Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

11 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував такими обставинами. [INFO] помер його батько [PERSON] . За життя він залишив заповіт на все своє майно матері позивача [PERSON] , яка звернувшись до нотаріальної контори із відповідною заявою прийняла спадщину, але оформити свої спадкові права не встигла і [INFO] також померла. У свою чергу позивач також звернувся до приватного нотаріуса, належним чином прийнявши спадщину після смерті матері, та отримав свідоцтва про право на спадщину на належні їй земельні ділянки. Вказує, що він є єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину. Однак за відсутності державної реєстрації права власності на належний [PERSON] по [ADDRESS] будинок, він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на це нерухоме майно, тому просив визнати за ним в порядку спадкування після смерті матері право власності на будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою, зокрема на: житловий будинок літ. «А-І», загальною площею 91,2 кв.м, житловою площею 49,7 кв.м, прибудову літ.«а», прибудову літ.«а1», літню кухню літ.«Б», сарай літ.«В», сарай літ.«Г», сарай літ.«Д», погріб літ. «п/г», вбиральню літ.«У», огорожу №1-4, колодязь №5. Сторони у підготовче судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача мається заява, у якій він підтримує позов та просить розглянути справу без його присутності. Відповідач також подав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а.с.7). 9 січня 1988 року [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] Заповіт посвідчувався секретарем виконкому Синівської сільської ради Липоводолинського району Сумської області Нікіфоровою В.І. 9 січня 1988 року за реєстровим № 04 (а.с. 8). [INFO] у с. Синівка Липоводолинського району помер [PERSON] (а.с. 9). Із довідки Синівської сільської ради Липоводолинського району Сумської області від 31 травня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] до дня смерті був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] Заповіт від імені [PERSON] виконкомом цієї сільради посвідчувався 9 січня 1988 року, який не змінювався та не відмінявся (а.с. 10). 19 листопада 2003 року за заявою [PERSON] після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №275/287. 27 листопада 2003 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на належну [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 2,95 га (а.с.11). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до погосподарської книги за 2001-2005 рр. та довідки Синівської сільської ради Липоводолинського району Сумської області від липня 2016 року №857 у одному домогосподарстві проживали [PERSON] , [PERSON] та її син [PERSON] (а.с.18). 23 червня 2016 року [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , заведено спадкову справу №104/2016 (а.с. 13, 35). 12 жовтня 2016 року [PERSON] надав органам нотаріату заяву, у якій він зазначає, що спадщину після смерті матері [PERSON] не приймав, не прийматиме та не заперечує проти її прийняття позивачем (а.с.38). 15 лютого 2017 року [PERSON] отримав три свідоцтва про право на спадщину за законом, на належні матері земельні ділянки, площами 2,4366 га, 0,3759 га та 0,1261 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Синівської сільської ради Липоводолинського району Сумської області (а.с.14, 41-42). Із довідки Синівської сільради Липоводолинського району Сумської області від 22 липня 2019 року вбачається, що згідно даних погосподарського обліку житловий будинок [ADDRESS] значиться за [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до копії погосподарської книги за 1991-1995 рр., 1996-2000 рр. 2001-2005 рр. у господарстві по [ADDRESS] проживали [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] (а.с. 16-18). Із довідки КП «Сумське міське БТІ» від 10 серпня 2018 року № 1911285 вбачається, що згідно архівних документів КП «Сумське міське БТІ» в Липоводолинському районі, право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] не реєструвалося (а.с. 19). Відповідно до виготовленого 9 серпня 2018 року технічного паспорту, домоволодіння по [ADDRESS] складається із житлового будинку літ. «А-І» (1980 року побудови), загальною площею 91,2 кв.м, житловою площею 49,7 кв.м, прибудови літ. «а» (1980 року побудови), прибудови літ. «а1» (1980 року побудови), літньої кухні літ. «Б» (1980 року побудови), сараю літ. «В» (1980 року побудови), сараю літ. «Г» (1981 року побудови), сараю літ. «Д» (1980 року побудови), погрібу літ. «п/г» (1980 року побудови), вбиральні літ. «У» (1988 року побудови), огорожі №1-4 (2017 року побудови), колодязю №5 (1980 року побудови), вартістю 58900 грн. (а.с.20-23, 24). Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно зі ст. 392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на не рухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004року виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до абз. 60 п. 3.3 Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 не належить до самовільного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки господарські /присадибні/ будинки і споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року № 449 (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року). Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Отже, за наявності на збудоване до 5 серпня 1992 року домоволодіння виготовленого 9 серпня 2018 року технічного паспорту та відповідних записів у погосподарських книгах, суд приходить до висновку, що наявних у справі доказів достатньо для висновку про належність померлому [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Зважаючи на те, що спадщина на належне померлому [PERSON] домоволодіння відкрилася за часів дії ЦК УРСР, то його спадкування відбулося за правилами цього кодексу. За наявності заповіту [PERSON] та належного за заявою прийняття [PERSON] спадщини після його смерті, остання в силу положень ст. 534, 548, п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР ЦК УРСР стала власником усього належного померлому майна, зокрема і домоволодіння по [ADDRESS] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України спадщину складають всі права та обов`язки, які б належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За наявності у матеріалах справи відомостей про, те що позивач є єдиним, що належним чином прийняв спадщину спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] , а також за наявності технічного паспорту, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуального житлового будинку, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них вимогам законодавства, суд вважає необхідним визнати право власності на житловий будинок за позивачем. У той же час, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди на підставі положень ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку), відповідно до вимог чинного законодавства не потребують окремої реєстрації, а тому не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на розташовані поряд господарсько-побутові будівлі й споруди.

Outcome: approved