overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

11.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 7242, 23 грн, який у поданій заяві просить суд розглянути у його відсутність. Представник відповідача без поважних причин у судове засідання не прибув. Дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Суд встановив, що позивач працює регулювальником радіоапаратури та приладів складального виробництва 002 Публічного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» і роботодавець станом на 01.11.2016 року заборгував вказаному працівнику нараховану але не виплачену заробітну плату у розмірі 7242,23 грн. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Оскільки відповідач вчасно не виплатив позивачу заробітну плату у розмірі 7242, 23 грн станом на 01.11.2016 року (з якої утримані податок та обовязкові платежі), чим порушив трудові права позивача - суд стягує з відповідача на користь позивача вказану грошову суму. Судові витрати по справі необхідно покласти на відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

11.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача бюджетних коштів у вигляді державної допомоги одиноким матеріям в сумі 7151 грн 08 коп. та відшкодування сплаченої суми судових витрат у розмірі 1378 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач умисно приховала інформацію про зміну матеріального стану її сім'ї, що призвело до безпідставної виплати державної допомоги в сумі 8401 грн 08 коп. Частину цих коштів у сумі 1250 грн відповідач повернула в добровільному порядку, решта суми - залишилася не відшкодованою. У судовому засіданні представник позивача пред'явлений позов підтримала і наполягала на його задоволенні; відповідач не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщалася належним. За згодою представника позивача судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. На підставі заяви від 14.10.2011 року відповідачу, як вдові, було призначено державну допомогу одиноким матерям на дітей: [PERSON], 1996 року народження, та [PERSON], 1997 року народження. У березні 2016 року, при зверненні до позивача із заявою про призначення житлової субсидії, відповідач надала довідку Державної пенітенціарної служби України від 05.01.2016 № 16-1-16/3-1 з якої випливає, що з 18.02.2014 року її син - [PERSON], перебуває в слідчому ізоляторі та знаходиться на повному державному утриманні. Відповідно пункту 33 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751, допомога на дітей одиноким матерям не призначається у разі перебування дитини на повному державному утриманні. Таким чином, починаючи з 01.03.2014 року відповідач не мала права отримання державної допомоги на сина [PERSON], оскільки він перебуває на повному державному утриманні. Внаслідок приховування вказаної інформації від позивача, за період з 01.03.2014 року по 30.11.2015 року включно відповідачеві було безпідставно виплачено бюджетні кошти в сумі 8401 грн. З цієї суми відповідач добровільно повернула позивачеві лише 1250 грн. Таким чином, залишаються не відшкодованими 7151 грн 08 коп., чим державі завдано матеріальної шкоди, яка, в силу положень статті 1166 Цивільного кодексу України, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Виходячи з цього, пред'явлений позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

11.11.2016 року позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача 4153,15 грн. вартості безобліково використаної електроенергії, що було встановлено 16.08.2016 року працівниками філії ПАТ Миколаївобленерго Первомайського району під час контрольної перевірки в будинку № 36 по вул. Садовій в с. Синюхин Брід Первомайського району Миколаївської області, в якому мешкає відповідач та на якого відкритий особовий рахунок. Було виявлено самовільне підключення електроустановок, струмоприймачів таелектропроводки до електричної мережі енергопостачальника відкритою електричною проводкою з порушенням схеми обліку позаприладом обліку, що можливо виявити під час проведення контрольного огляду приладу обліку, в звязку з чим було складено акт про порушення № S 1576. Комісією по розгляду актів був зроблений розрахунок на суму 4153,15 грн. за період з 16.02.2016 року по 16.08.2016 року. Також позивач просить стягнути судові витрати. В судове засідання представник позивача надала заяву в якій позов підтримала повністю і просила його задовольнити, згодна на заочний розгляд справи, а справу просить розглядати в її відсутність. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень по суті позову не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить що позов підлягає задоволенню, так як його підтверджено ксерокопіями: особового рахунку [PERSON] відкритого за адресою: будинок № 36 по вул. Садовій в с. Синюхин Брід Первомайського району Миколаївської області ( а.с.5), акту від 16.08.2016 року (а.с.3), протоколу засідання комісії філії ПАТ «Миколаївобленерго» Первомайського району від 30.08.2016 року та розрахунку обсягу та вартості електроенергії не облікованої внаслідок порушення споживачем ПКЕЕН до вказаного протоколу( а.с. 4), відповідно до вимог ст. 60 ч.1 ЦПК України суд знаходить доведеними позовні вимоги та підлягаючими задоволенню на підставі ст. ст. 638, 639 ЦК України. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути втрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

11.11.2016 року позивач звернулась до Любашівського районного суду Одеської області з зазначеним позовом, вказавши, що 10 квітня 2010 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного проживання в шлюбі вони мають двох неповнолітніх дітей. За час шлюбу між ними склалися стійкі неприязні відносини, виникали сварки, скандали, непорозуміння. Оскільки примирення між нею та відповідачем неможливе ні за яких умов, то вона просила суд розірвати їх шлюб. Позивач в судове засідання не зявилась, але надала до суду заяву про можливість розгляду справи в її відсутність, свої позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про можливість розгляду справи в його відсутність, позовні вимоги визнає повністю на розлучення згоден. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Як видно з позовної заяви позивача, в сім'ї склались ненормальні стосунки. За час шлюбу виникали сварки, скандали, непорозуміння. Примирення між ними неможливе ні за яких умов. Із свідоцтва про укладення шлюбу видно, що сторони дійсно уклали шлюб між собою 10 квітня 2010 року в Гвоздавській сільській раді Любашівського району Одеської області, актовий запис № 01 (а.с. 8). Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Спору щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя у сторін, на момент звернення до суду, немає. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання \~шлюбу, \~якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сімї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, \~позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, \~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила 551 грн. 20 коп., судового збору (а.с. 1,2). Вказані витрати документально підтверджені, тому, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

11.11.2016 року позивач звернулась до Любашівського районного суду Одеської області з зазначеним позовом, вказавши, що 14 грудня 1999 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного проживання в шлюбі вони мають одну неповнолітню дитину. За час шлюбу між ними склалися стійкі неприязні відносини, виникали сварки, скандали, непорозуміння, протягом останніх двох років вони разом не проживають. Оскільки примирення між нею та відповідачем неможливе ні за яких умов, то вона просила суд розірвати їх шлюб. Позивач в судове засідання не зявилась, але надала до суду заяву про можливість розгляду справи в її відсутність, свої позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про можливість розгляду справи в його відсутність, позовні вимоги визнає повністю на розлучення згоден. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Як видно з позовної заяви позивача, в сім'ї склались ненормальні стосунки. За час шлюбу виникали сварки, скандали, непорозуміння. Примирення між ними неможливе ні за яких умов. Із свідоцтва про укладення шлюбу видно, що сторони дійсно уклали шлюб між собою 14 грудня 1999 року в Троїцькій сільській раді Любашівського району Одеської області, актовий запис № 28 (а.с. 4). Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Спору щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя у сторін, на момент звернення до суду, немає. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання \~шлюбу, \~якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сімї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, \~позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, \~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

11.11.2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними 30.08.2014 року, посилаючись на те, що спільне життя між сторонами не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обовязки з ведення спільного господарства та виховання дитини, сімя фактично розпалась та її збереження на даний час позивач ваважає неможливим. Позивач у судове засідання не зявилась, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій одночасно зазначила про те, що позов підтримує повністю. Відповідач у судове засідання не зявився, до суду подав заяву про розгляд справи за його\~ відсутності, у якій одночасно зазначив про те, що позов визнає в повному обсязі. На підставі статей 158, 169 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту \~ ЦПК України) суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, оскільки шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сімї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. На підставі наведеного вище та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

11.11.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову послалася на неможливість спільного проживання з відповідачем однією сімєю через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя та фактичне припинення сімейних відносин. У судовому засіданні позивач предявлений позов підтримала і наполягала на його задоволенні, при цьому категорично відмовилася від надання судом строку на примирення з відповідачем. Вона пояснила, що відповідач за характером є дуже ревнивою особою, в звязку з чим забороняє їй спілкування із знайомими, чим порушує її права. З цього приводу, в сімї часто виникають сварки, свідком яких стає дитина, що призвело до фактичного розпаду сімї. Відповідач позов не визнав і просив відмовити в його задоволенні. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 27.04.2012 року, при цьому мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Внаслідок психологічної несумісності між сторонами виникли неприязні стосунки, що призвело до фактичного розпаду сімї. З 07.10.2016 року сторони проживають окремо, вони припинили сімейні відносини і не ведуть спільне господарство; подальше збереження шлюбу не відповідає інтересам позивача. Відповідно до частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування до шлюбу не допускається. Враховуючи те, що позивач не бажає збереження шлюбу та спільного проживання однією сімєю з відповідачем, предявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб розірванню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

11.11. 2016року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання, особи такими, що втратили право на користування житловим приміщенням і свої доводи обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу від 26.03.2007р. У вище вказаній кавртирі зареєстровані її онуки [PERSON] з 12.02.2013 року та [PERSON] з 10.07.2012 року. За вказаною адресою вони не проживають з моменту їх реєстрації. Добровільно відповідачі не бажають знятися з реєстрації, тому вона змушена звернутися до суду. Позивач до судового засідання не з'явилась, але надала заяву слухати справу без її участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідачі у зал суду не з'явилися, але були сповіщені належним чином про день та час слухання справи. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 405 Житлового кодексу України, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення понад одного року. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу від 26.03.2007 року. /а.с.3/ У вище вказаному будинку зареєстровані внуки позивача [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO]. /а.с.5/ Згідно акту квартального комітету від 04.11.2016 у квартирі [ADDRESS] [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] не мешкають з моменту їх реєстрації. /а.с.4/ Аналізуючи викладене, суд вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки не мешкає у зазначеному будинку понад одного року. На підставі викладеного і

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

11.11.2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, в якій вказала, що 16.10.2014 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. З серпня 2016 року сторони проживають окремо. Від даних відносин мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Тому позивачка просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі нею позовної заяви і до повноліття дитини. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася. Надала суду заяву, згідно якої просить слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причина неявки суду невідома. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких причин. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження серії І-ФП №197803, видане 17.12.2013 року Воронівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області). Малолітня дитина проживає разом з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с.7). Згідно ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст.181 СК України та ст.183 СК України передбачають, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Розмір частки заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності зі ст.182 СК України суд, врахувавши обставини справи та матеріальне становище платника аліментів, прийшов до висновку, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини всіх видів його заробітку, але розмір аліментів на дитину за жодних обставин не може бути меншим за 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 367 ч.1 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в справах про стягнення аліментів. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

11.11.2016р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з відповідачкою по справі одружились 24.12.2002 року. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], який за згодою сторін мешкає із матірю. З листопада 2016 року вони припинили спільне сімейне життя, причиною розпаду родини зявилася та обставина, що вони втратили повагу до друг друга, спільне життя не можливе. Вони проживають в різних помешканнях, не ведуть спільне господарство, стосунки між ними як чоловіка та жінки припинені. Вважає, що шлюб розпався остаточно й родину зберегти неможливо. Просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Позивач в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутність, на заявлених вимогах наполягав та просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не зявилась, але надала суду заяву, в якій просила справу слухати в її відсутність, не заперечувала проти задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.12.2002р., від якого згідно свідоцтва про народження мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Шлюб у сторін перший. З листопада 2016 року сторони не проживають разом, сумісне господарство не ведуть. Будь який спір на час винесення рішення про розподіл сумісно нажитого майна у сторін відсутній. Вислухавши сторони по справі, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, враховуючи той факт, що позивач категорично не бажає зберігати сімейні відносини, перспектива відновлення родини втрачена, відсутність майнової суперечки між подружжям на час розірвання шлюбу, суд, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.105 ч.3 Сімейного кодексу України, шлюбу припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Відповідно до ст.110 ч.1 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що доводи позивача про розпад родини і неможливість надалі зберігати сімейні відносини знайшли підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved