Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

12.04.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, просила суд: припинити право власності [PERSON], [INFO] (ІПН [NUMBER]) на 1/4 частку квартири [ADDRESS], визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у цій квартирі із зняттям з реєстраційного обліку; визнати за [PERSON], [INFO] (ІПН [NUMBER]) право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS], загальною площею 73,5 кв.м., житловою 47,4кв.м.; стягнути з відповідача [PERSON] понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач є її рідною сестрою. Їх мати [PERSON] та батько [PERSON] померли. В 2006 році зареєструвала шлюб, змінила прізвище на [PERSON] Вона є власником ? частки трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 73,5 кв.м., житловою 47,4 кв.м., із яких: ? частка квартири належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 12.04.2016 року приватним нотаріусом Чернишовою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №634, та ? частка належить за рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 5.04.2000 року у цивільній справі №2-985/2000, зареєстрованого Маріупольським БТІ 16.06.2000 року за №36377. Решта квартири, її ? частина, належить відповідачу [PERSON] за рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 5.04.2000 року у цивільній справі №2-985/2000, зареєстрованого Маріупольським БТІ 16.06.2000 року за №36377. Частка відповідача є незначною, складає ? частину квартири, що відповідає 11,85 кв.м., її ж частка складає ?, що відповідає 35,55 кв.м. житлової площі квартири. Спірна квартира на теперішній час є спільною частковою власністю її та сестри. Розділ спільного майна, виділення частки сестри в натурі, а також визначення порядку користування квартирою не є можливим, так як житлова площа кімнат квартири складає: 16,7 кв.м., 17,8 кв.м., 12,9 кв.м. На збільшення частки квартири сестри вона ніколи не погодиться. За вимогами ст.183 ЦК України квартира є неподільною. Здійснювати їй та сестрі за згодою право спільної часткової власності на квартиру, за положеннями ст.358 ЦК України, не вбачається за можливе, оскільки вони давно перестали бути членами однієї сім'ї, на теперішній час кожен із них має свої сім'ї та різні погляди на життя. На теперішній час в спірній квартирі зареєстровані вона з неповнолітнім сином [PERSON] [INFO] та відповідач [PERSON] Фактично в квартирі проживає вона з сином, який перебуває на диспансерному обліку у лікаря невропатолога та потребує спокійної домашньої обстановки, без сварок та скандалів, чого не можна досягти, поки залишається не вирішеним квартирне питання. В той же час, сестра постійно залякує їх можливими діями з її боку, спрямованими на створення неподобств для проживання в квартирі, що несприятливо позначається на її дитині, так як син постійно нервує, знаходиться у пригніченому стані, боїться залишатися у квартирі. Крім того, з 2005 року сестра в спірній квартирі не проживає, її майна в квартирі не має, будь-якого інтересу до квартири вона не проявляє, до теперішнього часу за сестру вона сплачує комунальні послуги. Спірне житло квартири сестрі не потрібно, так як вона має інше житло: двокімнатну квартиру [ADDRESS]; частину триповерхового будинку [ADDRESS]; квартиру в м.Харкові та користується житлом померлого чоловіка [PERSON] - квартирою [ADDRESS]. За наведеними обставинами існують підстави для припинення права сестри на частку в спірній квартирі, оскільки це не завдасть істотної шкоди інтересам останньої та членам її сім'ї, за умови, що вона зобов'язується компенсувати сестрі вартість її частки в спірній квартирі. У випадку, якщо суд прийде до висновку про припинення права власності сестри на частку квартири та визнання за нею права власності на цю частку, вона вправі за вже наведеними обставинами, як єдиний власник квартири, вимагати визнання сестри такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирііз зняттям її з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлена про час, місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надала суду відзив від 3.05.2018 року на позовну заяву, в якому позов [PERSON] не визнала, заперечувала проти його задоволення, посилаючись на наступне. За рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 5.04.2000 року у цивільній справі №2-985/2000 вона є власником ? частини квартири [ADDRESS], а її сестра [PERSON] - власником ? частини цієї квартири. Її частка в спірній квартирі не є незначною. Вважає, що розділ квартири в натурі є можливим, оскільки квартира є трикімнатною, а тому виділ ? частки є технічно можливим, наприклад, із вказаної квартири загальною площею 73,5 кв.м. можна виділити ізольовану кімнату для її користування. В їх випадку квартира є подільною річчю. Позивачем не надано жодних доказів того, що квартира не може бути поділена в натурі, так як в ній є ізольовані кімнати. Позивачем не надано доказів щодо неможливості спільного володіння і користування квартирою, з огляду на те, що володіння нею ? часткою квартири жодним чином не впливає на стан здоров'я її племінника. Претензії позивача, які виникають із незгоди щодо оплати з 2005 року за комунальні платежі, не є предметом розгляду даної позовної заяви та не мають значення для вирішення цієї справи. В спірній квартирі крім неї зареєстрований її неповнолітній син - [PERSON] [INFO], а тому припинення права власності на частку зазначеної квартири завдасть істотної шкоди не тільки її інтересам, а й інтересам сина. Твердження позивача про наявність у неї іншого нерухомого майна для проживання не відповідає дійсності. Перелічене в позовній заяві майно не є її особистою власністю, оскільки вона знаходиться на стадії прийняття спадщини. Крім того, позивачем на депозитний рахунок не внесені грошові кошти за ? частку квартири. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала, за обставинами, наведеними відповідачем у відзиві, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази та надавши їх відповідну оцінку, вважає, що позовну заяву [PERSON] слід задовольнити повністю з наступних підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За положеннями ч.ч.1,3 ст.82 ЦПК України: обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO], його батьком є [PERSON], матір'ю - [PERSON]. За свідоцтвами про народження: серії [NUMBER], [NUMBER] народилися відповідно [INFO] [PERSON], [INFO] [PERSON], їх батьком є [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] зареєстрований шлюб 14.01.2006 року між [PERSON] та [PERSON], дружина залишила дівоче прізвище [PERSON]. За даними свідоцтва про народження [NUMBER], у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився [INFO] син [PERSON]. За рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 21.11.2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], зареєстрований шлюб 29.04.2006 року між [PERSON] та [PERSON], дружина змінила прізвище на [PERSON]. За даними свідоцтва про народження [NUMBER], у подружжя [PERSON] народився [INFO] син [PERSON]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], розірвано 2.03.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON]. За свідоцтвами про смерть: серії [NUMBER], серії [NUMBER], померли відповідно [INFO] [PERSON], [INFO] [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] помер [INFO] [PERSON]. За рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 5.04.2000 року у цивільній справі №2-985/2000 визнано право власності [PERSON] та [PERSON] за кожною на ? частини квартири [ADDRESS], а за їх матір'ю [PERSON] - на ? частину цієї квартири. Реєстрацію права власності вказаних осіб на квартиру здійснило 16.06.2000 року Маріупольське бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 36377. На підставі договору дарування частини квартири від 12.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернишовою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №634, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар ? частину квартири [ADDRESS]. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за [PERSON] зареєстроване 12.04.2016 року право власності на вказану частку квартири, про що свідчить номер запису про право власності 14175904. Таким чином, спірна квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, позивач [PERSON] є власником 3/4 частки, а відповідач [PERSON] є власником ? частки трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 73,5 кв.м., житловою - 47,4 кв.м., житлова площа кімнат квартири складає: 16,7 кв.м., 17,8 кв.м., 12,9 кв.м. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №14-с від 12 липня 2018 року, вартість ? часткиквартири [ADDRESS] становить 148055,00 грн. Відповідно до квитанції №0.0.1161068825.1 від 17.10.2018 року (Маріупольська філія ПАТ КБ «ПриватБанк») [PERSON]внесла грошові коштив розмірі 148055,00 грн.на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області. Частиною 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Частиною 2 ст.365 ЦК України зазначено, що припинення права особи на частку у спільному майні можливе за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту судової практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Частка відповідача [PERSON] в спірній квартирі складає ? частину, що відповідає 11,85 кв.м., а частка позивача [PERSON] - ?, що відповідає 35,55 кв.м. житлової площі квартири, отже частка відповідача є незначною, виділити її в натурі не є можливим, так як житлова площа кімнат квартири складає: 16,7 кв.м., 17,8 кв.м., 12,9 кв.м., а на збільшення частки квартири [PERSON] позивач не погоджується. За вимогами ст.183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Те, що зазначена трикімнатнаквартира, розташована на четвертому поверсі будинку, не може бути поділена на ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, є загальновідомою обставиною, і за вимогами ст.82 ЦПК України не підлягає доказування. Здійснювати позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] за згодою право спільної часткової власності на квартиру, за положеннями ст.358 ЦК України, не вбачається за можливе, оскільки вони давно перестали бути членами однієї сім'ї, на теперішній час кожен із них має свої сім'ї та різні погляди на життя, між ними склалися неприязні стосунки. Фактично в квартирі проживає позивач [PERSON] з сином [PERSON],[INFO], який перебуває на диспансерному обліку у лікаря невропатолога та звичайно потребує спокійної домашньої обстановки, без сварок та скандалів, чого не можна досягти, поки залишається не вирішеним питання щодо спірної квартири. Враховуючи наведені обставини, не вбачається за можливе визначити порядок користування спільною квартирою, що належить позивачу та відповідачу на праві приватної власності. У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечується рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові № 20 Пленуму ВСУ від 20 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користуванням майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити в натурі чи спільно користуватися ним. Слід зазначити, що у відповідача [PERSON], крім зазначеної частки спірної квартири, перебуває у власності ще інше нерухоме майно. Згідно спадкової справи №50/2016, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, відповідач [PERSON] за заповітом [PERSON], яка померла [INFO], прийняла її спадщину, та за свідоцтвом про право на спадщину набула право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., державна реєстрація права власності відбулася 22.02.2017 року, за номером запису про право власності 19149546. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.2017 року у цивільній справі №175/3279/16-ц за відповідачем [PERSON] визнане право власності на: 9/20 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 346 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]; 9/20частки трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Згідно спадкової справи №17-2017 щодо майна померлого [INFO] [PERSON], останній все своє майно заповів сину [PERSON], [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] З приводу прийняття спадщини померлого із заявами про її прийняття звернулася відповідач [PERSON] від свого імені та в інтересах свого неповнолітнього сина. Таким чином,суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для припинення права власності відповідача[PERSON] на 1/4 частини спірної квартири,за наявності грошової компенсації вартості її частки. Таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] та члену її сім`ї, сину [PERSON], [INFO], якого відповідач зареєструвала за вказаною адресою 26.04.2018 року, після звернення позивача з позовом до суду, оскільки останні в достатній мірі забезпечені житлом, ніколи не претендували на проживання в спірній квартирі. За таких обставин, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] та стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/4 частки квартири в розмірі 148055,00 грн. За даними відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради за адресою: [ADDRESS] зареєстрованівідповідач [PERSON] з 26.06.1996 року та з 26.04.2018 року її син [PERSON] по теперішній час. Згідно Акту про фактичне місце проживання від 6.02.2018 року Комітету самоорганізації населення «Кальміуський»,відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але не проживає в квартирі з 2005 року. Надані позивачем [PERSON] квитанції свідчать про те, що вона оплачує комунальні послуги, підтримує квартиру у належному стані, вказане твердження позивача не спростованевідповідачем належними доказами. За таких обставин, суд вправі розглянути питання щодо визнання[PERSON]такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Згідно ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що [PERSON], втративши право власності на частку квартири, не будучи членом сім'ї власника, квартири [PERSON] більше року не проживає в спірній квартирі без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, її майна в квартирі не має, квартира нею покинута добровільно. З урахуванням викладеного та положень матеріального права, суд дійшов висновку, що [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням у [ADDRESS], тому її слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. За вимогами ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, підтверджені відповідними квитанціями, по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн., по оплаті витрат на проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 2500 грн., а всього 3204,80 грн. Разом з тим, за висновками експертизи, ціна позову у справі складає 148055,00 грн. З урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого ставка судового збору за подачу позовної заяви майнового характеру до суду складає 1 процент від ціни позову, який у даній справі складає 1480,55 грн., то з [PERSON] на користь державипідлягає стягненнюнедоплачений судовий збір у розмірі 775,75 грн. та судовий збір за вимоги немайнового характеру у розмірі 704,80 грн., а всього 1480,55 грн. Після набрання законної сили даним рішенням необхідно провести взаємозалік зобов'язань сторін шляхом вирахування, із суми в розмірі 148055 грн.,внесеної на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, слід вирахувати грошову суму у розмірі 3204,80 грн.на користь [PERSON] та грошової суми у розмірі 1480,55 грн. на користь держави, у зв'язку з чим залишок грошової суми у розмірі 143369,65 грн.слід перерахувати [PERSON] в рахунок стягнення грошової компенсації вартості 1/4 частки квартири [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved