Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

11.03.2020 позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати, компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.03.2019 згідно з наказом АТ «ЗАлК» № 02-20/к [PERSON] прийнято на посаду провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора на АТ «ЗАлК» з 06.03.2019 з окладом у розмірі 11255,00 грн. Наказом від 18.04.2019 № ЗАЛК-19-К070/01 йому встановлено персональну надбавку у розмірі 11355,00 грн., нарахування якої проводилось пропорційно відпрацьованому часу. Згідно з наказом від 29.01.2020 № 02-195/к позивача звільнено з 29.01.2020 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Наказано виплатити [PERSON] компенсацію за 11,15 календарних днів невикористаної відпустки, та наказано не нараховувати персональну надбавку. У зв`язку із тим, що у день звільнення підприємство не виконало вимоги ст. 116 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача: заборгованість із заробітної плати, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 13385,64 грн.; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 6600,68 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.01.2020 по день ухвалення рішення, а також понесені судові витрати. Згідно з відзивом на позовну заяву представник відповідача - Кізілов С.А., просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Так, не погоджуючись із розрахунком позивача, зазначив, що наказ №ЗАЛК-19-К070/01 від 18.04.2019 «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт [PERSON] » втратив силу з прийняттям наказу № ЗАлК-20-Н043/02а від 12.02.2020, а відтак станом на день звільнення до виплати позивачу підлягала сума у розмірі 11563,83 грн. (з урахуванням заробітної плати за січень 2020 року та компенсації невикористаних днів щорічної відпустки). Також, на переконання представника відповідача, не підлягає задоволенню позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через накладення арешту на рахунки підприємства, а отже через відсутність вини роботодавця. У судовому засіданні позивач просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, наведених у ньому, додатково зазначивши, що станом на 16.06.2020 кількість робочих днів прострочки розрахунку при звільненні складає 94 дні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.01.2020 по день ухвалення рішення складає 101491,80 грн. Представник відповідача АТ «ЗАлК» - Перекупка Т.М., у судовому засіданні просила позов задовольни частково, в частині стягнення заробітної плати за січень 2020 року та компенсації невикористаних днів щорічної відпустки у розмірі 11563,83 грн., з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з АТ «ЗАлК», що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с.5). Наказом АТ «ЗАлК» № 02-20/к від 05.03.2019 [PERSON] прийнято на посаду провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора з 06.03.2019 з окладом у розмірі 11255,00 грн. (а.с.6). Наказом № ЗАЛК-19-К070/01 від 18.04.2019 [PERSON] з 01.05.2019 встановлено персональну надбавку у розмірі 11355,00 грн., нарахування якої проводилось пропорційно відпрацьованому часу (а.с.7). Наказом № 02-195/к від 29.01.2020 [PERSON] звільнено з 29.01.2020 з посади провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Наказано виплатити [PERSON] компенсацію за 11,15 календарних днів невикористаної відпустки, та наказано не нараховувати персональну надбавку [PERSON] за січень 2020 (а.с.8). Згідно ст. 43 Конституції України право на одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено і це не оспорюється представником відповідача, що на час звільнення [PERSON] відповідач не провів з ним розрахунок. Так, відповідно до копії розрахункового листка за січень 2020 позивачу нараховано при звільненні: базовий оклад - 10219,47 грн. за 150,50 відпрацьованих у січні годин; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (за 11,15 дн.) у розмірі 8199,60 грн.; індексацію у розмірі 65,16 грн.; дотацію на харчування в розмірі 893,00 грн. В той же час, підприємством не нараховано позивачеві персональну надбавку, яка була йому встановлена у розмірі 11355,00 грн. згідно наказу від 18.04.2019 року № ЗАЛК-19-К070/0 «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт [PERSON] ». Згідно даного наказу нарахування надбавки проводиться пропорційно відпрацьованому часу. Як вбачається із розрахункового листа, у січні 2020 року позивач відпрацював 150,5 годин. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206/19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», норма тривалості робочого часу в годинах на січень 2020 року становить 167 годин. Таким чином, розрахунок персональної надбавки за січень 2020 року: 11355,00 грн. / 167 * 150,5 = 10233,10 грн. Посилання відповідача на правомірність не нарахування персональної надбавки позивачу за січень 2020 року у зв`язку із тим, що наказ № ЗАЛК-19-К070/01 від 18.04.2019 «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт [PERSON] » втратив силу з прийняттям наказу №ЗАлК-20-Н043/02а від 12.02.2020 є неспроможними, оскільки останній прийнято вже після прийняття наказу № 02-195/к від 29.01.2020, яким [PERSON] звільнено з посади провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та наказано не нараховувати персональну надбавку [PERSON] за січень 2020. Тобто, на момент прийняття наказу № 02-195/к від 29.01.2020 наказ № ЗАЛК-19-К070/01 від 18.04.2019 «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт [PERSON] » був чинним, тому у відповідача були відсутні законні підстави не нараховувати позивачеві персональну надбавку за січень 2020. Отже, нарахуванню за січень 2020 року підлягає також персональна надбавка в розмірі 10233,10 грн. Загалом, відповідач мав нарахувати позивачеві 21410,73 грн. та виплатити 17235,63 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів (21410,73 грн. - 19,5% (ПДФО та військовий збір). 28.01.2020 року позивачу виплачено аванс за січень 2020 року у розмірі 3850,00 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Таким чином, заборгованість підприємства із заробітної плати складає 19986,32 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів: - заборгованість по заробітній платі за січень 2020 р. - 13385,64 грн. за вирахуванням податків, зборів (21410, 73 грн. (базовий оклад + індексація + дотація + персональна надбавка) - 19,5 %) - виплачений аванс 3850, 00 грн. = 13385,64 грн.) - компенсація невикористаної відпустки - 6600,68 грн. за вирахуванням податків, зборів (8199,60 грн. - 19,5 %) = 6600, 68 грн.) Зазначена заборгованість відповідачем не погашена, тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача щодо несвоєчасної виплати нарахованої заробітної плати, а також всіх належних до виплати компенсацій при звільненні, які зводяться до того, що затримка розрахунку з позивачем допущена у зв`язку із об`єктивними обставинами, внаслідок накладення державним виконавцем арешту на рахунки відповідача, тобто не з вини відповідача, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, на переконання суду є неспроможними. Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком розміру середньоденної заробітної плати, адже зазначений розрахунок виконаний з врахуванням вимог п. 8 вказаного Порядку. З наданого розрахунку вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1079,70 грн., що підтверджено розрахунковими листами за листопад 2019 року та грудень 2019 року, де зазначені всі необхідні для врахування суми (а.с.9-10). Заробітна плата за листопад 2019 року (22672,22 грн.) + заробітна плата за грудень 2019 року (22675,16 грн.) = 45347,38 грн. Кількість робочих днів, відпрацьованих у розрахунковому періоді: за листопад - 21, за грудень - 21 (всього 42) Середньоденна заробітна плата: 45347,38 грн./ 42 дн. = 1079,70 грн. Зазначений розрахунок відповідачем не спростований. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 101491,80 грн. з розрахунку: 94 робочих днів (з 30.01.2020 по 16.06.2020, а саме по день по день постановлення рішення) х 1079,70 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), що підтверджується матеріалами справи, та відповідачем не спростований, який підлягає стягненню з відповідача. При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За викладених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. За змістом ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн., сплачений позивачем при пред`явленні позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved