБ «ПриватБанк», уклавши договір з [PERSON] , не поінформував його про умови кредитування станом на час підписання такої анкети, а також вносив зміни в істотні умови договору в односторонньому порядку (через внесення змін на вебсайті банку). Вказане не відповідає принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливлює покладання на [PERSON] невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. З огляду на наведене та позицію Великої Палати Верховного Суду викладену вище, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 6 721 грн. 14 коп. слід відмовити, а оскільки відповідачем фактично отримані та використані позичальником кошти, які позивачу в добровільному порядку не провернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, позивач вправі вимагати від відповідача повернення цих коштів. Розраховуючи суму заборгованості за тілом кредиту слід врахувати, що зарахування позивачем частини внесених відповідачем коштів на його рахунок на погашення відсотків за користування кредитом та пені є помилковим, що має наслідком неправильно сформовану позивачем заборгованість відповідача за тілом кредиту. Оцінюючи надані позивачем докази, зокрема розрахунки заборгованості за договором від 11 лютого 2011 року б/н (станом на 31 травня 2015 року, 30 червня 2019 року, 30 листопада 2020 року), суд виходить з такого. Згідно з графою «сальдо, на яке в цьому періоді проценти не нараховуються (пільговий період)» розрахунку заборгованості за договором від 11 лютого 2011 року б/н станом 31 травня 2015 року заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 1209 грн. 76 коп. Тобто відсотки за користування кредитом та пеню відповідачу нараховано не було. Позивач вказує, що станом на 30 червня 2019 року згідно з розрахунком заборгованості за договором від 11 лютого 2011 року б/н заборгованість відповідача становить 35 272 грн. 45 коп.за тілом кредиту, 1 288 грн. 45 коп. як відсотки за користування кредитом, 100 грн. пені. Водночас, 1 288 грн. 45 коп. як відсотки за користування кредитом нараховані лише 30 червня 2019 року, проте до цієї дати (до 30 червня 2019 року) нараховані відсотки за користування кредитом поступово погашались за рахунок тіла кредиту. Зокрема, відсотки за користування кредитом нараховувались відповідачу щомісячно в кінці місяця, а першого числа місяця погашались за рахунок зростання на цю ж суму тіла кредиту. З графи «відсотки погашені за рахунок кредиту» вбачається, що позивач щомісячно 1 числа місяця з 1 червня 2015 року по 30 червня 2019 року стягував з відповідачаза рахунок тіла кредиту відсотки за користування кредитом, всього у розмірі 22 213 грн. 20 коп. Отже, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду щодо питання сплати споживачем відсотків за договором про приєднання, внесені позивачем кошти на його рахунок повинні були повністю бути спрямованими на покриття заборгованості відповідача за тілом кредиту, а не частково погашати першого числа місяця нараховані в кінці попереднього місяця відсотки за користування кредитом. Так, заборгованість відповідача за тілом кредиту станом на 30 червня 2019 року становить 12 959 грн. 25 коп. (35 272 грн. 45 коп - 22 213 грн. 20 коп. сплачених коштів за відсотки - 100 грн. сплаченої пені). Позивач зазначає, що станом на 30 листопада 2020 року згідно з розрахунком заборгованості за договором від 11 лютого 2011 року б/н заборгованість відповідача становить 30 933 грн 81 коп.за тілом кредиту, 6 721 грн. 14 коп. за простроченими відсотками за користування кредитом. Проте вказані розрахунки проведені з огляду на помилково сплачені відповідачем кошти за відсотки за користування кредитом в попередні періоди, тому зазначена позивачем заборгованість відповідача за тілом кредиту у розмірі 30 933 грн. 81 коп. є не вірною й станом на 30 червня 2019 року становить 12 959 грн. 25 коп. За період з 1 липня 2019 року по 30 листопада 2020 року згідно з графою «витрати клієнтом кредитних коштів» відповідач не користувався цими коштами та їх сума становить 0 грн. Водночас, згідно з графою «сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» відповідач вніс на свій рахунок у цей період 17 753 грн. 47 коп, при цьому частина з них - 8 890 грн. 86 коп. направлена на погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом. З огляду на наведене, у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем за тілом кредиту. Таким чином, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed