Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

10 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS] На обґрунтування позову зазначила, що вона є власником вищезазначеного житлового будинку в якому зареєстрований відповідач, однак, фактично за вказаною адресою ніколи не проживав, місце його перебування взагалі невідоме. Позивач в судове засідання не з'явилася, надійшла заява про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, з підстав, зазначених вище. Просить справу розглянути за її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до положення ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Судове засідання проведено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, так як в судове засідання не прибули всі особи, які беруть участь у справі. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України за неявки відповідача [PERSON], який належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується оголошенням у пресі. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, входячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS]. ( а.с. 3, 4, 9) З довідки №222, складеної 03.11.2016 року депутатом Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області, вбачається, що [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], однак, з 2008 року за вказаною адресою не проживає (а.с. 5) Крім того, факт реєстрації відповідача за вказаною адресою підтверджується копією домової книги. (а.с. 7-8) Відповідно до копії рішення ІІ сесії УІІ скликання Лиманської сільської ради від 11.12.2015 року за № 21-УІІ «Про перейменування об'єктів топоніміки на території Лиманської сільської ради», [ADDRESS] ( а.с. 6) За положеннями ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою ст. 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383, 405 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92 цс 15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, добровільно залишив будинок, фактично мешкає за іншою адресою, тобто обрав інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Outcome: approved