Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

11 березня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в сумі 15986 гривень; суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 741 гривня; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 501,81 гривня, а також судові витрати за отримання довідок в сумі 105, 82 гривень, витрати по сплаті судового збору в розмірі 229,40 гривень; та 2000 гривень витрат по оплаті правової допомоги. В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що 29 липня 2008 року він позичив [PERSON] гроші у розмірі 2 000 дол. США, які останній зобов'язувався повернути до 01 вересня 2008 року, проте в указаний строк борг не повернув. Відповідач свій обов'язок щодо повернення коштів не виконав, у встановлений термін позику не повернув, ухиляється від зустрічі та розмов по телефону. В зв'язку з даними обставинами позивач змушений звернутися до суду. Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було задоволено частково; з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 17228 грн. 81 коп., судовий збір в сумі 243,60 грн., а всього 17472 (сімнадцять тисяч чотириста сімдесят дві) грн. 41 коп.; в іншій частині позовних вимог відмовлено. 27.08.2014р. через канцелярію суду від відповідача у справі надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій він зазначив, що оскільки згідно розписки строк повернення коштів зазначений 01 вересня 2008 року, загальний строк позовної давності становить три роки, тому позивач звернувся до суду поза межами позовної давності а тому до вказаних правовідносин слід застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. За заявою відповідача, ухвалою суду від 04.11.2014 року заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2014 року було скасовано, а справу було призначено до розгляду в загальному порядку у відкритому судовому засіданні. 07.11.2014 року позивач подав доповнення до позову, в якому зазначив, що при винесенні рішення, суду необхідно застосувати положення ст. 264 ЦК України «Переривання перебігу строку позовної давності», оскільки відповідач визнав свій борг та в ході зустрічі, яка відбулася в серпні 2013 року в приміщенні Саливінківської селищної ради Васильківського району Київської області просив продовжити йому строк повернення коштів до 30.09.2013 року (а.с.82). 16.12.2014 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній, з урахуванням збільшення курсу валют та строку несплати боргу, просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в сумі 31051,42 гривень; суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 1150, 93 гривень; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1445,65 гривень, а також судові витрати за отримання довідок та по сплаті судового збору в розмірі 444,44 гривень; та 2000 гривень витрат по оплаті правової допомоги ( а.с. 91-92). В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні та наданих до суду письмових запереченнях (а.с.52) позов не визнав і просив відмовити у його задоволенні повністю, у зв'язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності. Щодо зустрічі з позивачем в серпні 2013 року, на яку представник позивача посилається як на підставу переривання перебігу строку позовної давності додатково зазначив, що в серпні 2013 року дійсно він приходив до Салівонківської сільської ради лише для зустрічі з брокером та [PERSON], для обговорення питання щодо продажу належного йому житлового будинку, жодних розмов щодо повернення грошей між сторонами по справі не відбувалося. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, допитавши свідків, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності через неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом достовірно встановлено, що 29.07.2008 року між позивачем як позикодавцем та відповідачем як позичальником було укладено договір позики, згідно умов якого позичальник отримав від позикодавця кошти у сумі 2000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути в строк до 01 вересня 2008 року ( а.с. 5). Положеннями ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядок, що встановлений договором. З пояснень сторін та досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що відповідачем у визначений в договорі строк суми коштів позики не повернуто. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка син позивача - [PERSON] суду показав, що на початку серпня 2013 року в приміщенні Саливінківської селищної ради Васильківського району Київської області в його присутності відбулася зустріч сторін по данній справі, в ході якої відповідач просив продовжити йому строк повернення коштів до 30.09.2013 року. Крім того, свідок неодноразово чув розмови про повернення коштів по телефону. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду показав, що з відповідачем було багато зустрічей щодо повернення коштів, він неодноразово на них був присутній. Крім того, було багато телефонних розмов, але кошти повернуто не було. Зі змісту доповнень, що містяться в матеріалах справи та пояснень позивача встановлено, що останній вважає факт розмови з відповідачем в серпні 2013 року, що підтверджується, на його думку, показами свідків підставою для переривання строків позовної давності. Згідно положень ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61цього кодексу. Належними доказами, в контексті положень ч. 1 ст. 58 України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З матеріалів справи вбачається, що кінцевим строком повернення грошових коштів по розпизці визначено 01.09.2008р., таким чином строк позовної давності щодо звернення Позивача до суду з позовом про повернення вказаних коштів сплив 02.09.2011р. Разом з цим, з вхідного штампа суду вбачається, що позивач звернувся до суду із наведеним позовом за захистом своїх прав 11.03.2014 року. В свою чергу положеннями ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак з огляду обставин невизнання вимог позову відповідачем, яким порушено питання застосування строків позовної давності, значний проміжок часу з моменту пропуску строку позовної давності (два роки) на момент зустрічі в серпні 2013 року, яка розцінюється позивачем як переривання строку позовної давності, суд вважає покази свідків неналежними доказами, на підтвердження переривання строку позовної давності які в жодному випадку не обґрунтовують поважність пропуску строків позовної давності та не дають суду підстав для їх поновлення. Таким чином позивач звернувся із вказаним позовом до суду із спливом строку позовної давності. Будь-яких належних та допустимих доказів в силу ст. ст. 58, 59 ЦПК України про наявність поважних причин, які перешкоджали позивачу звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів в межах строку позовної давності суду надано не було і судом не здобуто. Положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі вищевикладеного суд приймає заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності та приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed