Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

11.10.2018 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Новокодацький відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він перебував з відповідачем у шлюбі і має з нею спільну дитину [PERSON], [INFO], яка на теперішній час проживає з позивачем. Позивач просив суд визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з позивачем; припинити стягнення аліментів у розмірі ј частини доходу з позивача за виконавчим листом № 2-3120/2011 від 05.10.2011 року. Позивач [PERSON] письмово просив розглядати справу без його участі, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник третьої особи Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві на позов просив розглядати справу без його участі. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 31 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (а.с. 43). Від сумісного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 43). Встановлено, що неповнолітня донька сторін проживає за адресою: [INFO] разом з батьком, що підтверджується зокрема актом обстеження умов проживання від 05 жовтня 2018 року (а.с. 46). [PERSON] працює у нагрівальником металу в ПрАТ «ДМЗ» з 15.06.2001 року, з 07 травня 2015 року по 22 серпня 2016 року приймав участь в антитерористичній операції у складі ЗСУ, що підтверджується характеристикою та довідкою від 11.09.2018 року (а.с. 36, 41). У своєму висновку від 12.12.2018 року № 1/14-139, орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] (а.с. 55-56). Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. У судовому засіданні неповнолітня [PERSON], [INFO], висловила бажання проживати разом зі своїм батьком [PERSON] При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить перш за все з найкращих інтересів дитини, які виражаються у забезпеченні розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. При визначені місця проживання неповнолітньої дитини з батьком суд враховує те, що дитина проживає з батьком з травня 2018 року. Враховує те, що позивач працює, отримує постійний достатній дохід для утримання дитини, матеріально-побутові умови проживання дитини задовільні та відповідають інтересам та вимогам розвитку дитини. Батько дитини виявляє увагу до дитини і турбується про неї. Враховує вік та прихильність дитини до батька, бажання дитини проживати саме з батьком та враховує висновок органу опіки та піклування № 1/14-139 від 12.12.2018 року. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе визначити місце проживання дитини з батьком. Щодо позовних вимог про припинення стягнення аліментів суд зауважує наступне. На виконанні в Новокодацькому відділі державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження АСВП № 29227930 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3120, виданого 05.10.2011 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі ј частини доходів щомісячно (а.с. 32, 34). Згідно із положеннями ч. 2 ст. 179 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. За змістом статті 181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Частиною 4 статті 273 ЦПК України встановлено, що у випадку, коли після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі (в даному випадку аліменти на утримання дитини), зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що на даний час неповнолітня донька сторін [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні, тобто, змінилися сімейні обставини платника та одержувача аліментів, існують всі наявні підстави для припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на неповнолітню доньку [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1536,80 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved