Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

10 липня 2018 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Червонозаводського районного суду міста Харкова з позовом до Першої Харківської державної нотаріальної контори (далі Відповідач) з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності та скасування арешту його майна. Ухвалою судді від 12.07.2018 відкрито провадження у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивач є власником ? частки квартири за адресою [ADDRESS]. В квітні 2018 року Позивач звернувся до Першої Харківської державної нотаріальної контори за оформленням договору купівлі-продажу належної йому на праві власності частки квартири за адресою [ADDRESS] та отримав інформацію про те, що ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова б/н від 05.01.1999 на все його майно накладено арешт. В Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна знайдено запис про обтяження всього майна Позивача: арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 6349876 від 28.12.2007 на підставі ухвали б/н від 05.01.1999 Червонозаводським районним судом міста Харкова, реєстратор: Перша Харківська державна нотаріальна контора. Архівний номер: 6483855HARKOVI, архівна дата 05.02.1999, № реєстру 7034, внутр. №89016B2623F0252D642B. За таких підстав Відповідачем було відмовлено Позивачу в оформленні договору купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири. У судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, наполягав на задоволенні позовних вимог, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). За загальним правилом частини першої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому, суд за згодою позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна на все майно [PERSON] накладено арешт. Обтяження зареєстровано 28.12.2007 за №6349876, реєстратор: Перша харківська державна нотаріальна контора, 51003, м.Харків, майдан Конституції, буд. 1, підїзд 7, поверх 4. Підстава обтяження: ухвала, б/н, 05.01.1999, Червонозаводський районний суд м. Харкова. Позивач в порядку забезпечення доказів звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова з заявою про забезпечення доказів до подання позову, в якій прохав суд витребувати в Харківському обласному державному нотаріальному архіві письмовий доказ ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова б/н від 05.01.1999 про накладення арешту на все майно [PERSON], реєстраційний номер обтяження 6349876 від 28.12.2007, реєстратор: Перша Харківська нотаріальна контора, архівний номер: 6483855HARKOVI, архівна дата 05.02.1999, № реєстру 7034, внутр. №89016B2623F0252D642B. На виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 02.07.2018 Харківським обласним державним нотаріальним архівом було надано завірені копії наступних документів, що стосуються накладення арешту на майно Позивача: копію Заборони №7034 від 05 лютого 1999 року, накладеної Першою Харківською державною нотаріальною конторою на все майно, що належить [PERSON], на підставі ухвали суду Червонозаводського району м.Харкова без номера та дати; копію листа Червонозаводського районного суду міста Харкова від 05.01.1999 №С/И/5-1001-98, для службового користування, адресованого МіськБТІ м.Харкова, ДАІ Червонозаводського району м.Харкова, міський Ломбард та нотаріальній конторі, в якому суд запитує дані про майно [PERSON] та повідомляє про накладення арешту на вклади, цінні папери, транспортні засоби, домоволодіння, що є у [PERSON]. Копія ухвали б/н від 05.01.1999, яка вказана в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна як підстава накладення арешту на майно Позивача, в Харківському обласному державному нотаріальному архіві відсутня. Згідно відповіді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.06.2018 року №08-16/2018, наданої на запит представника Позивача, вбачається, що відповідно до алфавітних покажчиків та реєстраційних даних суду цивільна справа де відповідачем міг бути [PERSON] за період 1998-1999 років у суді не зареєстрована. Згідно листа Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основянському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 15.03.2018 №15241 виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів, де боржником є [PERSON], у відділі на виконанні не перебуває. Таким чином, Позивачем було здійснено всі можливі дії для встановлення підстав та обставин накладення арешту на його майно, але з незалежних від нього причин повністю встановити підстави накладення арешту на його майно встановити не виявилось можливим. Знаходження майна Позивача з 1999 року під арештом обмежує його права як власника, а саме право володіти та вільно розпоряджатись своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні норми закріплені в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Згідно ч. 2 ст.\~386\~Цивільного кодексу\~України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. п. 3,7 ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особливого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Задля недопущення надмірного судового формалізму, з врахуванням обставин справи, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги Позивача. Надмірний формалізм у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду. Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст.\~12\~ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції). Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод , право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»). Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції). У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції. Відсутність ухвали суду, якою було накладено арешт на майно Позивача, та неможливість встановити особу, в інтересах якої накладено цей арешт, фактично позбавляє Позивача можливості діяти на захист його порушеного права в силу надмірного судового формалізму. За даних обставин суд приходить до висновку , щодо задоволення позову повністю. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved