Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

10 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності від 22 вересня 1998 року [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] по справі належала на праві приватної власності 7/25 частини площі магазину « [INFO] », який розташований по [ADDRESS] . Згідно ухвали Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2006 року [PERSON] виділено у власність 10,3 % площі, що складає 21 кв.м у 7/25 частки магазину «Назар-доля», [PERSON] виділено у власність 10,3% площі, що складає 21 кв.м у 7/25 частки магазину «Назар-доля», [PERSON] було виділено 7,6 % площі, що складає 15,3 кв.м у 7/25 частки магазину « [INFO] ». Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленим 23 січня 2020 року: виділено [PERSON] та [PERSON] , в натурі у приватні спільну часткову власність, як окремий об`єкт нерухомості в нежитловому приміщенні магазину по [ADDRESS] (згідно варіанту поділу №2) загальною, площею 35,5 кв.м, та розподілено частки у виділеному приміщенні наступним чином: [PERSON] - 29/50 частини, [PERSON] - 21/50 частини, та [PERSON] виділено в натурі у приватну власність як окремий об`єкт нерухомості в нежитловому приміщенні магазину « [INFO] » по [ADDRESS] (загальною площею 57,3 кв.м, що складає 7/25 частин магазину) приміщення №3,4 (згідно варіанту поділу №2 за висновком ПП «Шостказемпроект» від 16 серпня 2018 року №149) загальною площею 21 кв.м. В подальшому відповідачі збудували капітальну перегородку, яка розділила магазин « [INFO] » на два окремі об`єкти. Внаслідок чого, площа магазину позивача становить не 21 кв.м, а - 20,1 кв.м. Це відбулось у зв`язку із тим, що відповідачі збудували стіну (перегородку), яка розділила магазин « [INFO] » на два окремі об`єкта нерухомості не на відстані 2,57 метрів від лівої капітальної стіни частини позивача приміщення магазину, а на відстані 2,49 м - 2,55 м, та 2,51м - 2,59 м, що саме і призвело до зменшення площі належного позивачу об`єкта нерухомості на один метр квадратний. 17 березня 2021 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. Ухвалу про відкриття провадження від 17 березня 2021 року разом із позовною заявою та додатками до неї було надіслано відповідачам рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу зареєстрованого місця проживання. (а.с. 30, 31) 19 квітня 2021 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали спільний відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивували, тим що ПП «Шостказемпроект» запропоновано два варіанти поділу вищевказаного приміщення на два окремі об`єкти. Обидва пропонували встановлення вертикальної стіни, завширшки 10 см, яка розподілить приміщення на чотири окремі. Відповідачі наголосили, що стіна розподілу запропонована 10 см без врахування оздоблювальних робіт, але це не було проектом будівництва, від засад якого не можна відходити, і тому стіна була побудована виходячи із того, щоб вона була більш широкою із мотивів шумоізоляції, теплозбереження. [PERSON] неодноразово пропонувалося взяти участь у будівництві перегородки, на що остання відповідала відмовами. Відповідачами наведений наступний розрахунок з урахуванням побудованої стіни: 21 кв.м (частка [PERSON] ) + 15,3 кв.м (частка [PERSON] ) = 36,3 кв.м (частка обох співвласників), з яких площа стіни під забудовою склала 0,8 кв.м. Розбіжність в площі складає 36,3 кв.м - 35,5 кв.м = 0,8 кв.м. Станом на сьогоднішній день розрахунок площі приміщення, що належить [PERSON] з урахуванням побудованої стіни складає 20,1 кв.м, але дана площа зменшилась за рахунок стіни, яку встановила [PERSON] за власним бажанням, але площа якої повинна бути врахована в загальну площу; площа побудованої стіни складає 0,4 кв.м. Тобто загальна площа приміщення з урахуванням власного будівництва складає 20,1 кв.м + 0,4 кв.м = 20,5 кв.м. Розбіжність в площі складає 21,0 кв.м - 20,5 кв.м = 0,5 кв.м, яка могла статись за рахунок проведених оздоблювальних робіт. Тобто площа стіни встановленої для розподілу приміщення магазину між трьома співвласниками складає 0,8 кв.м + 0,5 кв.м = 1,3 кв.м. Враховуючи вищевказане вважають, що права [PERSON] ними порушені не були, і навпаки за їх кошти позивач має приміщення без буд-яких капіталовкладень. (а.с.35) 19 квітня 2021 року [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Відповідь на відзив мотивувала тим, що із відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачі визнають та не заперечують факт зменшення площі її приміщення. А тому просить повернути їй належну площу приміщення - 21 кв.м, шляхом перебудови за власний рахунок стіни, що поділяє магазин « [INFO] » та приміщення відповідачів. (а.с.39) В додаткових поясненнях від 27 квітня 2021 року, відповідач [PERSON] показала, що перегородка між приміщеннями позивача та їх з [PERSON] приміщенням побудована шириною 10 см. Зменшення площі приміщення, що належить позивачу відбулося в результаті розміщення в приміщенні цегляних споруд. Позивачу неодноразово пропонувалося прибрати ці споруди. Відповідач проти зменшення площі їх приміщення, за рахунок збільшення площі приміщення позивача. (а.с.44) Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, із свідоцтва про право власності від 22 вересня 1998 року міськвиконкомом Шосткинської міської Ради народних депутатів посвідчено, що 7/25 ч. площі магазину «Назар-доля», що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на праві особистої власності. (а.с.4) Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленим 23 січня 2020 року у справі №589/3632/18, виділено [PERSON] та [PERSON] , в натурі у приватну спільну часткову власність, як окремий об`єкт нерухомості в нежитловому приміщенні магазину [ADDRESS] (згідно варіанту поділу №2) загальною площею 35,5 кв.м, розподіливши частки у виділеному приміщенні наступним чином: [PERSON] - 29/50 частини, [PERSON] - 21/50 частини, та виділено [PERSON] в натурі у приватну власність як окремий об`єкт нерухомості в нежитловому приміщенні магазину « [INFO] » по [ADDRESS] (загальною площею 57,3 кв.м., що складає 7/25 частин магазину) приміщення №3,4 (згідно варіанту поділу №2 за висновком ПП «Шостказемпроект» від 16 серпня 2018 року № 149) загальною площею 21 кв.м. (а.с.5, 6) З технічного паспорту на магазин, що розташований за адресою: [ADDRESS] замовник [PERSON] , складеного 17 липня 2018 року, вбачається, що загальна площа приміщення нежитлової будівлі магазину - 57,3 кв.м. (а.с.7-9) З технічного паспорту на магазин, що розташований за адресою: [ADDRESS] замовник [PERSON] , складеного 30 липня 2020 року, вбачається, що загальна площа магазину - 20,1 кв.м. (а.с.10-12) Відповідно до технічного паспорту на магазин, що розташований за адресою: [ADDRESS] замовник [PERSON] , складеного 10 серпня 2020 року, вбачається, що загальна площа групи нежитлових приміщень №1 - 35,5 кв.м. (а.с.36, 37) Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 41 Конституції України, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що позивач є власником вищевказаного нежитлового приміщення, остання має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою (7/25 частини магазину, площею 21,0 кв.м), яка визначена рішенням суду, і це рішення набрало законної сили 25 лютого 2020 року. Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказане свідчить про те, що при будуванні перегородки в нежитловому приміщенні за вищевказаною адресою відповідачами [PERSON] та [PERSON] було порушено право власності на частку (0,9 кв.м) нежитлового приміщення позивача [PERSON] . Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК України). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, та беручи до уваги надані сторонами докази, з яких вбачається порушення права власності позивача на майно, внаслідок чого остання позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Щодо витрат на правову допомогу суд вважає зазначити наступне. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зробила висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на вищевикладене, та беручи до уваги, що позивачем сплачено витрати на правову допомогу в розмірі 1000 гривень 000 копійок, що підтверджується квитанцією №002 від 07.08.2020, яка видана на підставі Договору №25/20 про надання правової допомоги від 06 серпня 2020 року (а.с.17), суд вважає, що в цій частині позову позивачу [PERSON] слід задовольнити. Крім того, відповідно до ч.1, п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що витрати позивача по оцінці належного нерухомого майна в розмірі 644 гривні 00 копійок підлягають до стягнення у дольовому порядку з відповідачів на користь позивача. Також із квитанції №4552 від 05.08.2020 вбачається, що [PERSON] сплачено судовий збір на загальну суму 840 гривень 80 копійок. (а.с.1). З врахуванням вищезазначеного з відповідачів на користь позивача слід стягнути у дольовому порядку судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved