Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

11.11.2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики від 01.12.2011 року в розмірі 14000 грн., відсотків за користування грошима в розмірі 65800 грн., 3% річних в розмірі 1647.78 грн., інфляційних витрат в розмірі 10834.78 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору. При розгляді справи позивачем позовні вимоги неодноразово уточнювалися і остаточно позивач просить стягнути з відповідача на його користь 120\~437.11 грн. з яких: 14000 грн. позика, 92\~400 грн. відсотки за користування грошима, 14037.11 грн. інфляційні витрати. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити, зазначивши в обґрунтування позову, що відповідачем 01.12.2011 року в нього були позичені гроші в розмірі 14000 гривень під 10 відсотків щомісячних платежів за користування грошима, із зобовязанням повернути кошти за першою вимогою. Однак відповідач від сплати процентів ухилявся, а за його вимогою повернути кошти відмовив у їх поверненні. З цих підстав він вимушений був звернутися до суду з даним позовом, який просить задовольнити з урахуванням уточнень. Відповідач позов визнав частково, пояснивши, що не заперечує про позику грошей у позивача, але позичені гроші ним повернуто позивачеві в сумі 13\~000 гривень, які повертав частками, коли саме не памятає та письмовими доказами це підтвердити не може, оскільки розраховував на порядність [PERSON] і розписок від нього про повернення грошей не брав. Домовленості про сплату процентів між ними не було і про проценти він в розписці не писав, чує про це в суді вперше. Не заперечує, що розписка на отримання від позивача 14000 грн. написана і підписана ним особисто, а дописка після суми позики, зміст якої не можливо розібрати, зроблена іншою особою. Представник відповідача, адвокат [PERSON], просив в задоволенні позову відмовити, поси-лаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши сторони, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд задовольняє позовні вимоги частково з наступних підстав. Судом установлено, що 01.12.2011 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 14000 (чотирнадцять тисяч) гривень, що підтверджується розпискою, оформленою у простій письмовій формі /а.с.82/. Отже, між сторонами виникли договірні зобовязання, які регулюються договором позики. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З тексту розписки убачається, що строк повернення грошей сторонами не оговорено. З урахуванням того, що сторони конкретну дату предявлення позикодавцем вимоги про повернення позичених грошей назвати не можуть тому, виходячи з матеріалів справи, суд вважає вимогою позивача про повернення грошей день звернення [PERSON] до Южного міського суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, а саме 01.12.2014 року, який було повернуто судом позивачеві у звязку з недотриманням правил підсудності /а.с.77-81/. За змістом ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. - 2 - Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не приймає до уваги ствердження відповідача про повернення позивачу більшої частини із позичених грошових коштів, оскільки дана обставина, враховуючи правовідносин між сторонами, повинна бути підтверджена тільки письмовими доказами. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач взяти на себе зобовязання по договору позики не виконав та грошові кошти за вимогою позивачу не повернув, у звязку з чим позивач обґрунтовано звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Статтею 525 ЦК визначено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час простро-чення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд не приймає до уваги ствердження позивача, що гроші відповідачем позичалися під 10 відсотків щомісячних платежів за користування грошовими коштами, оскільки з оригіналу розписки /а.с.82/ чітко вбачається, що текст виконаний після суми позики, зміст якого не можливо розібрати, зроблено іншим почерком ніж перша частина розписки та підпис розписки. За таких обставин, суд вважає нарахування позивачем 10% на суму позики безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Отже, враховуючи, що договір позики має оплатний характер, договором позики розмір процентів не визначено, нарахуванню підлягає 3% річних від простроченої суми та інфляційні витрати. З урахуванням вище викладеного, сума яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складатиме: суму позики, індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання та три проценти річних від простроченої суми, а саме: 14000.00 грн. основний борг; 2310.00 грн. інфляційні витрати за весь час прострочення грошового зобовязання (за 01.12.2014р.-103.3% + 143.3% за 2015р. + 111.4% (з 01.01.2016-30.11.2016) =165%; (14000х165%):100%=2310.00 грн.; 1260 грн. 3 відсотка річних. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.1046,1047,1049,1050,525,526,625 ЦК України і

Outcome: partial