Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

11.12.2013 року Сухолиманський сільський голови [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з первісним позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «ТРК ОНЮА «Академія», про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. 08.06.2015 року Сухолиманський сільський голови [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з уточненою позовною заявою до [PERSON], ТОВ «ТРК ОНЮА «Академія», про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.06.2015 року процесуальний статус ТОВ «ТРК ОНЮА «дерія» змінено з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач за первісним позовом зазначив, що 02 грудня 2013 року, в телевізійній передачі «Одеський щоденник» проекту «Рубікон» телерадіокомпанії товариства з обмеженою відповідальністю «ТРК ОНЮА [PERSON]» прозвучала сенсаційна заява із посиланням на ЗМІ. Було заявлено що він, як голова Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, здійснив злочин - зловживання службовим становищем, а саме - вночі без згоди територіальної громади, щоб продати 54 кв. метри землі демонтував та продав пам'ятник воїнам - визволителям. Автор сенсації житель села [PERSON] [PERSON], який дав інтерв'ю журналістам з підтвердженням вищевикладеного. Дані факти є такими, що не відповідають дійсності, тобто неправдивими, порочать його честь, гідність та ділову репутацію посадової особи місцевого самоврядування обраного мешканцями села [PERSON] сільського голови. Даний пам'ятник, про який йшла мова у телевізійній передачі «Одеський щоденник» проекту «Рубікон» телерадіокомпанії «Академія», був розміщений біля будівлі старого сільського клубу по вулиці Чорноморців, 134. В 1994 році, коли головою Сухолиманської сільської ради був нині покійний [PERSON], будівлю клубу було продано СП «Ірен», а земельна ділянка, яка була закріплена за даною будівлею, передана в постійне користування СП «Ірен» під майновий комплекс по виробництву пластмасових виробів. Практично пам'ятник ввійшов в територію цього виробництва. За згодою сільської ради СП «Ірен» провело перенос пам'ятника в центр села, до будівлі сільської ради по л.Чорноморців, 100, де вже були розташовані: братська могила та пам'ятник загиблим морякам, за якими ведеться постійно належний догляд та біля яких кожний рік відзначається свято Перемоги, проводиться вшанування загиблих та вітання ветеранів ВВВ. В березні 2006 року він був обраний депутатом Сухолиманської сільської ради, а в листопаді того ж року - Сухолиманським сільським головою. Отже, жодного відношення до вирішення долі зазначеного пам'ятника та земельної ділянки, на якій він розміщений, він не мав. Навпаки, автор «сенсації» про демонтаж та продажу пам'ятника воїнам - визволителям [PERSON] у той період був депутатом Сухолиманської сільської ради і долю пам'ятника вирішував в тому числі. Його звернення до суду з позовом до [PERSON] мотивоване тим, що його безпідставно звинуватили в діях та поступках, яких він не вчиняв, але які порочать його честь, гідність і ділову репутацію посадової особи місцевого самоврядування. Ці безпідставні звинувачення в його адресу прозвучали по всім каналам телебачення області, були надруковані в багатьох ЗМІ, стали предметом уваги десятків тисяч громадян, в тому числі громади села [PERSON]. [PERSON] постійно пише на нього скарги в різні правоохоронні та контролюючі органи, які приходять з перевірками, при цьому жодні «факти», викладені в його скаргах, не були підтверджені. Однак постійні перевірки правоохоронних та інших контролюючих органів часто паралізують роботу сільської гади. TOB «ТРК ОНЮА «Академія» в погоні за сенсацією поширило неперевірену та недостовірну інформацію шляхом трансляції в телевізійному ефірі, отже разом з автором негативного матеріалу про нібито його протиправні дії по пам'ятнику, грубо порушили його особисті немайнові права як посадової особи. В зв'язку з чим він маю право на вимогу про спростування ними зазначеної недостовірної інформації, як такої, що не відповідає дійсності, та вимоги відшкодування причиненої йому моральної шкоди. На підставі викладеного та у відповідності до ст.ст.32, 68 Конституції України, Постанов Пленумів Верховного [PERSON] України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. №4, ст.ст.27, 28 Закону України «Про інформацію», ст.ст.16, 23, 94, 277 ЦК України він просить суд зобовязати TOB «ТРК ОНЮА «Академія» та [PERSON] у місячний термін спростувати недостовірну інформацію, що прозвучала в телевізійній передачі «Одеський щоденник» проекту «Рубікон» телекомпанії «Академія», шляхом виступу та подачі інформації в студії телерадіокомпанії в обсязі, форматі та ефірному часі, аналогічними зазначеній передачі від 02 грудня 2013 року, стягнути з [PERSON] 10000 грн. відшкодування причиненої йому моральної (немайнової) шкоди та перерахувати зазначені кошти на соціальний захист населення села [PERSON] (Отримувач: Сухолиманська с/рада ч/з ПІБ, код отримувача: 043880330, банк отримувача ГУДКСУ в Одеській обл. м. Одеса, МФО: 828011, р/р 35424029001588, призначення платежу: соціальний захист населення). 20.05.2015 року [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «ТРК ОНЮА «Академія», про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] був одним із числа заявників про злочини, склад яких передбачений ч.1 ст.298, ч.2 ст.364 КК України, вчинений головою Сухолиманської сільської ради Одеської області [PERSON], який, зловживаючи владою, службовим становищем, тобто умисно, з метою одержання неправомірної вигоди заволодіння земельною ділянкою під пам'яткою історії місцевого значення, діючи в інтересах отримувача землі, з використанням службового становища, всупереч інтересам служби посадової особи органу місцевого самоврядування завдав істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам територіальній громаді села Сухий Лиман Одеської області, державним і громадським інтересам України, вступивши у злочинну змову із невстановленими особами, в перевищення владних повноважень, передбачених ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» реалізував знищення пам'ятника воїнам-односельцям, загиблим у роки великої вітчизняної війни, встановлений у 1973 році. Згідно рішення Одеського обласного виконавчого комітету від 25.12.1984 року № 652, об'єкт прийнято під охорону держави як пам'ятку історії місцевого значення. Встановлення пам'ятнику для Сухолиманської територіальної громади Одеської області мало величезне суспільно-моральне значення, оскільки, за даними історичних краєзнавчих наукових джерел, на фронтах Великої Вітчизняної війни приймало участь 97 жителів села [PERSON], 69 із них загинули, 28 нагороджені орденами і медалями. Сам факт знищення пам'ятника, як і відомості про його знищення від органів державної влади (правоохоронних органів) станом на 21 січня 2015 року - приховуються. Зазначене підтверджується, в тому числі і листом управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 20.08.2010 року № 01-13/3788. Пам'ятник історії місцевого значення, зруйновано безповоротно, та закопано в землі по частинах. Відкопування фрагментів пам'ятнику стало можливим внаслідок місцевої ініціативи мешканців села, в тому числі і [PERSON], про що поінформовані правоохоронні органи Одеської області в особі слідчого управління ГУМВС України в Одеській області, які факт вчинення злочину [PERSON] - приховали. Кримінального провадження відносно [PERSON] за наслідками вчинених ним злочинів до суду так і не доведено. При цьому потерпання громадян від його протиправної діяльності постійно приховується. Люди по судових проваджень, у яких є учасниками, не допускаються, що вказує на злочинну змову та корупційну поруку в правоохоронних органах. Оскільки [PERSON] є заявником про злочин, [PERSON], позиваючись до суду намагається видати його суду за особу, що подала завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, що також є кримінально-караним діянням, склад якого передбачено ст.383 КК України. Якщо корупційного правопорушення - знищення пам'ятника за участі [PERSON] не відбулося, то доказом зазначеного є лише наявний монумент. Оскільки останній знищено, злочин вочевидь вчинено. Прямим доказом участі [PERSON] у розпорядженні землею під пам'ятником є дозвіл на відвід земельної ділянки, виданий рішенням сесії Сухолиманської сільської ради від 26 грудня 2008 року № 245/2 та інші докази, які мусять лягти в основу обвинувачення щодо [PERSON] в силу безповоротності покарання за вочевидь вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до дії ст.2 КК України. Подання [PERSON] позову про захист честі та гідності є способом захисту від викриття кримінального правопорушення, що відповідно до ст.16 ЦК України, недопустимо. Стягнення шкоди за викриття корупційного кримінального правопорушення як спосіб захисту цивільних прав чинним законодавством України не передбачено. За таких обставин, ініціюючи безпідставні бездоказові судові провадження щодо [PERSON] [PERSON] видає його за цивільного правопорушника, тим самим принижує честь, гідність і ділову репутацію останнього. Це є приводом для подачі зустрічного цивільного позову. Спричинені моральні страждання персоналізуються не лише позивачем, але і його односельчанами, які вимушені сприймати неправдиву інформацію про винних знищення пам'ятника в їх селі як реальність, та визначаються такими, за які повинна бути стягнута моральна шкода у розмірі 100 000 грн. Стверджується, що розповсюджена відповідачем інформація про позивача як такого, який, в свою чергу, поширив відносно відповідача неправдиву інформацію, є недостовірною, її розповсюдження в тому числі в судових документах та процесах ганьбить честь, гідність та ділову репутацію. Очевидно, що розповсюджена відповідачем вищезазначена інформація про позивача як цивільного правопорушника є негативною. Вважає, що поширення зазначеної інформації відповідачем мала на меті в вузькому значенні опорочения честі і гідності та ділової репутації позивача. Застосовуючи обман, відповідач намагається переконати значну кількість громадян в аморальності позивача, зокрема в тому, що позивач, начебто, підміняє реалізацію права на захист від корупційного кримінального правопорушення, та право на захист культурної спадщини наклепом відносно відповідача. Поряд з цим відповідач намагається створити враження для невизначеного кола осіб про начебто відношення позивача до несумлінного громадянина, який зловживає зверненнями до правоохоронного органу під час військової інтервенції Російської Федерації, коли порушення законів мають особливо тяжкі наслідки з метою, що суперечить чинному законодавству України. У правовій державі, якою має бути Україна, це має наслідком зміну морального ставлення суспільства до позивача: з позитивного або нейтрального - на негативне. Це завдає шкоди діловій репутації позивача, оскільки справляє враження на суспільство, переконуючи його в тому, що позивач, викриваючи корупцію, чинить аморально, зневажають закон, порушує Коституцію і Закони України. Виходячи з вищевикладеного, з посиланням на ст.ст.3, 8, 22, 28, 32, 34, 36, 38, 55 Конституції України, ст.ст.3, 15, 16, 23, 269, 271-273, 275-278, 280, 297, 299 ЦК України, ст.ст.46, 48, 49 Закону України «Про інформацію», просить суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, відомості, викладені в позовній заяві відповідача, та поширені відносно позивача неодноразово, упродовж усього судового процесу у справі №509/5640/13-цр, визнати наклепом дії відповідача з виготовлення та поширення інформації відносно позивача у позовній заяві у справі № 509/5640/13-цр, зобов'язати відповідача спростувати відомості, поширенні ним упродовж судового провадження у справі № 509/5640/13-цр, не пізніше п'ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили, стягнути із відповідача завдану ним позивачеві моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., стягнути з відповідача витрати на оплату судового збору, понесені позивачем, та інші витрати, пов'язанні з розглядом даної справи. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.06.2015 року зустрічний позов обєднано з первісним позовом. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні свій первісний позов підтримали, просять суд його задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов не визнали, просять суд у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні свій зустрічний позов підтримали, просять суд його задовольнити в повному обсязі, первісний позов не визнали, просять суд у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом ТОВ «ТРК ОНЮА «Академія» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, ро причини неявки суд не повідомив. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт демонтажу памятника та відсутність його на території с.Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області. Заслухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає первісний позов та зустрічний позов такими, що задоволенню не підлягають в повному обсязі, з наступних підстав. 02.12.2013 року в ефірі телевізійної передачі «Одеський щоденник» проекту «Рубікон» ТРК «ОНЮА» Академія» була поширена інформація про долю пам'ятника воїнам-визволителям Великої Вітчизняної війни в с.Сухий Лиман. Така інформація, озвучена в ефірі телевізійної передачі, одночасно була викладена і у вигляді друкованого тексту, який дослівно виглядав наступним чином: «Голова сільської ради села Сухий Лиман Овідіопольського району демонтував пам'ятник воїнам - визволителям. Про це повідомляють ЗМІ із посиланням на місцевих мешканців та депутатів. За їх словами, це було вчинено вночі, без узгодження із місцевою громадою, щоб продати 54 квадратних метри землі комерсантам розташованої поруч фірми». В цій же телевізійній передачі [PERSON], заявлений як автор сенсації про демонтаж пам'ятника, під час інтерв'ю повідомив про те, що «...всі питання, які повинні проходити через земельну комісію, голова сільради ігнорував, голова сільради рішення виносив безпосередньо на сесію для голосування... Так трапилося із приводу пам'ятника, який знаходився біля ПП «Ірен»... збори не проводив, ні з ким не порадився, пам'ятник просто продав за певну суму...» і інших,окрім перелічених відомостей, особисто не висловлював. Звертаючись із позовом, [PERSON] вважав образливими та недостовірними відомості про те, що «він вчинив злочин - зловживаючи службовим становищем, ніччю без згоди територіальної громади, щоб продати 54 квадратних метри землі демонтував та продав пам'ятник воїнам - визволителям». Отже відомості, які позивач вважав недостовірними та такими, що порушують його особисті немайнові права, були поширені саме телерадіокомпанією і не висловлювались особисто [PERSON], а сама інформація, поширена телерадіокомпанією, не є дослівним відтворенням слів [PERSON] поширюючи інформацію про демонтаж пам'ятнику, телерадіокомпанія послалась на факти, відомі їм зі слів мешканців громади та депутатів, а відтак зазначила авторство певного кола осіб, яке не уособлюється [PERSON] Таким чином, [PERSON] не був поширювачем саме тієї інформації, про спростування якої вимагав позивач. З матеріалів справи видно, що події, висвітлені в ефірі телевізійної передачі 02.12.2013 року, виникли з приводу долі пам'ятника воїнам - односельцям, розташованого на території с.Сухий Лиман, встановленого в 1973 році біля сільського клубу. Зазначений пам'ятник мав суспільне значення для мешканців громади села, оскільки був місцем відправлення на фронт воїнів - односельців та місцем публічних зборів мешканців села під час урочистих подій. 25.12.1984 року рішенням виконкому Одеської обласної ради № 652 пам'ятник був взятий під охорону держави як пам'ятка історії місцевого значення. З чисельних звернень громадян села [PERSON] на адресу правоохоронних органів та Обласної державної адміністрації вбачається, що пам'ятник був демонтований під час перебування на посаді Голови сільської ради [PERSON], і жителі села вимагали проведення перевірки з приводу демонтажу пам'ятника, ставлячи саме останньому в провину вчинення подібних дій. Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини під час обстеження місця розташування пам'ятника воїнам - односельцям його виявлено не було, при цьому голова Сухолиманстької сільської ради [PERSON] повідомив про демонтаж пам'ятника наприкінці 1990 років. 05.12.2013 року на адресу Одеської обласної ради [PERSON] були надані пояснення про те, що спірний обеліск разом із земельною ділянкою перейшов в 1994 році у користування СП «Ірен», разом із проданим сільським клубом, практично обеліск ввійшов до території цього підприємства, за ним протягом тривалого часу не було догляду, не проводилися реставраційні роботи, а тому за домовленістю із сільською радою СП «Ірен» провело перенос пам'ятника до центру села, до будівлі сільської ради. Аналогічні відомості були повідомлені [PERSON] на адресу Управління охорони об'єктів культурної спадщини. За відповіддю [PERSON] на адресу прокуратури Овідіопольського району, в 1994 році сільський клуб, біля якого був розташований пам'ятник, був проданий СП «Ірен», в подальшому, за договором купівлі - продажу будівля перейшла до TOB «Сідіс», з 2004 року належить TOB «Міксі», яке в 2007 році провело реставрацію обеліска, в 2008 році ХVШ сесією винесено рішення про надання згоди TOB «Міксі» на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,854 га, розміщеної під комплексом пластмасових виробів для подальшої передачі в довгострокову оренду. Проте під час проведення перевірки таких обставин за скаргою мешканців села Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини було встановлено, що відповідь сільської ради з приводу долі пам'ятника містила недостовірну інформацію, в зв'язку із чим до Управління ГУМВС України в Одеській області був направлений запит про необхідність розслідування таких фактів. Факт демонтажу та відсутності памятника також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] 11.03.2014 року мешканці села [PERSON] звернулися до Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області з вимогами про проведення перевірки та з'ясування законності знесення пам'ятників архітектури воїнам - односельцям, звернення було зареєстровано та направлене до СУ ГУМВС України в Одеській області. За відповіддю Головного Управління МВС України в Одеській області від 04.07.2014 року порушене та триває кримінальне провадження по факту виявлення умисного незаконного знищення невстановленими особами об'єкту культурної спадщини - пам'ятника воїнам - односельцям, загиблим в роки Великої Вітчизняної війни, встановленого в с.Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області. В ході проведення санкціонованого обшуку земельної ділянки, яка перебуває в користуванні TOB «Міксі», розташованої за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Сухий Лиман, вул.Чорноморців,134 було виявлено фрагменти постаменту пам'ятника воїнам - односельцям, в тому числі фрагменти сходів, зірки, стели, а також обеліску довжиною 7 метрів, який було повалено та закопано у землю на глибині 0,5 метрів. Таким чином, посилання позивача [PERSON] на те, що пам'ятник був перенесений на інше місце не відповідають обставинам справи. Як свідчить диск із записом передачі [PERSON] є автором слів про те, що «...всі питання, які повинні проходити через земельну комісію, голова сільради ігнорував, голова сільради рішення виносив безпосередньо на сесію для голосування... Так трапилося із приводу пам'ятника, який знаходився біля ПП «Ірен»...збори не проводив, ні з ким не порадився, пам'ятник просто продав за певну суму...». Вирішуючи питання про визнання поширеної саме [PERSON] інформації недостовірною і такою, що підлягає спростуванню, лише вислів «продав пам'ятник за певну суму» можна вважати негативною інформацією, однак з огляду на приписи Закону України «Про інформацію», ст.277 ЦК України такі не можуть вважатися фактичними даними, які вимагають спростування. Згідно з ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол,алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, в контексті висловленої [PERSON] критики голови сільської ради [PERSON] 0.І. про те, що важливі для села питання не вирішувались шляхом винесення на розгляд земельної комісії, вислів «продав пам'ятник» є оціночним судженням, який не підлягає спростуванню. Очевидною є неможливість передати пам'ятник як об'єкт цивільних прав у власність іншим особам шляхом укладання договору купівлі - продажу, відтак перевірити такі обставини на достовірність неможливо, а тому вислів «продав пам'ятник», є лише висловом думки [PERSON], який не може вважатися фактом, який підлягає спростуванню. На підтвердження вірогідності існування подібної думки свідчить і те, що встановленим є факт знищення пам'ятника, який перебував під охороною держави, не перенесення його у передбачений законом спосіб і не передача під охорону держави, а відтак поширена інформація про його демонтаж є достовірною інформацією. Розслідування у справі про знищення пам'ятника не завершено, справу порушено за фактом вчинення злочину невстановленими особами. Такі обставини виявлені під час перебування на посаді голови сільської ради с.Сухий Лиман [PERSON] Проте непослідовна поведінка самого позивача [PERSON] стосовно надання суперечливих відповідей щодо обставин перенесення пам'ятника, могла сприяти думці громадськості про його причетність до таких подій, викликати критику, оскільки він в силу статусу голови громади є відповідальним за значущі для села події, навіть якщо і не вчинював протиправні дії особисто. З огляду і на такі обставини, вислів [PERSON] слід розцінювати у якості оцінки дій [PERSON] на посаді сільського голови при вирішенні питання долі пам'ятника. Крім того, суд звертає увагу на те, що інформація поширена [PERSON] у вищезазначеному репортажі не є персоналізованою, оскільки мова іде про сільського голову, але прізвище, імя та по батькові [PERSON] у висловах [PERSON] відсутні. Таким чином, вислови [PERSON] не дають підстав для задоволення вимог позивача в межах заявлених вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити. Вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від встановлення фактів поширення недостовірної інформації, і оскільки у задоволенні таких вимог відмовлено, то не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування моральної шкоди. Що стосується заявленого відповідачем зустрічного позову, він також не підлягає задоволенню в повному обсязі, з огляду на наступне. Підставою зустрічних позовних вимог є те, що на думку [PERSON] недостовірні, такі, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], є відомості, викладені в позовній заяві [PERSON], та поширені відносно позивача неодноразово, упродовж усього судового процесу у справі №509/5640/13-цр. Підставою для цивільно-правової відповідальності є наявність наступного юридичного складу: 1.Неправомірна дія особи 2.Вина особи 3.Наслідки неправомірної дії 4.Причинний зв'язок між неправомірною дією та наслідками. Позивач зобов'язаний довести наявність неправомірної дії особи, наявність та розмір наслідків неправомірної дії та причинний зв'язок між неправомірною дією на наслідками. Вина правопорушника у цивільному праві презумується, але її наявність може бути спростована у загальному порядку. Відсутність будь-якого елемента наведеного вище юридичного складу є підставою для відмову у задоволенні позову. Статтею 8 Конституції України задекларовано, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. У ст.124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Наведені положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод знайшли своє продовження у ст.ст.2, 5, 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також у ст.ст.1, 3, 4, 6 ЦПК України. Таким чином, звертаючись до суду особа не здійснює неправомірної дії, у тому числі не здійснює «розповсюдження недостовірної інформації», а є зверненням до уповноваженого державного органу за захистом своїх прав, які така особа вважає порушеними. Діюче законодавство не передбачає покладання будь-якої відповідальності на позивача за сам факт звернення до суду з будь-яким позовом, а також не передбачає, що у випадку відмови у задоволенні позову, позивач має відшкодувати моральну шкоду відповідачу. Відсутність відповідальності за звернення до суду обумовлено тим, що будь-яка відповідальність є наслідком вчинення особою неправомірної дії. Але, звернення до суду - це невід'ємне конституційне право особи. Тобто, звернення до суду є правомірною дією, за яку не передбачена відповідальність. З цього приводу має бути також враховано, що Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української PCP (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа N 1-9/2003), було встановлено що термін «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення заявлених у зустрічній позовній заяві позовних вимог.

Outcome: dismissed