Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

12.12.2017 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами до [PERSON], якими просять визнати дійсним договір міни нерухомого майна №574/575 від 03.05.1995 року, а саме, квартири №36, що розташована за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул.Нахімова,405, укладений між [PERSON], яка діяла по довіреності №2/2741 від 16.08.1994 року від імені [PERSON] та [PERSON], яка діяла по довіреності №3-463 від 08.02.1994 року від імені [PERSON], неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] за згодою Ради опіки та піклування виконавчого комітету м.Ізмаїл, посвідчений Одеською товарною біржею, визнати за ними право власності на зазначену квартиру. Свої вимоги мотивують тим, що відповідно до даного договору вони придбали у відповідача квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], та стали її власниками. Позивачі вказують, що мають намір зареєструвати дане майно в належному порядку в реєстраційній службі, для чого їм необхідно подати вищезазначений договір, який не є посвідченим нотаріально. Таким чином, вони позбавлені можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю. Враховуючи викладене, позивачі просять суд визнати дійсним договір міни нерухомого майна №574/575 від 03.05.1995 та визнати за ними право власності на квартиру №36, що розташована за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул.Нахімова,405. Позивачі в судове засідання не зявилися, сповіщені належним чином, представник позивачів [PERSON] надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, просив розглядати справу у його відсутність та відсутність позивачів, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, сповіщений про час та дату судового розгляду належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечення проти позовних вимог не надав, тому суд відповідно до ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у звязку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Договору міни нерухомого майна №574/575 від 03.05.1995 року а саме, на квартиру №36, що розташована за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул.Нахімова,405, укладеного між [PERSON], яка діяла по довіреності №2/2741 від 16.08.1994 року від імені [PERSON] та [PERSON], яка діяла по довіреності №3-463 від 08.02.1994 року від імені [PERSON], неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] за згодою Ради опіки та піклування виконавчого комітету м.Ізмаїл в представництві Одеської товарної біржі в м.Ізмаїлі Одеської області, власниками вказаної квартири є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Всі зобовязання за договором сторонами виконані в повному обсязі, а саме, відповідно до п.5 сторони претензій до кількості та якості майна, яким вони обмінялися, не мають. На теперішній час вказаний договір не оскаржений та не скасований. Договір міни нерухомого майна №574/575 від 03.05.1995 року посвідчений Одеською товарною біржею, право власності зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ», про що свідчить реєстраційний напис. Згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» від 01.02.2018 року №156, відповідно до матеріалів інвентарної справи на обєкт нерухомості по вул.Нахімова,405 в м.Ізмаїлі Одеської області станом на 31.12.2012 року власниками квартири №36 зареєстровані [PERSON] (1/5 частка), [PERSON] (1/5 частка), [PERSON] (1/5 частка), [PERSON] (1/5 частка), [PERSON] (1/5 частка) на підставі договору міни нерухомого майна №574/575 від 03.05.1995 року, посвідченого Одеською товарною біржею, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №66б/47 від 10.05.1995 року. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. \~ Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. \~ Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, тому суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року. \~ Згідно ст.ст.\~128,224,227,241,242,328,\~334,\~655,\~657 ЦК УРСР\~(1963 рік), діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону або договору. За договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Застосування до договору міни правил купівлі-продажу. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Відповідно до роз'яснень, даних в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 р., із змінами від 25.05.98 р. «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» угоди купівлі-продажу (зокрема при придбанні на біржових торгах) \~житлового будинку (квартири) або його (її) частини підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною. На час укладення зазначеного договору діяла ст.15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якої не вимагалось подальше нотаріальне посвідчення угоди, укладеної на біржі. Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею». Відповідно до п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року і чинної на момент укладення договору між сторонами (03.05.1995 року), - договір купівлі - продажу, зареєстрований на біржі є документом, що підтверджує право власності на квартиру, що відчужується. Згідно зі ст.220 ч.2 ЦК України якщо сторони домовились відносно всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, проте одна зі сторін ухиляється від нотаріального його посвідчення, суд може визнати цей договір дійсним. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не потрібне. При укладенні договору всі вимоги, передбачені ст.15 Закону України «Про товарні біржі», між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] права власності на квартиру №36, що розташована за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул.Нахімова,405 здійснена відповідно до діючого на той час законодавства. З оглядом на вищевказане, враховуючи, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, суд визнає вищевказаний договір дійсним. Право власності таким чином за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлюється відповідно до ст.328 ЦК України. У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Outcome: approved