Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

10 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна та виділення його в натурі. В обгрунтування позовної заяви зазначає, що з 1984 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . У 1989 році [PERSON] було надано для проживання відомчу квартиру [ADDRESS] . В отриманій квартирі були зареєстровані та проживали позивачка зі своєю дочкою та чоловіком. В 1997 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка повернула дошлюбне прізвище, [PERSON] , а [PERSON] знявся з реєстрації та змінив місце проживання. У 2005 році квартиру [ADDRESS] приватизовано, власниками якої є [PERSON] та [PERSON] , кожній належить Ѕ частина квартири на праві спільної часткової власності. Останнім часом між позивачкою та її дочкою почали виникати непорозуміння, остання виявила бажання розділити житло в натурі. Вказані обставини змусили її звернутися до суду. Ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 10.00 год. 30 грудня 2021 року. Відповідачка [PERSON] в підготовчі засідання, які були призначені до розгляду на 19.10.2021 року, 16.11.2021 року, 01.12.2021 року, а також в судове засідання з розгляду справи по суті 31.12.2021 року не з`явилася, про дату, місце і час розгляду справи повідомлялась шляхом направлення їй судової повістки про виклик до суду рекомендованим листом, які були повернуті суду за зворотньою адресою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, про дату підготовчого засідання та про дату судового засідання відповідачка була повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Теплицького районного суду. Про причини своєї неявки суд не сповістила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернулася, а також не скористалася правом надати відзив на позовну заяву. Отже, з урахуванням положень ч.ч.8, 11 ст. 128 ЦПК України відповідачка вважається такою, що повідомлена належним чином про дату та час слухання справи, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України) Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачеві [PERSON] і відповідачці - [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 9) . Згідно технічного паспорта, виготовленого КП «Гайсинське МБТІ», станом на 15.07.2021 року, власником квартири [ADDRESS] є позивачка [PERSON] (а.с. 11-14). Як зазначає представник позивача у позовній заяві, між сторонами існує конфлікт з приводу користування та володіння квартирою [ADDRESS] . В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ квартири в натурі учасникам спільної часткової власності на квартиру може бути виділено відокремлену частину квартири, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) квартири, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину квартири із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання квартири в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу квартири в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу квартири відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційній своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 р. у справі № 1622/16834/12. Так, згідно технічної документації, наразі квартира [ADDRESS] має наступні технічні характеристики: квартира спільного заселення розташована на 1 поверсі 1-но поверхового будинку та складається з кімнат житловою площею 36,20 кв. м, у тому числі 1-ша кімната 15,20 кв. м, 2-га кімната 21 кв. м., кухні площею 8,30 кв. м, коридору 3,20 кв. м. Загальна площа квартири 47,70 кв. м (а.с. 33). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» N 20 від 22.12.1995року (з подальшими змінами), судам було роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з Інструкції, щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007р. № 55 (1.2.), поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Позивачем не надано суду висновку щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , натомість надано лише План розподілу квартири та земельної ділянки у натурі, виконаний самою позивачкою [PERSON] (а.с. 7). З даного плану, без наявності висновку, суд не може встановити технічну можливість виділу позивачу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Отже, аналізуючи викладене та те, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами обставин щодо технічної можливості виділення в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, приходжу до висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed