Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

10 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він являється власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому вказує, що право власності на будинок підтверджується рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2014 року, витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.03.2014 року та іншими технічними документами на будинок. Так, відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в належному йому будинку в зв?язку із тим, що являлися членами сім`ї покійного брата, але після його смерті, починаючи із 2008 року в ньому не проживають. Зазначає, що він неодноразово звертався до відповідачів із проханням, щоб вони добровільно виписалися, однак на його звернення останні ніяк не реагують. Підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що розташоване в [ADDRESS] . Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, в якій просить проводити слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі, судові витрати із відповідачів не стягувати. Третя особа - представник Служби у справах дітей Хотинської РДА в Чернівецькій області, [PERSON] в судове засідання не з?явилася, проте надала суду заяву, в якій просить слухати справу в її відсутності, позовні вимоги не визнає. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча була належним чином повідомлені про день та час слухання справи, про причини неявки не повідомили, відзив на позов та заяви про розгляд справи у їх відсутності суду не надали. Свідок [PERSON] в своїх письмових поясненнях підтвердив факт, що відповідач [PERSON] , разом із своїми дітьми: [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] не проживають більше десяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Хотинського районного суду від 13 лютого 2014 року (а.с. 10-12), витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13) та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 15-19). При цьому, із Акту перевірки факту не проживання за адресою: [ADDRESS] від 17.09.2019 року вбачається, що за вищевказаною адресою, окрім власника [PERSON] там також зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , однак починаючи з 2008 року по даний час там не проживають (а.с. 14). Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та неповнолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрована у [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживають починаючи із 2008 року. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. На підставі ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що відповідач [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] та неповнолітній [PERSON] починаючи із 2008 року в цьому житлі не проживають, однак є зареєстрованими за вказаною адресою, а позивач згідно ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, при вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується заява представника позивача - адвоката Цепіщука В.М. з проханням судовий збір з відповідачів не стягувати.

Outcome: approved