Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

11 січня 2020 року, [PERSON] звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив суд, стягнути з відповідача на свою користь борг за договорами позик (розписками) від 10.02.2016 р., від 16.03.2016 р. та від 12.06.2016 р. в загальному розмірі 126977,68 грн., з яких : 94110,65 грн. - основний борг в гривневому еквіваленті по всім договорам позики, 7968,29 грн. - 3% річних по всім договорам позики, 24898,74 грн. інфляційні збитки та 1269,70 грн. судовий збір, мотивуючи це тим, що 10.02.2016 р. відповідач взяв у нього в борг гроші в сумі 2000 дол. США (еквівалент 54050,20 грн.), які зобов`язався повернути до 10.02.2017 р., що підтверджується розпискою від 10.02.2016 р., 16.03.2016р. відповідач взяв у нього в борг гроші в сумі 1000 дол. США (еквівалент 27025,10 грн.), які зобов`язався повернути до 10.02.2017р., що підтверджується розпискою від 16.03.2016р. та 12.06.2016 р. відповідач взяв у нього в борг гроші в сумі 500 дол. США (еквівалент 13035,35 грн.), які зобов`язався повернути на протязі одного року, тобто до 12.06.2017р., що підтверджується розпискою від 12.06.2016 р. Однак, в обумовлені домовленостями строки, а також, станом на дату ухвалення рішення суду, відповідач вказані гроші не повернув, що стало підставою для звернення з вказаним позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав свій позов, який просив задовольнити та слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 45,48). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, за останньою відомою позивачам і судові адресою місця проживання відповідача, що підтверджується довідкою ВАДР ГУДМС України в Одеській області від 28.04.2020 р., якою підтверджується, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 23.04.2019 р. за адресою : [ADDRESS] та зворотними поштовими повідомленнями з відмітками листоноші «за закінченням встановленого строку зберігання, відсутній вдома», причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відзиву або письмових пояснень суду не надав (а.с. 21,23,30,32-37,41,42,46,47). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку в підготовчому судовому засіданні, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст.ст. 191,281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст.ст. 525,526,629 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно з вимогами ст.ст. 610,611 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. \~Статтею 612\~ЦК України\~визначено,\~що боржник\~вважається таким,\~що прострочив,\~якщо він\~не приступив\~до виконання\~зобов`язання або\~не виконав\~його у\~строк,\~встановлений договором\~або законом та відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1046 ч. 1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої же якості. Статтею 1047 ЦК України передбачено договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з приписів ст. 1049 ч. 1 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При чому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, як це передбачено ч. 1 ст. 1051 ЦК України. Суд встановив і це було підтверджено документальними доказами по справі, що 10.02.2016 р. відповідач [PERSON] отримав від позивача в борг гроші в сумі 2000 дол. США (еквівалент 54050,20 грн.), які зобов`язався повернути в строк до 10.02.2017р., що підтверджується письмовою розпискою від 10.02.2016 р., написаною власноруч відповідачем (а.с. 6). 16.03.2016 р. [PERSON] отримав від позивача в борг гроші в сумі 1000 дол. США (еквівалент 27025,10 грн.), які зобов`язався повернути до 10.02.2017р., що підтверджується письмовою розпискою від 16.03.2016 р., написаною власноруч відповідачем (а.с. 6). 12.06.2016р. відповідач [PERSON] отримав від позивача в борг гроші в сумі 500 дол. США (еквівалент 13035,35 грн.), які зобов`язався повернути на протязі одного року, тобто до 12.06.2017р., що підтверджується розпискою від 12.06.2016 р., написаною власноруч відповідачем (а.с. 7). Оскільки договірні відносини при укладанні договору позики сторони оформили письмово, що підтверджується власноруч написаними розписками відповідача, оригінали яких були оглянуті судом, а тому суд дійшов висновку, що сторони правочину дотрималися вимог законодавства, щодо письмової форми укладення договору позики між фізичними особами (ст.ст. 208,1047 ЦК України). Однак, як встановив суд, в обумовлені домовленостями строки відповідач свої договірні зобов`язання не виконав та не повернув вищевказані гроші позивачу, уникаючи будь-якого спілкування з ним. На думку суду, датами виникнення права вимоги позивача по боргам відповідача на суму 2000 дол. США та 1000 дол. США є - 11.02.2017р., а на суму 500 дол. США є 13.06.2017р. Таким чином, строк позовної давності у три роки від дня виникнення права вимоги по боргам на суму 2000 дол. США та 1000 дол. США спливає 10.02.2020 р., а на суму 500 дол. США спливає 13.06.2020 р. Отже, суд вважає, що позов поданий до суду в межах строків позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України та цивільне право позивача підлягає судовому захисту на підставі ст.ст.15,20 ЦК України у спосіб передбачений ст. 16 ЦК України та у порядку визначеним ст.ст. 4, 5, 12, 13, 43, 49 ЦПК України. Суд встановив, що позика на суму 2000 дол. США отримана відповідачем 10.02.2016 р., а на суму 1000 дол. США отримана 16.03. 2016р.. Дата виконання зобов`язання, тобто дата повернення боргу по цих договорах, встановлена сторонами 10.02.2017 р. і саме з цієї дати у позивача, як у кредитора, виникло право вимоги щодо повернення боргу. Позика на суму 500 дол. США отримана відповідачем 12.06.2016 р., а дата виконання зобов`язання, тобто дата повернення боргу по цьому договору, встановлена сторонами 12.06.2017 р. І з цієї дати у позивача, як у кредитора, виникло право вимоги щодо повернення боргу в сумі 500 дол. США. Станом на 01.01.2020 р. умови договорів позики боржником не виконані, а тому позивачем було розраховано суми заборгованості з урахування 3% річних та інфляційних витрат з дат виникнення прав вимоги по 01.01.2020 р., оскільки це є правом позивача в силу приписів ст.ст. 4,12,13,43 ЦПК України. Відповідачем по трьох договорах отримано 2000 дол. США, 1000 дол. США та 500 дол. США, а загалом 3500 дол. США, що є загальною сумою боргу в іноземній валюті. Так як, станом на 11.02.2017 р. 1 долар США становив 27,0251 гривень, а тому сума позики на 11.02.2017р. (дата виникнення права вимоги) у гривневому еквіваленті складає: - 2000 дол. США - 54050,20 грн. (2000 х 27,0251грн. = 54050,20 грн.); - 1000 дол. США - 27025,10 грн. (1000 х 27,0251грн. = 27025,10 грн.). Так як, станом на 13.06.2017р. 1 долар США становив 26,0707 грн., а тому сума позики у гривневому еквіваленті 500 дол. США станом на 13.06.2017р. (дата виникнення права вимоги) склала 13035,35 грн. (26,0707 х 500,00 = 13035,35 грн). Розрахунок боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції здійснений позивачем відповідно до рекомендованої ВСУ методикою, яка була викладена у листі № 62-97 від 03.04.1997р. \~ \~ \~ \~ Загальний\~розмір по\~всім договорам\~позики розрахований\~відповідно до\~доданого розрахунку\~ заборгованості\~з урахуванням\~інфляційних втрат\~позивача та\~3%\~річних і\~станом на\~01.01.2020р.\~склав 24898,74\~грн. Розрахунок 3% річних по всім договорам позики розрахований відповідно до доданого розрахунку заборгованості з урахуванням інфляційних втрат позивача та 3% річних, та станом на 01.01.2020 р. склав 7968,29 грн. Станом на 01.01.2020 р. заборгованість відповідача перед позивачем з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних складає - 126977,68 грн. (94110,65 грн. - тіло кредиту в гривневому еквіваленті по всім договорам позики, 7968,29 грн. 3 % річних по всім договорам позики та 24898,74 грн. - інфляційні витрати по всім договорам позики, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. Розмір цієї заборгованості встановлений відповідно до доданих розрахунків заборгованості з урахуванням інфляційних втрат позивача та 3% річних та таблиці розрахунку боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат позивача, яка була розрахована шляхом складання тіла кредиту з інфляційними втратами та 3 % річних по всім договорам позики за всі періоди станом на 01.01.2020 р. (а.с. 8-10). Суд погоджується з вищевказаними розрахунками позивача, зробленими у відповідності до діючого законодавства України. Крім суми заборгованості за невиконання умов договору позики, з відповідача на користь позивача, в порядку ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в сумі 1269,80 грн., сплачених позивачем при подачі позову і підтверджених документально (а.с. 1).

Outcome: approved