Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

10 червня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зобовязання надати згоду на вивіз неповнолітніх дітей за кордон на постійне проживання. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що з вересня 2001 року по лютий 2013 року проживала з відповідачем у незареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання у них народилося пятеро дітей. З лютого 2013 року відповідач вихованням дітей не займається. На даний час діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Рішенням Білопільського районного суду від 08 квітня 2016 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей до їх повноліття у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку. Вона є громадянкою [PERSON], там проживають її родичі, а тому вона має намір виїхати в дану країну на постійне проживання разом зі своїми дітьми. Добровільно відповідач не надає дозвіл на вивіз дітей для постійного проживання до [PERSON]. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить зобовязати [PERSON] надати згоду на вивіз пятьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], на постійне проживання до [PERSON] Федерації. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, суду зазначив, що в разі вивезення позивачкою за межі України їх спільних дітей він буде позбавлений можливості з ними спілкуватися. Представник третьої особи органу опіки та піклування Воронівської сільської ради Білопільського району Сумської області, [PERSON], позов [PERSON] не підтримала, посилаючись на те, що остання не надала жодних належних і допустимих доказів того, куди має намір вивезти неповнолітніх дітей, що там у неї є власне житло і стабільний доход, достатній для утримання дітей. Представник третьої особи служби у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації Сумської області, [PERSON], проти позову також заперечував, посилаючись на те, що в разі надання позивачці дозволу на вивіз неповнолітніх дітей за межі України на постійне проживання будуть порушені права останніх, а також відповідача на спілкування. Заслухавши сторони, представників третіх осіб, повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За приписами ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №798-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну», п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою [PERSON] Федерації, та на території України проживає на підставі посвідки на постійне проживання, яка є безстроковою (а. с. 4, 6). Згідно з матеріалами справи сторони мають пятьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Останні разом із позивачкою проживають без реєстрації у с. Воронівка Білопільського району Сумської області по вул. Ватутіна, 53 (а. с. 7-12). Доводи позивачки в судовому засіданні стосовно того, що на території [PERSON] вона має власне житло і буде забезпечена роботою у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків на певний термін. Надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу суперечить положенням чинного законодавства, яким не передбачено вирішення питання про виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання в судовому порядку. Згідно з правовою позицією, висловленою Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи №6-7569св15 надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини разом із матір'ю на постійне місце проживання до іноземної держави без згоди та супроводу батька суперечить нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Вимоги про надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до іноземної держави без згоди та супроводу її (дитини) батька не носять тимчасового характеру. Аналогічні правові позиції висловлені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи №6-17996св14,у відповідності до яких вимоги про надання дозволу на вивіз дитини на постійне місце проживання до іноземної держави без згоди та супроводу її (дитини) батька не носять тимчасового характеру та надання такого дозволу є грубим порушенням прав батька на спілкування з сином та участь у його вихованні. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed