Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

12.07.2019 позивачка [PERSON] звернулася до відповідача Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Закарпатській області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати період з 13 липня 1999 року по 17 жовтня 2005 року, в якому [PERSON] була відсторонена від роботи за постановою слідчого і не працювала у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, таким що підлягає зарахуванню до стажу роботи для виплати щомісячних відсоткових надбавок за вислугу років за місцем роботи [PERSON] в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області (далі по тексту - Управлінні у відповідному відмінку) у відповідності до ст. 7 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішеннями Мукачівського міськрайонного суду від 27 грудня 2005 року та 6 березня 2013 року, ухвалою Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року встановлено обставини, за якими позивачка за постановою слідчого прокуратури Міжгірського району була усунута із займаної посади голови правління Міжгірського міського споживчого товариства у зв`язку з незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, внаслідок чого не працювала в період з 13 липня 1999 року по 17 жовтня 2005 року. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року, яке змінено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року та залишено в силі ухвалою Верховного Суду України від 19 червня 2019 року зобов`язано Пенсійний фонд України в особі територіального органу зарахувати їй до загального трудового стажу період із 13 липня 1999 року по 17 жовтня 2005 року, в якому вона була відсторонена від займаної посади та не працювала у зв`язку незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності. З посиланням на ст. 7 Закону вказує, що має право на відшкодування завданої шкоди незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і інших особистих немайнових прав, а саме: щоб цей період був зарахований до стажу роботи, за який нараховується щомісячна відсоткова надбавка до посадового окладу за вислугу років за місцем роботи. Вказує, що наразі вона працює на посаді службовця в Управлінні. Однак оскільки Положенням про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України не передбачено зарахування періоду, в якому вона не працювала у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи, до вислуги років, тому для відшкодування шкоди у повному обсязі, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності необхідно визнати цей період в судовому порядку як такий що підлягає зарахуванню до відсоткових надбавок за вислугу років при встановленні щомісячної надбавки за вислугу років за місцем роботи. 09.09.2019 представник третьої особи на стороні відповідача Управління подав до суду пояснення, в яких вказує наступне. Позивач працює в Управлінні з 01.07 2016 та в теперішній час на посаді завідувача сектору по роботі зі страхувальниками. Позивач не коректно вказує, що вона перебуває на посаді службовця, до категорії робітників чи службовців, або осіб, зазначених в ч. 2 ст. 7 Закону не відноситься, а є керівником структурного підрозділу - завідувачем сектору, а тому не має права на відсоткову надбавку за вислугу років за період, коли вона не працювала в Управлінні. Аналіз записів трудової книжки позивачки свідчить про те, що вона у підприємствах, організаціях, установах, зазначених у п.п. 3.2.1. - 3.2.4 Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України (далі по тексту - Положення), яке набуло чинності з 01.01.2018 не працювала, прийнята на роботу в Управління не в порядку переведення, попередня її робота в організаціях відомствах, підприємствах, установах не була пов`язана з функціональними обов`язками, що виконуються нею в Управлінні. Окрім цього зазначає, що не має позивачка права на надбавку за вислугу років і згідно з Положенням, яке діяло до 01.01.2018. 22.08.2020 позивачка подала до суду відповідь на відзив, за яким доводи третьої особи підлягають відхиленню з огляду на те, що час протягом якого громадянин не працював у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи (посади) зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу. Робітникам і службовцям цей стаж враховується також при призначенні пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю, а також при виплаті разової винагороди або відсоткових надбавок за вислугу років. 04.11.2020 представник третьої особи на стороні відповідача Управління подав до суду додаткові пояснення. В судовому засідання представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, у відповіді на відзив. В судове засідання відповідач не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву в строк, визначений ухвалою суду, та станом на 10.11.2020 не подав. В судовому засіданні представники третьої особи Василиндра М.М. та Кішко П.Ю. подали додаткові пояснення зі змісту яких видно, що Державна казначейська служба є неналежним відповідачем у справі, оскільки не зараховує стаж роботи до загального чи спеціального, який дає право на надбавку за вислугу років позивачці. Окрім того вказує, що саме у споживчій кооперація позивачка мала право поновити спеціальний стаж і відповідні надбавки за нього, а не в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області, куди вона перейшла працювати 01.07.2016. З огляду на вказане представники третьої особи просять відмовити у позові. Суд, заслухавши позицію представника позивачки та представників третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено й інші способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Так, ч. 2 ст. 1176 ЦК України визначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Статтею 7 Закону визначено, що термін перебування під вартою, термін відбування покарання, а також час, протягом якого громадянин не працював у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу. Трудовий стаж робітників і службовців, а також стаж роботи осіб, які працювали на підставі членства (в кооперативі, колгоспі тощо), обчислений із зарахуванням періодів, зазначених у частині першій цієї статті, враховується при наданні робітникам, службовцям і зазначеним особам різних пільг і переваг, в тому числі при призначенні пенсій і допомоги по державному соціальному страхуванню. Робітникам і службовцям цей стаж враховується також при призначенні пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю, а також при виплаті разової винагороди або відсоткових надбавок за вислугу років. З записів в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] видно, що запис №24 від 12.07.1999, за яким [PERSON] звільнено з посади голови правління Міжгірського міського споживчого товариства за згодою сторін п. 1 ст. 36-1 КЗпП України, є недійсним (запис № 33 від 30.10.2012). Поновлено [PERSON] на попередній роботі (посаді) голови правління Міжгірського міського споживчого товариства. Підставою для вчинення запису № 33 є рішення Міжгірського райсуду від 06.10.2005, рішення апеляційного суду від 20.12.2005, ухвала апеляційного суду від 01.04.2011. Зі змісту постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 з`ясовано, що рішенням Міжгірського райсуду від 06.10.2005 звільнення [PERSON] з посади голови правління Міжгірського міського споживчого товариства за постановою слідчого про відсторонення заявниці від виконання обов`язків визнано незаконним. За вказаною постановою суду зобов`язано Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області зарахувати період з 13.07.1999 по 17.01.2005 до загального трудового стажу [PERSON] під час призначення пенсії у відповідності до Закону. Вказане судове рішення про зарахування періоду незаконного відсторонення з 13.07.1999 по 17.01.2005 до загального трудового стажу [PERSON] , згідно з виконавчим листом, набрало законної сили 14.05.2019. Тож, обставину незаконного відсторонення позивачки з посади голови правління Міжгірського міського споживчого товариства за постановою слідчого суд вважає встановленою й такою, що у відповідності до ч. 4 ст. 81 ЦПК України не підлягає доказуванню. Більш того, у своєму рішенні суд апеляційної інстанції застосував положення ст. 7 Закону для відновлення порушеного права позивачки, тому суд вважає виправданим застосування норм вказаної статті й в розглядуваному випадку. З аналізу ст. 7 Закону видно, що термін протягом якого громадянин не працював у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується окрім як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу. При цьому зазначено, що цей стаж зараховується: 1. при призначенні пенсій за вислугу років; 2. при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю; 3. при виплаті разової винагороди або відсоткових надбавок за вислугу років. З записів в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] видно, що [PERSON] наказом від 30.06.2016 №11-ос 01.07.2020 призначена на посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку Управління. Надалі була переведена на різні посади в межах Управління 31.07.2017, 01.01.2018 та 01.04.2019 на посаду завідувача сектора по роботі зі страхувальниками відділу аналізу та контролю за використання роботодавцями коштів Фонду Управління (записи №35-38). Тож, позивачка перебуває у трудових відносинах з Управлінням з 01.07.2016 по теперішній час. З 01.04.2019 та наразі займана нею посада - завідувач сектора по роботі зі страхувальниками відділу аналізу та контролю за використання роботодавцями коштів Фонду Управління з посадовим окладом 9000 грн., що стверджується наказом Управління №129-к від 26.03.2019. Положення, чинне з 01.01.2018, визначає умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, управлінь виконавчої дирекції Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділень управлінь в районах та містах обласного значення. Пунктом 1.2. Положення передбачено структуру фонду оплати праці працівників Фонду, яка включає наступні складові, зокрема надбавку за вислугу років. Розділом ІІІ Положення визначено розміри та порядок встановлення надбавок та доплат. Згідно п. 3.1. Положення, щомісячна надбавка за вислугу років у відсотках до посадового окладу в залежності від стажу роботи у виконавчій дирекції Фонду, її робочих органах встановлюється працівникам, в таких розмірах: від 1 року до 3 років - 5%, від 3 років до 5 років - 10%, від 5 років до 7 років - 15%, від 7 років і більше - 20 %. Пунктом 3.2. Положення визначено, що до стажу роботи зараховується: п. 3.2.1. Час роботи в органах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а за період до його створення - Фонду соціального страхування України, правонаступником якого був Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності). п. 3.2.2. Час, протягом якого працівник перебував у трудових відносинах з виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, її робочими органами (а за період до його створення - Фонду соціального страхування України, правонаступником якого був Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності). п.3.2.3. Час роботи в державних органах, установах, організаціях, відомствах соціальної сфери або робота у сфері соціального захисту (у т, ч. у профспілкових об`єднаннях та об`єднаннях роботодавців, в органах місцевого самоврядування), в установах, організаціях, підприємствах державної та комунальної власності, на посадах, до сфери діяльності яких відносились питання соціального захисту. п. 3.2.4. Час роботи на посадах в установах, організаціях, відомствах, зазначених у підпункті 3.2.3 цього пункту, до функціональних обов`язків яких були віднесені функціональні обов`язки, що виконуються працівником у виконавчій дирекції Фонду та її робочих органах. Умови підпункту 3.2.4 цього пункту застосовуються тільки у випадках, якщо працівника прийнято на роботу до виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів в порядку переведення з останнього місця роботи (крім випадків призначення директора виконавчої дирекції Фонду, його заступників, начальників управлінь виконавчої дирекції Фонду в АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі), при цьому до стажу роботи зараховується лише період роботи на останньому місці роботи. Документом для визначення стажу, який дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років, є трудова книжка та/або відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. З виписки із Положення, яке діяло до 01.01.2018 видно, що до стажу роботи зараховується п.3.3.1. Час роботи в органах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а за період до його створення - Фонду соціального страхування України, правонаступником якого був Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності) та профспілкових органах за умови повного або часткового фінансування працівника за рахунок коштів соціального страхування. Також до стажу роботи в Фонді включається час роботи на виборній посаді, пов`язаній з питаннями соціального страхування. п. 3.3.2. Час роботи в органах Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України; п. 3.3.3. Час роботи на державній службі. Аналізуючи вказані положення, суд приходить до висновку, що надбавка за вислугу років визначається залежності від стажу роботи саме у виконавчій дирекції Фонду, до такого стажу зараховується робота у сфері соціального захисту, а до 01.01.2018 й робота на державній службі. Як зазначалося вище позивачка перебуває у трудових відносинах з Управлінням з 01.07.2016 й по теперішній час, а отже згідно з п. 3.1 Положення, чинного від 01.01.2018, має право на надбавку за вислугу років до посадового окладу у 10% й таку вона отримує згідно з наказом Управління від 23.07.2019 №177-кз. При цьому заявляє позовну вимогу про зарахування їй до стажу роботи для виплати щомісячних відсоткових надбавок за вислугу років за теперішнім місцем роботи - в Управлінні за період її незаконного відсторонення від посади голови правління Міжгірського міського споживчого відсторонення з 13.07.1999 по 17.01.2005. Така вимога не підлягає до задоволення, оскільки з 13.07.1999 по 17.01.2005 позивачка була незаконно відсторонена від посади голови правління Міжгірського міського споживчого товариства, робота на такій посаді згідно з п. 3.2 Положення, чинним з 01.01.2018, не є такою, що зараховується до стажу роботи у виконавчій дирекції Фонду й відповідно призначення надбавки за вислугу років за вказаний період. Окрім цього, матеріали справи не містять відомостей, чи відноситься посада голови правління Міжгірського міського споживчого товариства до посад державної служби, що згідно з Положенням чинним до 01.01.2018 могло бути підставою для зарахування періоду з 13.07.1999 по 17.01.2005 до стажу на підставі п. 3.3.3 такого. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож, право позивачки зарахувати період з 13.07.1999 по 17.01.2005 протягом якого вона не працювала у зв`язку з незаконним відстороненням її від посади голови правління Міжгірського споживчого товариства до стажу за яким передбачено відсоткові надбавки за вислугу років, гарантовано їй ст. 7 Закону. Однак вказане положення підлягає застосуванні у випадку роботи позивачки в споживчій кооперації на даний час, зарахування ж такого періоду до стажу роботи для виплати щомісячних відсоткових надбавок за теперішнім місцем роботи позивачки - в Управлінні не узгоджується з Положеннями, які діяли та діють в період до та з 01.08.2018. Стаття 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вказане є висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, які враховуються судом в розглядуваному випадку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Позивачка визначила відповідачем по справі Державну казначейську службу України. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Основним завданням Державної казначейської служби України, згідно з постановою КМУ № 215 від 15.04.2015 про затвердження Положення про державну казначейську службу,є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах. Покладені на Державну казначейську службу України обов`язки, визначені п. 4, відповідно до ч. 3 якого здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Наразі обов`язку щодо виплати позивачки надбавки за вислугу років у Державної казначейської служби немає, а нарахування такої надбавки здійснюється підприємством, в якому позивачка наразі працює - Управлінням. Тож, суд вважає Державну казначейську службу неналежним відповідачем по справі, належним в розглядуваному випадку, з огляду на пред`явлені позивачкою вимоги, є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області, оскільки позивачка просить зарахувати період роботи з 13.07.1999 по 17.01.2005 до стажу роботи для виплати щомісячних відсоткових надбавок саме за місцем її роботи в Управлінні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому відповідно до ст. 77-80 ЦПК України такі докази повинні бути належними, допустимими, достовірними і достатніми. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до п. 2 у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed