Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

10 березня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом у якому зазначив, що до 31 липня 2012 року працював у відповідача на посаді охоронця. При звільненні відповідач не виплатив всіх належних йому сум, а тому 27 травня 2013 року за заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області на його користь, за період з вересня 2011 року по липня 2012 року, було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 11623 грн та моральну шкоду в сумі 5000 грн, однак і на даний час указана заборгованість стороною відповідача не сплачена. Отже, посилаючись на приписи ст.ст.117, 237-1 КЗпП України, Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року, позивач просить додатково стягнути з відповідача на його користь, за період з 25 травня 2013 року по 31 грудня 2016 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 51738,96 грн та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. До судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, з проханням провести заочний розгляд справи та задовольнити його позовні вимоги за період з 25 травня 2013 року по 31 грудня 2016 року. /а.с.25/ Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання ТОВ «НДЦ» «ОБРІЙ» повідомлялось належним чином, причини неявки представника суду не повідомлені. /а.с.13, 21/ Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобовязана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, що закріплено в статті 27 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи, що представник відповідача у судове засідання не зявився, а сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника ТОВ «НДЦРОС «Обрій», на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з трудовою книжкою позивача він дійсно з 01.11.2006 р. по 31.07.2012 р. працював у відповідача на посаді охоронця, звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. /а.с.3 цивільна справа ЄУН 748/1043/13-ц, провадження №2/748/416/13/ З заочного рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 травня 2013 року встановлено, що заробітна плата [PERSON] у червні 2012 року становила 1094 грн., а у липні 2012 року 1102 грн. На підставі даного рішення на користь [PERSON] з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний центр радіотехнічних та оптико-електронних систем «Обрій», за період з вересня 2011 року по липень 2012 року, було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 11623,32 грн та моральну шкоду в сумі 5000 грн. /а.с.14, 15 цивільна справа ЄУН 748/1043/13-ц, провадження №2/748/416/13 / Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23.08.2013 року апеляційну скаргу ТОВ «НДЦ «Обрій» відхилено, а заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 травня 2013 року залишено без змін. /а.с.77, 78 цивільна справа ЄУН 748/1043/13-ц, провадження №2/748/416/13 / Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 24.01.2017 року заступником начальника відділу Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області відкрито виконавче провадження №53276492 по виконавчому листу №2/748/416/13 виданому Чернігівським районним судом 20.03.2015 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний центр радіотехнічних та оптико-електронних систем «Обрій» на користь [PERSON] 5000 грн, а 25.01.2017 року відкрито виконавче провадження №53278867 по виконавчому листу №2/748/416/13 виданому Чернігівським районним судом 12.07.2013 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний центр радіотехнічних та оптико-електронних систем «Обрій» на користь [PERSON] 11623,32 грн. /а.с.6, 8/ Згідно вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. (ст.117 КЗпП України) Оскільки між сторонами по справі був відсутній спір про розмір необхідної для виплати суми заробітної плати, то сторона відповідача зобовязана була виплатити позивачу у день звільнення, тобто 31.07.2012 року, всі суми, що належали йому від підприємства. Отже, Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний центр радіотехнічних та оптико-електронних систем «Обрій» порушено трудове право позивача на своєчасне отримання заробітної плати та отримання повного розрахунку при звільненні. Пленум Верховного Суду України у пункті 6 Постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказав, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вже зазначалось судом, позивач просить суд стягнути з відповідача, посилаючись на приписи ст.117 КЗпП України та ПКМУ №100 від 08.02.1995 року, 51738,96 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 25 травня 2013 року по 31 грудня 2016 року, з розрахунку 53,56 грн середньоденна зарплата, 966 робочих дні затримки. Зважаючи на те, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт затримки у розрахунку звільненому працівнику, то позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки ним визначено розмір середнього заробітку з дотриманням вимог Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», однак зважаючи на те, що період з 25.05.2013 по 31.12.2016, розрахований відповідно до календарів за 2013-2016 року та розпоряджень Кабінету Міністрів України «Про перенесення робочих днів», склав загалом 906 робочих днів затримки, то сума середнього заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача буде становити 48525,36 грн. При цьому суд враховує і ту обставину, що на момент розгляду справи судове рішення про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі не виконане, а тому [PERSON] правомірно вимагає стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2013 року по 31 грудня 2016 року. Аналіз наведених вище норм матеріального права дає суду підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником належних працівникові при звільненні сум. Приймаючи рішення у даній справі суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові суду №6-144ц13 від 29 січня 2014 року, прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Згідно розяснень, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від\~\~ 31.03.95 р., судам необхідно враховувати,\~\~що відповідно до ст.2371\~КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових\~\~відносин, яке\~призвело\~\~до\~\~його\~\~моральних\~\~страждань,\~\~втрати\~\~нормальних\~життєвих зв'язків чи\~\~вимагає\~\~від\~\~нього\~\~додаткових\~\~зусиль\~для організації\~\~свого\~\~життя,\~\~обовязок\~по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності,\~\~виду діяльності чи галузевої\~належності. Судом достовірно встановлений факт порушення законних прав позивача на вчасне отримання заробітної плати і отримання від роботодавця повного розрахунку при звільненні, а тому, враховуючи обставини справи, на користь позивача слід стягнути 1000 грн у відшкодування моральної шкоди, яка на думку суду є достатньою компенсацією моральних страждань [PERSON] У світлі викладеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Оскільки при подачі позову до суду позивача звільнено від сплати судового збору, то у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, судовий збір за позовні вимоги майнового та немайнового характеру у розмірі 1280 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial