Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

11.07.2016 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на оформлення документів, надання малолітній дочці [PERSON], [INFO], дозволу на виїзд за межі України до держави Туреччина на термін по 30.08.2030 р. включно у супроводі матері, без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. В обґрунтування вказує, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 11.07.2014 року. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON], яка проживає з позивачем. Відповідач із дитиною не спілкується, не займається її вихованням, дозвіл на виїзд дитини на відпочинок не бажає надавати, не зазначаючи причин. На теперішній час вона працює в Туреччині та має можливість вивезти дитину до держави Туреччина для відпочинку, оздоровлення дитини. Відповідач, як батько дитини, повинен дати згоду на видачу дочці проїзного документу та на її виїзд за кордон, але це неможливо з за відсутності його згоди. Представник позивача [PERSON] надав суду заяву про підтримання позову, розгляду справи в свою відсутність. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа - виконком Тернівської районної у місті ради направив до суду листа про розгляд справи в відсутності представника. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11.07.2014 р. а.с.7, від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], а.с.8, яка проживає з позивачем по [ADDRESS] та на утримання якої з відповідача стягнуті аліменти за рішенням суду від 18.03.2015р,а.с.12. Як встановлено судом, позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог надала суду документи, що свідчать про розірвання шлюбу та сімейних відносин з батьком дитини, постійне місце проживання матері та дитини, окремо від батька. Згідно ст.7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» та ч.ч.1, 2 ст.155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її фізичний, духовний і моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати її гідність. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 932 від 11.07.2007 року «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянина ми України», перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або у супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, здійснюється у разі пред'явлення нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, суд вважає, що відсутність та неможливість отримання згоди відповідача [PERSON] у наданні дозволу на виготовлення документів, та виїзд дитини за кордон суперечить ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», є такою що суперечить інтересам дитини, її духовному і моральному розвитку, тому суд вважає необхідним позов задовольнити, зазначивши державу прямування - Туреччина та встановити час перебування [PERSON], [INFO] в Туреччині з 12.10.2016 р. по 31.12.2017 р. включно, що узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, справа за № 6-33303ск15. На підставі ст.ст.7, 155 ч.ч.1, 2 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Кабінету Міністрів України № 932 від 11.07.2007 року «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянина ми України»,

Outcome: approved