Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

11 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. 23 липня 2014 року померла сестра позивача, [PERSON], у віці 57 років в с.Білолісся Татарбунарського району Одеської області. За життя спадкодавиця не залишила на імя позивача заповіту. Після смерті [PERSON] залишилась земельна ділянка площею 18,74 га, що розташована на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №084344, виданого Білоліською сільською радою народних депутатів 08 вересня 2000 року на імя [PERSON]. Вищевказане майно позивач має право успадкувати як спадкоємець другої черги за законом. Після смерті спадкодавця позивач звернувся на адресу приватного нотаріуса з приводу прийняття спадщини, яка залишилася після смерті сестри позивача, але нотаріус відмовив йому з причини ненадання ним доказів сумісного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2015 року було встановлено факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Після повторного звернення на адресу приватного нотаріуса з приводу прийняття спадщини, нотаріус знову відмовив йому з причини відсутності документів, підтверджуючих право власності померлого на зазначену земельну ділянку. У звязку з вищевикладеним та тим, що нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача, [PERSON], в судове засідання не зявився, однак направив до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с.21). Представник Білоліської сільської ради до суду не зявився, направив до суду заяву, в якій просить слухати справу за відсутності їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.22). Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Із копії свідоцтва про народження серії ЯИ №444038 від 03.11.1955 року (а.с.5), вбачається, що батьками [PERSON], [INFO], значаться [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії ЯИ №467598 від 18.03.1957 року (а.с.6), батьками [PERSON], [INFO], значаться [PERSON] та [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД №361154 від 19.12.2013 року (а.с.8), [PERSON] померла 18 грудня 2013 року у віці 85 років в с.Білолісся Татарбунарського району Одеської області. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД №377885 від 29.07.2014 року (а.с.7), [PERSON] помер 23 липня 2014 року у віці 87 років в с.Білолісся Татарбунарського району Одеської області. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД №377884 від 29.07.2014 року (а.с.9), [PERSON] померла 23 липня 2014 року у віці 57 років в с.Білолісся Татарбунарського району Одеської області. З копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №084344 від 08.09.2000 року (а.с.10), виданого Білоліською сільською радою народних депутатів, видно, що [PERSON] значиться власником земельної ділянки площею 18,24 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. Оригінал державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №084344 від 08.09.2000 року, виданий на імя спадкодавця [PERSON], було втрачено. Про втрату вищевказаного державного акту була опублікована обява в газеті «Татарбунарський вісник» №31(5864) від 06.08.2016 року (а.с.16). Відповідно до рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2015 року (а.с.а.с.12-13), встановлено факт постійного проживання [PERSON], [INFO], разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини 23 липня 2014 року. Із листа нотаріуса за №1182/02-14 від 26.11.2015 року (а.с.15) вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину з причини відсутності (ненадання) правовстановлюючого документу на успадковане майно земельну ділянку. Як вбачається з листа відділу Держгеокадастру у Татарбунарському районі Одеської області за №В-568/0-205/6-16 від 02.08.2016 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 18,2423га, розташованої за межами населеного пункту Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області з урахуванням коефіцієнтів індексації станом на 01.01.2016 року, становить 473 494, 90 грн. (а.с.14). Згідно довідки за №1054 від 01.09.2016 року (а.с.33), виданої Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, [PERSON], [INFO], до дня смерті дійсно була зареєстрована і постійно проживала в [INFO]. За цією адресою з нею проживав та був зареєстрований [PERSON]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України. Частиною 1 ст.1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно із ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до положень ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що померла [PERSON] на день смерті, тобто на 23 липня 2014 року, дійсно мала право на земельну ділянку площею 18,74 га, розташовану на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. Позивач являється спадкоємцем вищевказаної земельної ділянки в порядку другої черги за законом, як рідний брат померлої, постійно проживав з померлою до відкриття спадщини. [PERSON] прийняла, але не оформила свої спадкові права після померлої 18.12.2013 року своєї матері [PERSON]. А позивач прийняв спадщину після смерті свого батька, [PERSON], померлого 23.07.2014 року, так як фактично проживав зі спадкодавцем на день його смерті, що підтверджується рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 21.10.2015 року. Однак, оригінал Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №084344 від 08.09.2000 року, виданий на імя спадкодавця, було втрачено, а на померлого дублікат Державного акту не видається. Рішення нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом унеможливлює оформлення позивачем спадщини у позасудовому порядку. Інших спадкоємців, які мають право на спадок після смерті [PERSON], померлої 23 липня 2014 року в с.Білолісся Татарбунарського району Одеської області не встановлено. Відтак, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на вищевказану спадкову земельну ділянку.

Outcome: approved