Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

10 лютого 2017 року позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом до третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради /Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно/ та просить визнати за ним право власності на 33/100 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є власником 67/100 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно договору дарування, посвідченого 15.05.1996 року 10-ою ХДНК, реєстраційний № 5465. Його бабуся гр. [PERSON], [INFO], яка подарувала йому свою частину у вищевказаній квартирі, мешкала в ній разом зі своїм цивільним чоловіком гр. [PERSON]. Весь час позивач разом з бабусею та дідом користувався всією квартирою, але він тоді не знав, що маленька кімната площею 8,8 кв.м. оформлена на діда - гр. [PERSON] Позивач зазначив, що з 1996 року він почав постійно проживати в [ADDRESS], разом з гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . [INFO] гр.. [PERSON] помер. Позивач разом з бабусею поховали гр. [PERSON] та продовжували жити у вказаній квартирі по теперішній час. [INFO] помер син гр.. [PERSON] - [PERSON]. 33/100 частки квартири [ADDRESS], яка належала на праві власності гр. [PERSON] в порядку спадкування ніхто не прийняв. В їхній квартирі крім бабусі гр.. [PERSON] та гр. [PERSON] ніхто ніколи не проживав та не був зареєстрований. Після смерті гр. [PERSON] ([INFO]) ніхто не приходив та не звертався що кімнати площею 8,8 кв.м., яка належала гр. [PERSON] З 1997 року позивач почав постійно мешкати в маленькій кімнаті, користуватися нею відкрито, не від кого не ховаючись, добросовісно ремонтував, сплачував комунальні платежі,ставився до кімнати дбайливо, як до свого майна. З 1997 року по теперішній час, він вже на протязі 20 років безперервно користується даною кімнатою. На сьогоднішній час власник кімнати є померлим, так само не має і спору з ким би то ні било щодо цього майна. За викладених обставин позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав до суду заяву, згідно якої підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутністю. /а.с.185/. Відповідач, представник Харківської міської ради Безродний О.В. у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. У обґрунтування заперечень на позов представник відповідача посилався на те, що відповідно до ст. 344 ЦК України ,скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа , якщо вона : заволоділа майном добросовісно , тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини , у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна; продовжує володіти майном відкрито і безперервно, продовжує володіти нерухомим майном протягом 10 років . Перебіг строку набувальної давності починається з моменту виникнення володіння. Набувальна давність поширюється на випадки без титульного /незаконного / володіння чужим майном . Наявність у володільця певного правового титулу, наприклад, договору найму, оренди , зберігання тощо, виключає застосуванню набувальної давності. Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом , усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини . а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадщина визнана судом відумерлою. Переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Виходячи з положень статті 390 ЦК України недобросовісним набувачем є особа, яка знала або могла знати , що вона володіє майном незаконно. Вказана квартира знаходиться у власності кількох осіб,що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи на вказану квартиру , особові рахунки розділено, позивач є власником 67/100 частин вказаної квартири. [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані кожен за місцем свого проживання у своїй частині квартири. Вказана реєстрація жодним чином не підтверджує факт їх сумісного проживання, це підтверджується довідкою з місця проживання наданої позивачем, де зазначене, що [PERSON] є сусідом [PERSON]. З паспорту позивача [PERSON] вбачається,що він взагалі зареєстрований з 1997 року за іншою адресою у будинку по [ADDRESS] , що унеможливлює належним чином посвідчений у встановленому законом порядку його факт проживання у спірній квартирі та добросовісне користування її частиною на протязі 1996 та 20016 років. Як вбачається з позову , у 1996 році позивач за договором дарування набув право власності на 67/100 частин квартири , таким чином позивачу було достеменно відомо чиєю власністю він користується весь цей час з 1996 року. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, прийнявши до уваги доводи позивача, зазначені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що у задоволені позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Звертаючись до суду позивач вказував на те, що протягом тривалого часу відкрито користується вказаною вище квартирою, а тому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Ураховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). З матеріалів справи встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, 33/100 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.5). [INFO] .[PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 9). Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спірна квартира знаходиться у власності кількох осіб,що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи на вказану квартиру , особові рахунки розділено, позивач є власником 67/100 частин вказаної квартири. [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані кожен за місцем свого проживання у своїй частині квартири. Вказана реєстрація жодним чином не підтверджує факт їх сумісного проживання, це підтверджується довідкою з місця проживання наданої позивачем, де зазначене, що [PERSON] є сусідом [PERSON]. З паспорту позивача [PERSON] вбачається,що він взагалі зареєстрований з 1997 року за іншою адресою у будинку по [ADDRESS], що унеможливлює належним чином посвідчений у встановленому законом порядку його факт проживання у спірній квартирі та добросовісне користування її частиною на протязі 1996 та 20016 років. Як вбачається з позову , у 1996 році позивач за договором дарування набув право власності на 67/100 частин квартири , таким чином позивачу було достеменно відомо чиєю власністю він користується весь цей час з 1996 року. Аналізуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON].

Outcome: dismissed