Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

10 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. (а.с.2) 27 жовтня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. (а.с.76) Ухвалою суду від 28 жовтня 2015 року справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним були об'єднані в одне провадження. (а.с.88) 14 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з уточненим зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилався на те, що 04 січня 2014 року між ним, [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 65 000,00 грн., а [PERSON], в свою чергу, зобов'язалася повернути зазначену суму грошових коштів щомісяця рівними частинами по 10 833,00 грн., починаючи з 01.02.2014 року та повернути всю суму позики в строк до 05.07.2014 року. Позивач зазначив, що відповідач [PERSON] не виконує умови договору позики, не здійснила жодного платежу за договором та не повернула грошові кошти в строки, зазначені договором. У відповідності до вимог ст.ст. 625, 1050 ЦК України відповідач зобов'язана повернути суму позики в розмірі 65 000,00 грн. Крім того, у відповідності до п. 6 договору позики, передбачено, що відповідач повинна сплатити пеню в розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Пеня за період з 06.02.2014 року по 04.09.2014 року становить 9 208,33 грн. В зв'язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просив суд стягнути на його користь з відповідача [PERSON] грошові кошти за договором позики від 04.01.2014 року в сумі 65 000,00 грн.; пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором позики в сумі 9 208,33 грн., судові витрати у справі. В зустрічному позові [PERSON] посилалася на те, що договору позики з [PERSON] вона не укладала, грошових коштів не отримувала. З 27.02.2013 року вона працювала продавцем у фізичної особи-підприємця [PERSON], що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці, під час виконання роботи вона неодноразово підписувала різні документи: трудові договори, накладні на постачання товару, зміст документів вона не читала, так як довіряла [PERSON], була звільнена з роботи за власним бажанням 18.07.2014 року. Позовні вимоги [PERSON] не визнає також з тих підстав, що вона з 1996 року перебуває на обліку лікаря-психіатра, є інвалідом ІІ групи в зв'язку з психічним захворюванням, в неї не було волевиявлення щодо укладення договору, В зв'язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 215, 216, 225 ЦК України, [PERSON] просила суд визнати недійсним договір позики, укладений 04 січня 2014 року між нею та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, посилалася на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просила суд задовольнити вимоги, зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнала, посилаючись на те, що [PERSON] працювала продавцем у фізичної особи-підприємці [PERSON] В січні 2014 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з проханням надати грошові кошти для власних потреб, 04.01.2014 року був укладений договір позики, згідно до якого [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 65 000,00 грн. На час укладення договору позики [PERSON] розуміла значення своїх дій, отримала грошові кошти, а висновки судово-психіатричної експертизи від 12.05.2016 року викликають сумнів. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не визнала вимоги [PERSON], які пред'явлені до неї, просила задовольнити її зустрічний позов, посилаючись на те, що вона працювала продавцем у фізичної особи-підприємця [PERSON], договір позики не укладала, їй не відомо, де взявся зазначений документ. З 1996 року вона перебуває на обліку лікаря-психіатра з діагнозом: «шизофренія», в зв'язку з захворюванням визнана інвалідом ІІ групи, інколи в неї бувають приступи паніки, страху, тому, вона взагалі не пам'ятає, що вона робила в ці моменти. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], зустрічний позов [PERSON] задовольнити, посилаючись на те, що у відповідності до вимог ст. 225 ЦК України, недійсним є договір, який фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Згідно вимог ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. На підставі ст. 11 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві також суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. Вимогами ст. 1047 ЦК України визначено, що, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 04 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 65 000,00 грн., а [PERSON], в свою чергу, зобов'язалася повернути зазначену суму грошових коштів [PERSON] щомісяця рівними частинами по 10 833,00 грн., починаючи з 01.02.2014 року та повернути всю суму позики в строк до 05.07.2014 року. (а.с.7) Як зазначалося вище, [PERSON] заперечувала той факт, що вона підписувала договір позики. В той же час, у відповідності до висновку судової почеркознавчої експертизи № 2070-15 від 23.07.2015 року, підпис від імені [PERSON] в договорі позики від 04.01.2014 року виконаний [PERSON]. (а.с.60) У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно норм ч.1 ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Також, на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Судом встановлено, що [PERSON] з 1996 року перебуває на обліку лікаря-психіатра з діагнозом: шизофренія параноїчна, з 07.02.2012 року є інвалідом ІІ групи безстроково, що підтверджується довідкою медичного закладу (а.с. 70а), та довідкою психіатричної МСЕК № 577435. (а.с.71) Згідно висновку судової психіатричної експертизи № 9 від 12.05.2016 року, [PERSON] виявляє ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі шизофренії параноїчної, за своїм психічним станом [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період часу станом на 04.01.2014 року.) Під час судового засідання представник [PERSON] зазначала, що висновки експертизи викликають сумнів, оскільки, експерти використовують єдиний доказ - медичну книжку [PERSON], інші докази її психічного стану використано не було. В період часу з 1998 року [PERSON] неодноразово працювала у дитячому садочку, в зв'язку з чим, повинна була проходити медичний огляд, в тому числі надати довідки (сертифікати) від психіатра та нарколога. [PERSON] з 2011 року, тобто, на протязі майже шести років, до лікарні жодного разу не зверталась, в зв'язку з чим, висновки лікаря-психіатра про те, що вона не мала можності усвідомлювати свої дії у 2014 році є необґрунтованими та непідтвердженими жодними документами. Суд критично оцінює твердження представника позивача, не приймає їх до уваги, оскільки у відповідності до висновку судово-психіатричної експертизи від 12.05.2016 року № 9, проведеної експертами Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», експерти посилалися на: виписки з історії хвороби, відповідно до яких з 11.09.1995 року по 27.12.1995 року; з 11.01.1996 року по 02.04.1996 року; з 18.08.1999 року по 27.08.1999 року; з 19.06. 2003 по 29.07.2003 року; з 07.11.2007 року по 23.11.2007 року; з 10.11.2011 року по 14.12.2011 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: шизофренія, параноїчна форма; амбулаторну картку лікаря-психіатра, відповідно до якої [PERSON] перебуває на обліку лікаря-психіатра з 1995 року; довідку МСЕК, відповідно до якої, з 2012 року [PERSON] є інвалідом по психічному захворюванню безстроково; Враховуючи те, що станом на 04.01.2014 року, тобто, дату укладенні договору позики [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, договір позики повинен бути визнаний недійсним, у відповідності до вимог ст. 225 ЦК України, в зв'язку з чим, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно вимог ч.1 ст. 116 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В зв'язку з наведеним, позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved