Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

11 квітня 2017 року [PERSON] подала до суду зазначений позов, у якому просила визнати недійсними: пункт 1.3.2. укладеного 1 серпня 2006 року нею і ПАТ КБ Надра кредитного договору, частину другу пункту 1.1 ст.1 додаткової угоди №1 від 29 липня 2010 року і у додатку №2 від 29 липня 2017 року у графіку платежів по вертикалі пяту колонку з моменту укладення зазначених договорів. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що зазначені пункти укладених з відповідачем договорів містять несправедливі умови про сплату позичальником плати за управління кредитом у розмірі 0,35% від фактичного залишку заборгованості, суперечать частинам 1, 4, 5 статті 11, статті 18, пункту 5 частини 1 статті 21 ЗУ Про захист прав споживачів, пунктам 1.1, 3.1, 3.2, 3,6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, та правовим висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-174цс16. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов і просив його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. У судове засідання представник відповідача не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідними зворотними повідомленнями. Письмових заперечень, заяв і клопотань від відповідача не надходило. За відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи згідно ч.1 ст.224 ЦПК України. Заслухавши сторін та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини. 10 серпня 2006 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк Надра (далі - банк) і [PERSON] уклали кредитний договір №401/09/08/2006/840-3591/КФ/2, згідно якого остання отримала кредит у сумі 12915 доларів США, плата за який вставновлена у виді двох платежів: 10 відсотків річних за користування кредитом (п.3.1 договору) і передбаченої пунктом 3.2 договору плати за управління кредитом, яка сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п.1.1 цього Договору. Плата сплачується в повному розмірі за кожний календарний місяць, протягом якого Позичальник користувався Кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом. 29 липня 2010 року сторони уклали додаткову угоду №1 до зазначеного кредитного договору. Згідно абзацу другого пункту 1.1 цього договору встановлено, що: Позичальник сплачує комісію у вигляді плати за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% річних від суми Кредиту/суми зобовязань Позичальника (під сумою зобовязань Позичальника сторони розуміють різницю суми кредитних коштів, що надані Кредитором позичальнику за цим Договором, та суми кредитних коштів, що повернені Позичальником Кредитору). 29 липня 2010 року сторони уклали додаткову угоду №2 у якій вставнолено графік сплати позичальником щомісячної суми мінімально необхідного платежу. У пятій по вертикалі колонці таблиці графіку вказано суми, які позичальник має сплатити банку за управління кредитом відповідно до абзацу другого пункту 1.1 додаткової угоди №2. Оцінюючи обґрунтованість доводів позивача про несправедливість зазначених умов договорів, суд застосовує такі норми права. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 1 серпня 2006 року і додаткових угод №1 і 2 від 29 липня 2010 року, які укладені між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини пятої статті 11 (у редакції, яка діяла на момент укладення укладених сторонами у 2006 і 2010 році договорів), частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Умови кредитних договорів про обовязок сплати позичальником щомісячної комісії за управління кредитом, які є предметом спору, не вказують на те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем за послугу, що супроводжує кредит. Ця послуга включає дії, які банк здійснює на власну користь та які цілком охоплюються змістом зобовязань банку, що передбачені умовами укладених кредитних договорів і зазначеними вище законодавчими нормами. Саме тому суд дійшов висновку про те, що спірні умови про сплату комісії за управління кредитом є несправедливими, оскільки вони всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливі умови відповідно до ст 18 ЗУ Про захист прав споживачів мають бути визнані недійсними з моменту укладення відповідних договорів. Спірні умови укладених сторонами договорів суперечать зазначеним вище нормам законодавчих актів. Тому позовні вимоги про визнання їх недійсними є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved