Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

12 вересня 2016 року позивач звернувся у суд з дійсною позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного між ним та відповідачем. Зазначив, що сімейне життя з відповідачем фактично припинене, на даний час вони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Вказує, що їх сімя розпалася через різні погляди на життя, непорозуміння один одного, постійні конфлікти та суперечки. Просив розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] надав заяву про слухання справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити, вказував, що примирення між сторонами не можливе, що підтверджується тим, що наданий судом час для примирення на користь їх родині не пішов. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявилась, повідомлялась про місце, час проведення судових засідань шляхом виклику її в суд телефонограмою, що відповідає положенням ч.6 ст. 74 ЦПК України, а також надсиланням судової повістки за адресою, яка була зазначена в позові позивачем та перевірена судом, а тому вважається такою, що належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи. Від її представника [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 07.10.2015 року, надійшла заява про відкладення судового засідання на іншу дату через його зайнятість при проведенні слідчих дій у Красноградському відділу Первомайської місцевої прокуратури, разом з тим доказів поважності своєї неявки до заяви не долучив, а тому суд вважає неявку представника відповідача такою, що зроблена без поважних причин, а його клопотання про відкладення слухання справи залишити без задоволення. Таким чином, зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ст.11 ЦПК України) обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між [PERSON], [INFO] та Томич (до шлюбу Волкова) [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який був зареєстрований Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 26 липня 2016 року, про що свідчить свідоцтво про одруження серії 1-ВЛ № 291263 та актовий запис № 742.(а.с.5). Від шлюбу сторони мають доньок [PERSON], [INFO] (а.с.8), [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Як вбачається з позовної заяви спільне життя між подружжям для позивача стало неможливим і неприйнятним, внаслідок чого фактичне сімейне життя між ними припинилось, позивач не має бажання відновити сімейні відносини. Реалізуючи положення ст. 112 СК України під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного зясування обставин справи, а саме судом було надано сторонам строк для примирення, що відповідало положенням ст. 111 СК України та п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя відповідно до якого судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примірення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Проте, як вбачається з пояснень позивача, наданий судом строк для примирення не виправив ситуацію, яка склалася у родині позивача та відповідача, подружжя не знайшло компромісів та не прийшло до спільного рішення про відновлення родинних відносин. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з позовної заяви спільне життя між подружжям стало неможливим і неприйнятним, внаслідок чого вони фактично не мешкають у шлюбних відносинах і позивач не має бажання відновити сімейні відносини. Доказів зворотного відповідач суду не надав та не навів. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в звязку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved