Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

10.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Служби автомобільних доріг у Миколаївській області про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що 26.06.2017 року наказом №56-к його було поновлено на посаді першого заступника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року, та в той же день (26.06.17р.) вручено повідомлення про звільнення з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України з 28.08.2017 року, в звязку зі скороченням посади першого заступника з 21.10.2016 року, запропоновано вакантні посади. Під тиском керівництва Служби автомобільних доріг 30.06.17р. написав заяв про свою згоду на переведення на вакантну посаду провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації з 28.08.2017 року. Інші вакантні посади йому не пропонувались. Після виходу з відпустки 19.08.2017 року позивач дізнався, що наказом [PERSON] №304 від 18.07.2017 року [PERSON] призначено на посаду начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області з 19.07.2017 року, увільнивши його від виконання обовязків заступника начальника з виробничої діяльності зазначеної служби, через що вивільнилась посада заступника начальника служби. 19.08.2017 р. позивач подав заяву про відкликання заяви від 30.06.2017 року про надання згоди на переведення та повідомив про свою згоду обійняти посаду заступника начальника з виробничої діяльності, яка щойно вивільнилась та якій він відповідав за досвідом та кваліфікацією. Наприкінці робочого дня 25.08.2017 року він дізнався, що його заяву про відкликання заяви від 30.06.2017р. не зареєстрували та його начебто вже перевели на посаду інженера до виконання обовязків за якою він має приступити 28.08.2017 року. Наступного робочого дня 28.08.2017 року позивач повторно подав заяву про відкликання заяви від 30.06.2017 року, яку також відмовлялися реєструвати та після сандалу йому надали наказ №74-к від 28.08.2017 року про звільнення з посади по переведенню на іншу посаду. Через конфлікту ситуацію йому стало зле та наприкінці дня викликали швидку, внаслідок чого з 29.08.2017 по 02.09.2017 року позивач перебував на лікарняному. З 05.09.2017 року вийшовши на роботу позивач дізнався, що з 01.09.2017 року в Службі автомобільних доріг було знову введено до штатного розпису посаду першого заступника служби на яку переведено заступника начальника [PERSON] Перебуваючи у постійній психологічній напрузі, під тиском керівництва, позивач змушений був написати 14.09.2017 року заяву про звільнення з посади за згодою сторін з наступного дня. Позивач, посилаючись на: - незаконність повідомлення про звільнення з посади першого заступника начальника служби за скороченням штату, оскільки його поновили на роботі поза штатним розписом; - переведення на іншу посаду з 28.08.2017 року, тобто в останній день роботи на попередній посаді, коли він ще мав право відмовитися від переведення; - незаконне звільнення за переводом на іншу посаду на одному і тому самому підприємстві; - переведення на посаду інженера без його згоди; - не запропонування посади заступника начальника, яка вивільнилась 19.07.2017 року та на яку він міг претендувати; - відсутність потреби у скороченні посади першого заступника начальника служби, в звязку з відсутністю змін в організації виробництва та праці, з урахуванням уточнених 16.04.2018 року та 25.04.2018 року позовних вимог, просив суд: скасувати накази Служби автомобільних доріг від 28.08.2017 року №74-к та Державного агентства автомобільних доріг України від 18.08.2017 року №356-К; скасувати наказ Служби автомобільних доріг у Миколаївській області від 14.09.2017 року №77-К; - поновити його на посаді першого заступника служби автомобільних доріг у Миколаївській області з 28.08.2017 року; - стягнути зі Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2017 року по 25.08.2017 року (169 робочих днів) в сумі 108701,49 грн. В судовому засіданні представник позивача уточненні позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини викладені у позовній заяві та уточненнях до неї та у запереченнях на відзив. Просила про задоволення позову. Представник відповідача - Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що 23.06.2017 року позивача, на виконання рішення суду від 10.04.2017 року, поновлено на посаді першого заступника начальника Служби, але оскільки на час поновлення ця посада у штаті була відсутня (скорочена), його поновлено поза штатом. В звязку зі скороченням посади першого заступника, відповідно до вимог ст.. 40, 49-2 КЗпП України, позивача 26.06.2017 року було повідомлено про звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП з 28.08.2017 року та запропоновано наявні вакантні посади. Позивач погодився на переведення на посаду провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації про що подав 30.06.2017 року до Служби відповідну заяву про переведення з 28.08.2017р. та 16.08.2017 року до [PERSON] про переведення з 28.08.2017 року. Наказами [PERSON] від 18.08.2017 року №356-К та Служби від 28.08.2017 року №74-К позивача переведено на обрану ним посаду. Зазначає, що 28.08.2017 року не є останнім днем роботи позивача на посаді першого заступника начальника Служби, а є першим робочим днем позивача на посаді провідного інженера. 14.09.2017 року позивачем подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, на підставі якої та п.1 ст. 36 КЗпП наказом начальника служби від 14.09.2017 року №77-К позивача звільнено з посади з 15.09.2017 року. Посилаючись на відповідність наказів вимогам чинного законодавства просила відмовити у задоволенні позову. Представник Державного агентства автомобільних доріг України в судове засідання не зявився, направив до суду заперечення та пояснення на відзив Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, в яких зазначає, що не є відповідачем у даній справі. Посилається на п.п.2 п.5 Положення про Державне агентство автомобільних доріг України, затвердженого постановою КМУ №439 від 10.09.2014 року, відповідно до якого [PERSON] здійснює добір кадрів в апарат [PERSON] та на керівні посади підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління, а тому [PERSON], перебуваючи на посаді першого заступника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, перебував у трудових відносинах безпосередньо зі Службою і саме Служба є його роботодавцем. Посилаючись на те, що [PERSON] не несе відповідальності за відносини, які виникли між Службою та позивачем, а також на обґрунтованість та відповідність нормам трудового законодавства доводів Служби, викладених у відзиві, щодо порядку переведення позивача та подальшого його звільнення, просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді першого заступника начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області з 01.10.2014 року до 23.08.2016 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року [PERSON] поновлено на посаді першого заступника начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області з 23.08.2016 року та стягнуто зі Служби на його користь 74368, 70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року апеляційну скаргу Державного агентства автомобільних доріг України відхилено, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2016 року залишено без змін. Відповідно до наказу [PERSON] №260-К від 23.06.2017 року скасовано наказ [PERSON] №451-К віл 22.08.2016 року та [PERSON] поновлено на посаді першого заступника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області з 24.08.2016 року. Наказом Служби автомобільних доріг №229 від 20.10.2016 року внесено зміни до штатного розпису, зокрема виведено з штатного розпису одиницю першого заступника начальника з окладом 5680 грн. Приймаючи до уваги, що на момент поновлення [PERSON] на роботі у штатному розписі Служби була відсутня посада першого заступника Служби, останнього поновили поза штатом. В звязку зі скороченням посади першого заступника начальника Служби з 21.10.2016 року, [PERSON] 26.06.2017 року попереджено [PERSON] про майбутнє звільнення з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України з 28.08.2017 року та в той же день (26.06.2017р.) Службою запропоновано [PERSON] вакантні посади на той час: провідного інженера лабораторії з контролю якості виробництва та провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації. 30.06.2017 року [PERSON] надав до Служби заяву про згоду на переведення на посаду провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації та 16.08.2018 року до [PERSON] про звільнення з займаної посади по переведенню на посаду провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації. Наказом в.о. голови Державного агентства автомобільних доріг України №356-К від 18.08.2017 року, відповідно до ст.. 32 КЗпП України [PERSON] звільнено з посади першого заступника начальника Служб автомобільних доріг у Миколаївській області в порядку переведення з 28.08.2017 року на іншу посаду зазначеної служби. Начальником Служби автомобільних доріг у Миколаївській області 28.08.2017 року видано наказ №74-К, відповідно до якого [PERSON] звільнено з посади першого заступника начальника в порядку переведення з 28.08.017 року на посаду провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, з окладом згідно штатного розпису. Перебуваючи в умовах постійної психологічної напруг та під психологічним тиском з боку керівництва Служби, 14.09.2017 року [PERSON] змушений був написати заяву про звільнення з посади за згодою сторін з наступного дня. Наказом №77-К від 14.09.2017 року, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, [PERSON] звільнено з посади провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації з 15.09.2017 року за угодою сторін. Оцінюючи законність звільнення [PERSON] з посади першого заступника начальника Служби та переведення на іншу посаду суд виходить з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положенням про Державне агентство автомобільних доріг України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №439 від 10.09.2014 року передбачено повноваження [PERSON] на здійснення добору кадрів в апарат [PERSON] та на керівні посади підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління (підпункт 2 пункту 5 Положення). Відповідно до повноважень встановлених підпунктом 13 пункту 10 зазначеного Положення, голова [PERSON] утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи і організації, затверджує положення (статути) про них, в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, здійснює в межах своїх повноважень інші функції з управління обєктами державної власності, що належать до сфери управління [PERSON]. Виходячи зі змісту вказаних приписів виконуючий обовязки голови [PERSON] Новак при підписанні наказу №356-К від 18.08.2017 року не мав повноважень на звільнення [PERSON] з посади першого заступника начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області. Зазначені обставини, окрім вище вказаного, підтверджуються поясненнями представника [PERSON] на відзив Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, які надійшли до суду 13.03.2018 року, щодо перебування [PERSON] у трудових відносинах безпосередньо зі Службою. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. В судовому засіданні встановлено, що 26.06.2017 року [PERSON] вручено під розпис попередження [PERSON] про майбутнє звільнення з посади першого заступника начальника Служби за п.1 ст. 40 КЗпП України з 28.08.2017 року. Виходячи з пояснень представника [PERSON] наданих на відзив Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, щодо відсутності трудових відносин між [PERSON] та [PERSON], а також винесення наказу №229 від 20.10.2016 року (про внесення змін до штатного розпису) саме Службою автомобільних доріг і Миколаївській області, є незрозумілим чому попередження про майбутнє звільнення [PERSON] було вручено [PERSON], а не Службою з якою позивач перебував у трудових відносинах. Крім того, 26.06.2017 року [PERSON] вручено під розпис повідомлення з пропозицією наявних на той час вакантних посад в Службі провідного інженера лабораторії з контролю якості виробництва та провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації. Проте, як встановлено в судовому засіданні з 19.07.2017 року вивільнилась посада заступника начальника з виробничої діяльності Служби (наказ [PERSON] №304-К від 18.07.2017 року), яка не була запропонована [PERSON] Як пояснила в судовому засіданні представник Служби, [PERSON] були запропоновані посади, які були вакантними на час вручення попередження про звільнення, а посади, які вивільнилися пізніше [PERSON] не пропонувались. Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі за № 6-40цс15). Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснено в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки суду не надано доказів, що позивачу були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення. Крім того, у попередженні [PERSON], яке він отримав 26.06.2017 року зазначено про звільнення з 28.08.2017 року, тобто про наступне вивільнення позивач персонально попереджений не пізніше ніж за два місяці. Положеннями статті 241-1 КЗпП України визначено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. У п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої\~спільним наказом Міністерства праці, Міністерства соціального захисту населення та Міністерства юстиції України від 29.07.93\~р. №\~58, прямо зазначено, що днем звільнення вважається останній день роботи. Приймаючи до уваги, що 26.08.2017 року був вихідним днем, то звільнити або перевести [PERSON] могли лише наступного робочого дня 28.08.2017 року та саме ця дата є останнім робочим днем позивача на посаді першого заступника начальника Служби. Виходячи з викладеного, позивач до 28.08.2017 року включно мав право відкликати свою згоду на переведення, що він і зробив надавши відповідно заяву, яка зареєстрована в Службі автомобільних доріг у Миколаївській області 28.08.2017 року за вх..№1862. Таким чином, у день видання наказу №74-К від 28.08.2018 року начальник Служби не мав згоди [PERSON] на переведення на іншу посаду, оскільки вона були відкликана останнім, а тому не мав права примусово переводити позивача на іншу посаду. Доводи представника Служби про те, що 28.08.2017 року є першим робочим днем позивача на посаді провідного інженера відділу підготовки проектно-кошторисної документації, є необґрунтованими, оскільки спростовуються вищевикладеними вимогам трудового законодавства. Крім того, відповідно до наказів [PERSON] №356-К від 18.08.2017 року та Служби автомобільних доріг у Миколаївській області №74-К від 28.08.2017 року, [PERSON] звільнено з посади першого заступника начальника Служб автомобільних доріг у Миколаївській області в порядку переведення з 28.08.2017 року на іншу посаду зазначеної служби, з посиланням на ст.. 32 КЗпП України. Разом з цим, стаття 32 КЗпП України встановлює порядок та підстави для переведення працівника на іншу роботу за його згодою. Таке переведення не є підставою для припинення трудового договору, оскільки йдеться про зміну раніше укладеного трудового договору, що передбачає зміну трудових обовязків, виконуваної роботи, посади при фактичному продовженні трудових відносин. Трудовий договір припиняється при переведенні працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду (п.5 ч.1 ст. 36 КЗпП України). В звязку з тим, що [PERSON] переводили на іншу посаду на одному підприємстві, то у відповідача не було підстав для його звільнення, оскільки ст. 32 КЗпП України, на яку є посилання у наказі, цього не передбачає. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Приймаючи до уваги, що накази №356-К від 18.08.2017 року та №74-К від 28.08.2017 року були прийнятті з суттєвим порушенням вимог КЗпП України та підлягають скасуванню, суд вважає, що як наслідок підлягає скасуванню наказ №77-К від 14.09.2017 року, оскільки заява позивача про звільнення за згодою сторін була написана під тиском керівництва Служби автомобільних доріг у Миколаївській області та внаслідок їх неправомірних дій щодо переведення позивача, а порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом поновленням [PERSON] на роботі на посаді першого заступника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області з дня його звільнення, тобто з 28.08.2017 року. Суд вважає необґрунтованими заяву представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, а у справах про звільнення місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, позивача звільнено з 15.09.2017 року, а з позовом до суду він звернувся 10.10.2017 року, тобто місячний строк не пропущений. Стосовно наказів №356-К від 18.08.2017 року та №74-К від 28.08.2017 року, то вони фактично є наказами про переведення позивача, а тому тримісячний строк на їх оскарження позивачем також не було пропущено. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 28.08.2017 року по день ухвалення судом рішення 25.04.2018 року. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Відповідно до пунктів 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами, середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до довідки №103/06-40 від 17.01.2018 року середньоденний заробіток [PERSON] за останні два місяці складає 341,07 грн. Проте, оскільки [PERSON] було поновлено поза штатом та розмір його посадового окладу не був визначений штатним розписом, суд вважає необхідним середньоденний заробіток розраховувати з суми, визначеної рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року, яким встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на момент звільнення з посади першого заступника начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області становив 567,70 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2017 року по 25.04.2017 року за 167 робочих дні складатиме 101508,81 грн. Крім того, пунктом 10 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Приймаючи до уваги, що на момент скорочення посади першого заступника Начальника Служби його посадовий оклад дорівнював посадовому окладу заступника начальника Служби та з урахуванням підвищення посадового окладу останнього з 6490 грн. (відповідно до штатного розпису станом на 01.03.2017 року) до 7350 грн. (відповідно до штатного розпису на 01.09.2017 року) коефіцієнт підвищення посадового окладу становитиме 1,133 (7350/6490=1,133). Середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів становитиме 107415,08 грн. (101508,81 грн. х1,133 = 107415,08 грн.). З вказаної суми підлягають відрахуванню заробітна плата отримана [PERSON] за період перебування на посаді провідного інженера в сумі 5906,27 грн. Таким чином, з Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2017 року по 25.04.2018 року в сумі 101508, 81 грн. (567,70 грн. х 167 днів х 1,133 5906,27 грн. = 101508, 81 грн.) Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при поданні позову сплатив судовий збір в розмірі 670 грн., на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на користь позивача судовий збір в сумі 670 грн.

Outcome: approved