Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

11 липня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] визнання недійсним договору про поділ спільного сумісного майна між колишнім подружжям. В обґрунтування позову посилався на такі обставини. 04 січня 2016 року між ним та колишньою дружиною [PERSON] був укладений договір про поділ майна між колишнім подружжям, при укладенні якого з боку відповідача на нього відбувався психологічний тиск і погрози. Договір укладався на умовах рішення суду першої інстанції від 19 лютого 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 червня 2015 року залишено без змін та набуло законної сили. Позивач вказав, що на зазначені рішення судів він подавав касаційну скаргу, але, не отримавши ухвалу суду касаційної інстанції, він 04 січня 2016 року підписав договір про поділ майна подружжя. Рішення суду першої інстанції від 19 лютого 2015 року та ухвала суду апеляційної інстанції були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Договір про поділ майна між колишнім подружжям, який укладався на умовах рішення суду першої інстанції від 19 лютого 2015 року, повинен бути визнаний недійсним. 26 серпня 2016 року позивач уточнив позовні вимоги та вказав, що договір про поділ майна подружжя має бути визнаний недійсним на підставі ст. 231 ЦК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] вказував, що спірний договір він уклав через психологічний тиск на нього з боку батьків його колишньої дружини, які чинили перешкоди у його спілкуванні з дітьми та які наголошували, що іншого варіанту поділу майна не буде. З боку його колишньої дружини ніяких погроз не було. Усі погрози були з боку її батьків, які є дуже впливовими людьми. За фактами погроз до органів поліції він не звертався. При укладенні договору він з відповідачкою не зустрічався, так як договір вони підписували окремо. При підписанні ним договору у нотаріуса окрім нього були присутні його батько [PERSON]У та батьки відповідачки. У договорі були враховані його побажання щодо участі у вихованні дітей. Сума грошової компенсації була визначена за експертною оцінкою майна та дещо була збільшена за його проханням. Суму грошової компенсації 13700 евро він отримав у день підписання договору. Також за спірним договором він був зобовязаний до 10 січня 2016 року оформити договір дарування ? частини квартири [ADDRESS], а саме подарувати цю частину квартири колишній дружині [PERSON] Так як до цієї дати він отримав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, якою рішення судів першої та апеляційної інстанції були скасовані, він ці умови договору відмовився виконувати. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенню. За клопотанням позивача у судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що є батьком позивача. 04 січня 2016 року він на прохання сина був присутнім з ним при підписанні спірного договору. Відповідачки у приміщенні нотаріальної контори не було, були її батьки. Позивач [PERSON] знайомився з текстом договору, на його прохання нотаріус вносила зміни. При підписанні договору батьки відповідачки передали його сину грошову компенсацію, суму якої він не знає. Його син при бажанні міг відмовитися від підписання договору, але цього він не зробив. До підписання спірного телефону йому дзвонив колишній представник відповідачки Дончик та просив вмовити сина підписати договір про поділ майна. Про цей дзвінок він сину розповів, але не вмовляв підписати договір, так як вважав це не своєю справою. З боку батьків відповідачки часто лунали різні погрози та образи це мало місце і в період шлюбу сторін і після його розірвання. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не прибула, подала клопотання про розгляд справи у її відсутність та за участю уповноваженого представника. Представник відповідача [PERSON], діюча на підставі довіреності у судовому засіданні вимоги предявленого позову не визнала. Пояснила, що 04 січня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір про поділ майна подружжя, яким охоплено все майно, набуте подружжям за час шлюбу. Вказаний договір був укладений у відповідності з діючим законодавством, ніякого тиску на позивача відповідачка не чинила, такий тиск на нього не чинили і батьки відповідачки. За договором спільне сумісне майно відійшло до відповідачки, а позивач [PERSON] отримав грошову компенсацію вартості майна 13700 евро, суму якої визначив він самостійно. Через те, що між колишнім подружжям [PERSON] після розірвання шлюбу стосунки були надзвичайно напруженими, проект спірного договору узгоджувався ними та підписувався окремо один від одного. Відповідачка договір підписувала вже після того, як його підписав позивач. Так як спірний договір повністю відповідає вимогам діючого законодавства, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 січня 2016 року між [PERSON], з одного боку, та [PERSON]. Олександрівною, з іншого, було укладено договір про поділ майна між колишнім подружжям, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1. За умовами зазначеного договору сторони дійшли згоди, що у порядку поділу спільного сумісного майна у приватну власність [PERSON] переходить: автомобіль [NUMBER]; квартира [ADDRESS]; гараж № 13 в гаражно-будівельному кооперативі «Восточний-авто-1» в місті Маріуполі; садовий будинок № 28 та земельна ділянка площею 0,0507 га, розташовані на території садового товариства «Лукоморє» у с. Приморському Новоазовського району Донецької області (п.п. 2.1-2.5.2 Договору). Пунктами договору 2.6-2.6.2 сторони погодили, що у строк до 10.01.2016 року ними буде укладено договір дарування ? частини квартири [ADDRESS] від імені [PERSON] на імя [PERSON] Відповідно до п. 4 Договору сторони також дійшли згоди, що всі майнові, фінансові зобовязання і відповідальність за ними когось з подружжя перед третіми особами або сторонами, що виникли під час шлюбу, є особистими того з подружжя, на чиє імя вони оформлені. Згода на оформлення таких зобовязань та відповідальність за них другого з подружжя не потрібна. Пунктом 3 Договору сторони погодили, що у звязку із поділом майна у наведеному порядку [PERSON] виплачує на користь [PERSON] грошову компенсацію у сумі 356967,00 гривень, що еквівалентно 13700,00 Євро, під час підписання договору. Факт отримання у повному обсязі грошової компенсації, обмовленої п. 3 Договору, визнаний та не оспорюється позивачем [PERSON] Згідно з положеннями ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під час судового розгляду справи позивач та його представник не надали належних, допустимих та достатніх доказів того, що з боку відповідачки (сторони за спірним договором) або інших осіб до позивача застосовувався психічний тиск. Навпаки, як сам позивач, так і свідок [PERSON] вказували, що позивач вносив зміни до тексту договору, позивач визначав суму грошової компенсації, а також міг відмовитися від підписання договору, однак, цього не зробив. Крім того, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 червня 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року залишено без змін та набрало законної сили, встановлено, що умови укладеного Договору про поділ майна на момент його укладення відповідали дійсній домовленості і волі сторін, зокрема, і позивача [PERSON], які на власний розсуд та взаємною згодою вирішили порядок поділу спільного сумісного майна відповідно до положень ст.ст. 63, 69, 70 СК України, і такий спосіб поділу та його порядок не суперечить вимогам чинного законодавства і моральним засадам суспільства. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання договору про поділ майна між колишнім подружжям недійсним через застосування до нього психологічного тиску задоволенню не підлягають. Також суд зауважує на те, що скасування судом касаційної інстанції рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 лютого 2015 року та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 04 червня 2015 року, за законом не тягне за собою недійсність договору про поділ майна між колишнім подружжям. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed