Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

10 травня 2011 року [PERSON] позичив у [PERSON] 2649997 грн. 30 коп., що на дату укладення договору позики було еквівалентно 333333 доларам США, які зобовязався повернути до 1 вересня 2013 року. Посилаючись на те, що відповідач борг у визначений строк не повернув, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 8496191 грн. 50 коп., що еквівалентно 333333 доларам США на момент звернення до суду з позовом, 2376870 грн. компенсації індексу інфляції та 238499 грн. 76 коп. - 3% річних за користування коштами. Під час розгляду справи представник позивача зменшила розмір позовних витрат в частині стягнення компенсації індексу інфляції до 2376862 грн. 08 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов повністю і пояснила, що в якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON], між сторонами 10 травня 2011 року було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку нежитлову будівлю складу загальною площею 728,10 кв.м., розташовану по вул. Громова, 18/3 в м. Черкасах. Оскільки у позивача відсутня можливість погасити заборгованість відповідача за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, [PERSON] обрав способом захисту свого порушеного права саме стягнення заборгованості. Відповідач позов визнав частково в сумі 2649997 грн. 30 коп. Крім того, не заперечував проти стягнення з нього інфляційних витрат та 3% річних. Оскільки він брав кошти в національній валюті України, вважає, що саме в цій валюті вони повинні бути і повернуті. Зазначив, що договором позики передбачено два варіанти повернення позики: позивачу особисто і шляхом перерахування коштів на рахунок позивача. При цьому, реквізити розрахункового рахунку для повернення позики зобовязався повідомити [PERSON] Враховуючи неможливість виконання зобовязання безпосередньо позивачу, сплата зобовязання могла бути вчинена лише в банківській установі. Оскільки останнім робочим днем до 1 вересня 2013 року був день пятниці 30 серпня 2013 року, то вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з наведеним позовом. А тому просив застосувати строки позовної давності. Третя особа проти задоволення позову заперечила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як вбачається з п. 1, 4, 5 договору позики від 10 травня 2011 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] 2649997 грн. 30 коп., що еквівалентно 333333 доларам США. [PERSON] зобовязався повернути грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позивачем у строк до 1 вересня 2013 року. Грошові кошти, які є предметом цього договору, були передані позикодавцем позичальнику до підписання цього договору. У відповідності з п. 2 договору за домовленістю сторін цей договір укладався без нарахування процентів. Однак, у відповідності з п. 9 договору, в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцеві суму позики, він зобовязався сплатити грошову суму відповідально до ст. 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми. В судовому засіданні відповідач визнав, що грошові кошти за договором позики він не повернув. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 526 ЦК України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частина 2 цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини першої ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Це ж передбачено і частиною першою ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Частина третя статті 1048 ЦК України встановлює, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Пунктом 3 договору позики визначено, що повернення позики має бути здійснено в м. Черкаси. Статтею 255 ЦК України передбачено, що якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Згідно з 7 договору позики повернення позики повинно бути здійснено готівкою або шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок позикодавця, реквізити якого останній зобовязується довести до відома позичальника. Тобто, договором позики визначено два способи повернення грошових коштів. Відповідач стверджує, що особисто позичальнику він кошти повернути не мав можливості, а банківські реквізити [PERSON] йому не повідомив. Однак причини перешкоджання повернення коштів особисто позичальнику впродовж трьох років пояснити не зміг, жодного доказу на підтвердження цього суду не надав. Суд вважає, що за наведених обставин останнім днем строку повернення коштів є 31 серпня 2013 року. Як вбачається з поштового конверту, [PERSON] позовну заяву направив до суду 31 серпня 2016 року засобами поштового звязку. У відповідності з ч. 2 ст. 255 ЦК України письмові заяви то повідомлення, здані до установи звязку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Враховуючи, що до спірних правовідносин відповідно до вимог ст. 257 ЦК України встановлюється позовна давність тривалістю у три роки, [PERSON] звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права в межах цього строку. А тому вимоги відповідача про застосування позовної давності не підлягають до задоволення. Оскільки [PERSON] отримав кошти в національній валюті України і зобовязався повернути кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем, враховуючи, що договір позики не містить вимог щодо повернення коштів в іноземній валюті, а саме в доларах США, суд вважає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача 2649997 грн. 30 коп. боргу за договором позики, а не суму еквівалентну 333333 доларам США. Це ж підтверджується і договором іпотеки від 10 травня 2011 року, відповідно до п. 1.1 якого [PERSON] зобовязався в строк до 1 вересня 2013 року повернути позику в сумі 2649997 грн. 30 коп. Як вбачається з розрахунку, [PERSON] нарахував відповідачу 2376862 грн. 08 коп. компенсації індексу інфляції та 238499 грн. 76 коп. 3% річних за користування коштами. Враховуючи, що відповідач не заперечував щодо розрахунку суми компенсації індексу інфляції і 3% річних, визнав ці вимоги, то в цій частині позов належить задоволити в повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст. 625, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial