Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

11 квітня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати за ним у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] право постійного володіння та користування 1/2 часткою земельної ділянки площею 51,3 га, розташованої на території Жовтневого району Миколаївської області, яка належала [PERSON] на праві довічного успадковуваного володіння згідно з державним актом №351, виданим на підставі рішення [PERSON] ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області від 07 квітня 1992 року. В обґрунтування своїх вимог вказував, що 09 серпня 2009 року помер його батько [PERSON], якому за життя, а саме: 07 квітня 1992 року було надано зазначену земельну ділянку на підставі рішення 12 сесії ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області, про що ним було отримано державний акт на право довічного успадковуваного володіння за №351. Після його смерті спадкоємцями першої черги є позивач та його брат [PERSON], за яким на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 березня 2013 року було визнано право постійного володіння 1/2 часткою спірної земельної ділянки. Позивач вважає, що фактично прийняв спадщину, оскільки у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріуса із заявою про оформленням своїх спадкових прав, проте у видачі свідоцтва на право на спадщину на це право йому було відмовлено з посиланням на те, що не надано оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно, крім того, спадкодавець не оформив своїх прав на вказану земельну ділянку належним чином відповідно до положень п.8 Постанови Верховної ради України Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі від 13 березня 1992 року, якою передбачалося збереження за громадянами прав на використання земельних ділянок, наданих у довічне успадковування або постійне володіння до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України, а відповідно до п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України, таке право мало бути переоформлене до 01 січня 2008 року, чого його батьком зроблено не було. Посилаючись на визнання неконституційним цього положення Земельного кодексу України, що визнане Рішенням Конституційного суду України № 5-пр/2005 від 22 вересня 2005 року, а також на незворотність дії закону у часі, позивач просив захистити його спадкове право та визнати за ним право на постійне володіння та користування 1/2 часткою вищевказаної земельної ділянки. Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та дату слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Представник позивача [PERSON] направила заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу за відсутності її та позивача, наполягала на заочному розгляді справи, у разі належного повідомленні відповідача про дату та час розгляду справи. Відповідач [PERSON] надав заяву з проханням відкласти розгляд справи через необхідність його знаходження за місцем лікування матері. Від відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Миколаївської області та третьої особи [PERSON] державної нотаріальної контори Миколаївської області надійшли листи з проханням слухати справу у відсутність їх представників та прийняти рішення на розсуд суду. Враховуючи, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи (а.с.26, 29), а заява про відкладення розгляду справи була подана ним особисто в суді, тобто, вказані ним обставини, на які він посилався як на поважні, не стали перешкодою для особистої явки до суду для подачі цієї заяви, з урахуванням положень ст.169, ч.2 ст.224 ЦПК України та заяви позивача суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] районної державної адміністрації Миколаївської області, оскільки наданих у справі доказів достатньо для прийняття рішення. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. За даними свідоцтва про смерть, [PERSON] помер 09 серпня 2009 року, про що М-Погорілівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області здійснено актовий запис про смерть за № 73 від 09 серпня 2009 року (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження позивача вбачається, що [PERSON] є сином [PERSON] (а.с.6) Згідно копії державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення 12 сесії ХХІ скликання [PERSON] ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області від 07 квітня 1992 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землі за № 351, [PERSON] надано у довічне успадковуване володіння 51,3 га землі в межах згідно з планом землеволодіння для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.8-9). На підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 березня 2013 року за [PERSON] визнано право постійного володіння 1/2 часткою земельної ділянки площею 51,3 га, яка розташована на території Жовтневого району Миколаївської області на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №351, виданого на підставі рішення [PERSON] ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області від 07 квітня 1992 року, в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], померлого 09 серпня 2009 року (а.с.11-12). Постановою нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори Миколаївської області від 01 квітня 2016 року [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], померлого 09 серпня 2009 року, на право на земельну ділянку площею 51,3 га для ведення селянського (фермерського) господарства було відмовлено, оскільки спадкоємцем не надано оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку на ім'я спадкодавця. Крім того, відповідно до цієї постанови, право спадкодавця на вказану земельну ділянку належним чином, як того вимагали приписи п.8 Постанови Верховної ради України Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі від 13 березня 1992 року, належним чином не оформлене. Також, форма наданого державного акту не відповідає формам, затвердженим постановою Верховної ради України від 13 березня 1992. Разом з цим повідомлено, що крім [PERSON] спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], є також його син [PERSON], за яким на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 березня 2013 року було визнано право постійного володіння 1/2 часткою вказаної земельної ділянки (а.с.10). Дослідивши копію спадкової справи №420/2009 року після смерті [PERSON], судом встановлено, що 21 листопада 2009 року [PERSON] подав до приватного нотаріуса [PERSON] районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], померлого 09 серпня 2009 року. На день смерті останнього разом з ним за адресою: с.М-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області, вул.Волкова, 3 були зареєстровані сини: [PERSON], [PERSON], який 21 січня 2010 року звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.35-66). Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 05 грудня 1990 року № 511 Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року №889 Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок (втратила чинність) затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. Введеним в дію 15 березня 1992 року Земельним кодексом Української РСР надання такого права не передбачалось, однак, підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562 Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР визначалось, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200 Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 Про земельну реформу визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 лютого 2004 року №1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп цей пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. Згідно ст.1219 ЦК України, право [PERSON] на спадкування прав свого батька відносно вказаної земельної ділянки цивільним законодавством не обмежене. Положення ч.ч.1-4 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Згідно зі ст.1261 ЦК України позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги і має право на спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Враховуючи, що відповідно до Державного акту, виданого на імя [PERSON], останній мав право постійного володіння та користування вищевказаною земельною ділянкою, то саме це право може бути успадковане і його спадкоємцями. Оскільки позивач [PERSON] на момент смерті батька [PERSON] був зареєстрований разом із спадкодавцем та звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк, а за другим спадкоємцем відповідачем [PERSON] визнано право постійного володіння 1/2 часткою спірної земельної ділянки на підставі рішення суду, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк не зверталися, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] фактично прийняв спадщину у вигляді права постійного володіння та користування земельною ділянкою площею 51,3 га, розташованої на території Жовтневого району Миколаївської області, в зв'язку з чим його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved