Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

10 серпня 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. В належній їй квартирі зареєстрований її колишній чоловік - відповідач [PERSON], який з 2008 року не мешкає за місцем реєстрації, у 2010 році шлюб між сторонами розірвано. Зазначила, що відповідач обіцяв знятися з реєстраційного обліку у добровільному порядку, однак цього не зробив. На відповідача нараховується оплата за комунальні послуги, які позивачка змушена оплачувати самостійно. На даний час реєстрація відповідача, позбавляє позивачку права скористатись допомогою держави на оплату комунальних послуг, у вигляді субсидії, права користування, володіння та розпорядження власністю. На підставі зазначеного [PERSON] звернулася до суду із цим позовом. Ухвалою суду від 28 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 09 жовтня 2018 року розгляд справи відкладено через неявку відповідача. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю спираючись на аргументацію, що наведена у позові. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради Язвенко Т.Ю. до суду не з'явилась, до початку розгляду справи надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти позову не заперечувала. Згідно зі ст.211 ЦПК України особа яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслана на його адресу поштова кореспонденція повернута до суду через сплив строку зберігання. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у тому числі через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України. Письмового відзиву на позовну заяву або ж клопотання про відкладення розгляду справи та відповідач суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов'язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступне. Відповідно договору купівлі-продажу від 12 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною\~К.А. позивачка [PERSON] купувала трикімнатну квартиру [ADDRESS] Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 20 жовтня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане Жовтневим р/в ЗАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис № 124. 09 листопада 2010 року шлюб між сторонами було розірвано Жовтневим відділом РАЦС КМУЮ Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 464 - свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] 12 листопада 2002 року за договором купівлі-продажу [PERSON] придбано у власність квартиру № [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А. Згідно довідок, виданих відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, що містяться в матеріалах справи в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON]- з 30 січня 2003 року по теперішній час. З акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS], підписи яких затверджені директором ПП «Домініум» від 08 серпня 2018 року вбачається, що [PERSON] з січня 2008 року в квартирі, за місцем реєстрації не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач дійсно не проживає в квартирі з 2008 року. Сторони у перебували у шлюбі з 90-х років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає сім'ю [PERSON] багато часу, відповідач дійсно не проживає з 2008 року за вказаною адресою, у 2010 році сторони розірвали шлюб. Згiдно положень ст.4 ЦПК України суд, здiйснюючи правосуддя захищає права, свободи та iнтереси фiзичних осiб у спосiб, визначений законами України. Перелiк способу захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься в статтi 16 ЦК України. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтерес iншим способом, що встановлений законом або договором. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно чч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 1990 року по 09 листопада 2010 року. Саме в період шлюбу, а саме 12 листопада 2002 року позивачкою [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS]. В розумінні ст.60 СК України, зазначена квартира має статус спільної сумісної власності подружжя. Статтею 22 КпШС, в редакції, чинній на момент набуття спірної квартири у власність, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ст.1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Посилання позивачки на те, що колишній чоловік [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2008 року, в даному випадку не є підставою для визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою, котра була придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі і є їх сумісною власністю. У будь-якому випадку руйнування класичної тріади (володію, користуюсь, розпоряджаюсь), на якій базується інститут права власності - неприпустиме за будь-яких умов в державі Україна, яка визнає право власності як одну з підвалин розбудови громадянського суспільства. Оскільки доказів належності позивачці [PERSON] спірної квартири [ADDRESS] на праві приватної, а не спільної сумісної власності, а також доказів про припинення права власності відповідача на вказану квартиру позивачка суду не надала, тому відсутні підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - а саме квартирою [ADDRESS]. В даному випадку положення ч.2 ст.405 ЦК України не розповсюджується на спірні правовідносини, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. Аналогічну позицію підтримав також Верховний суд у своїй постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15ц. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed