Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

11 січня 2014 року, позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила суд, визнати за нею та за позивачем право власності за кожним по ? частині садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою : [ADDRESS] та встановити порядок виконання рішення, а саме, що вказане рішення суду, після набранням ним законної сили є підставою для реєстрації права особистої власності за нею та відповідачем по ? частині за кожним, садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою : [ADDRESS], мотивуючи це виникненням спорів з відповідачем щодо володіння та користування вказаним будинком, який спільною сумісною власністю подружжя, набутого під час шлюбу. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позов. Представник відповідача позов визнав повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до приписів ст. 217 ЦПК України - суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, пр. що зазначає в рішенні Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України (до внесення змін в редакції Закону № 2913-VI від 11.01.2011 р.) передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. У відповідності до ст. 62 СК України - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України вказує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Статтею 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частиною 2 статті 372 ЦК України передбачено - у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд встановив, що сторони перебувають у офіційно зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 01.10.2004 р., виданого Чадир-Лунзького відділу ЗАЦСу, Р. Молдова та належним чином завіреним перекладом з румунської на українську мову (а.с. 6,7). Перебуваючи у шлюбі, [INFO], у сторін народилася донька [PERSON], батьком якої є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.06.2011 р. (а.с. 10). Судом було з`ясовано, що на сьогодні, позивачка оформила опіку над своїм племінником [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачкою, що підтверджується розпорядженням Овідіопольської РДА від 30.07.2013 р. (а.с. 13). Матеріалами справи підтверджується, що за час шлюбу, сторонами було набуте нерухоме майно у вигляді садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою : [ADDRESS], загальною площею 198,7 кв.м, житловою 87,5 кв.м, що підтверджується рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23.03.2007 р. про визнання права власності за [PERSON] на самочинно побудоване нерухоме майно, яке набрало законної сили 03.04.2007 р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14114937 від 03.04.2007 р., і яке є спільною сумісною власністю подружжя, проти чого не заперечували представники сторін по справі (а.с. 14,15). Суд встановив, що у зв'язку з оформленням опіки над своїм племінником та проживанням останнього разом із позивачкою, у сторін погіршилася сімені стосунки на протязі останніх 6 місяців, і як слід виникли протилежні погляди на сімейне життя та розпорядження вищевказаним садовим будинком, в якому на сьогодні проживає позивачка разом із дітьми на відміну від відповідача, який став проживати окремо від позивачки і не визнає її право на частку у спільному сумісному майні подружжя у вигляді вказаного садового будинку. Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначений вище спірний садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, набутий подружжям під час шлюбу, за їхні спільні кошти - є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який належить позивачці та відповідачу в рівних частках. В судовому засіданні представники сторін підтвердили, що будь-якого договору щодо поділу чи користуванню вказаним нерухомим майном, сторонами не укладалось, а земельна ділянка, площею 0,060 га, на якій розташований спірний садовий будинок, була набута відповідачем в порядку приватизації за розпорядженням Овідіопольської РДА № 1617 від 07.12.2006 р. і як підтвердив представник позивачки, вказана ділянка не є спільним сумісним майном подружжя, а є особистою власністю відповідача і тому поділу не підлягає. В судовому засіданні представники сторін підтвердили, що будь-якого іншого майна подружжя, яке підлягає поділу, у сторін немає і спір виник саме з приводу вказаного садового будинку. Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки щодо визнання за нею та відповідачем права власності за кожним по ? частці спільного сумісного майна подружжя у вигляді зазначеного вище садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, а також, що відповідно до ст. 217 ЦПК України, вимоги щодо встановлення порядку виконання рішення підлягають задоволенню, а тому, на думку суду, позов слід задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved