Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

10 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальних збитків, третя особа - Державна казначейська служба України. 08 січня 2020 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог. В обґрунтування своїх уточнених вимог позивач вказує, що 16.07.2008 наказом №76-к від 15.07.2008 він був незаконно звільнений з роботи на ЗАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Рішенням суду від 29.06.2011 по цивільній справі №2-69/11 його поновлено на роботі на ПрАТ «Азот». 17.02.2012 зазначене рішення було примусово виконано у межах виконавчого провадження №31207166. 17.02.2012 він за власним бажанням звільнився з роботи, проте в цей день йому не була виплачена середня заробітна плата за період з 30.06.2011 по 16.02.2012, що змусило його звернутись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за період з 30.06.2011 по 16.02.2012. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.08.2013 по справі №1227/1535/2012 позивача визнано таким, що перебував у вимушеному прогулі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26673,39 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 25.02.2015 після його перегляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 14.11.2014 він звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди (справа №428/7002/14-ц), за результатами розгляду якої суд 23.04.2015 року ухвалив рішення та частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку при звільненні та повністю задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Після неодноразового перегляду в касаційному та апеляційному порядках, 14.12.2016 Верховний Суд України залишив в силі вказане рішення суду першої інстанції від 23.04.2015. Постановивши незаконні рішення Верховний суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Апеляційний суд Луганської області порушили гарантії, передбачені ст.ст. 8, 21, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, чим завдали йому матеріальної шкоди в загальній сумі 4673174,70 грн., яка на підставі ст. 56 Конституції України підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок держави Україна. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Представник відповідача держави Україна в особі Міністерства юстиції України не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від представника відповідача також не надходило. Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. В письмових поясненнях представник третьої особи просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.04.2015 року по справі № 428/7002/14-ц з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 27000 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 9045,36 грн., а також в якості відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Згідно з копією рішення Апеляційного суду Луганської області від 22.06.2015 зазначене рішення від 23.04.2015 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було змінено та збільшено розмір стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27000 грн. до 105579,26 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.09.2015 було скасоване рішення Апеляційного суду Луганської області від 22.06.2015 та передано справу на новий розгляд до апеляційного суду. Відповідно до копії рішення Апеляційного суду Луганської області від 04.11.2015 скасовано рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.04.2015 та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Згідно з копією ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2016 вищевказане рішення Апеляційного суду Луганської області від 04.11.2015 залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 14.12.2016 ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2016 і рішення Апеляційного суду Луганської області від 04.11.2015 скасовано та залишено в силі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.04.2015. Відповідно до копій ухвал Верховного Суду України від 22.02.2017 та 19.04.2017 відмовлено [PERSON] в задоволенні заяв про виправлення арифметичних помилок у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14.12.2016. Зі змісту уточненої позовної заяви, а також зі змісту пояснень позивача, які були надані ним в судовому засіданні, судом встановлено, що вимоги позивача про відшкодування збитків державою Україна ґрунтуються на тому, що позивач не погоджується із розміром середнього заробітку, який був визначений судом першої інстанції під час розгляду справи № 428/7002/14-ц та який був визнаний законним і обґрунтованим у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016. Зокрема, на думку позивача, визначений Верховним Судом України під час розгляду справи № 428/7002/14-ц розмір середнього заробітку явно не відповідає встановленим цим же судом критеріям справедливості і розумності. Крім того, позивач вважає, що унаслідок ухвалення Апеляційним судом Луганської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ незаконних рішень під час розгляду справи № 428/7002/14-ц він не мав можливості отримати і використовувати для отримання вигоди свої грошові кошти у розмірі 37000 грн. в період з 16.07.2015 по 14.12.2016. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Статтею 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Без згоди Вищої ради правосуддя суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Аналіз вищевикладених норм законів дозволяє дійти висновку про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі лише в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Посилання позивача на те, що стаття 56 Конституції України на відміну від статті 1176 Цивільного кодексу України не встановлює необхідності виявлення складу злочину за обвинувальним вироком суду в діях судді (суддів), на думку суду є неспроможними, адже стаття 56 Конституції України встановлює загальне право кожного на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, в той час як частина 5 статті 1176 ЦК України деталізує умови реалізації цього права у випадку постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі. В даному випадку суду не було надано доказів того, що в діях суддів, які брали участь у розгляді справи № 428/7002/14-ц було встановлено склад злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Крім того, суд зазначає, що згідно із ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц. Суд звертає увагу на те, що уточнений розрахунок розміру шкоди позивача в сумі 4659531,86 грн. ґрунтується на припущенні про те, що кількісні показники засад справедливості і розумності компенсації, які визначені у рішенні Верховного Суду України від 07.02.2007 по справі № 6-10025кс04, є універсальними та мали б бути застосовані Верховним Судом України під час розгляду справи № 428/7002/14-ц. Тобто, шкода в розмірі 4659531,86 грн., яку просить стягнути позивач, є абстрактною та ґрунтується на незгоді позивача із змістом постанови Верховного Суду України від 14.12.2016 по справі № 428/7002/14-ц. Така абстрактна шкода, на думку суду, відшкодуванню не підлягає. Стосовно упущеної вигоди в сумі 13642,84 грн., яку на думку позивача він не отримав через ухвалення Апеляційним судом Луганської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ незаконних рішень під час розгляду справи № 428/7002/14-ц, суд зазначає, що цей розмір упущеної вигоди обрахований позивачем виходячи з припущень про те, що він поклав би на депозит суму коштів в розмірі 37045,36 грн. на період з 16.07.2015 по 14.12.2016. Тобто, вказаний розмір упущеної вигоди є абстрактним та таким, що ґрунтується на припущенні позивача про укладення ним договору банківського вкладу на певний період та на певних умовах. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд не знаходить судових витрат, які підлягають розподілу у цій справі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed