Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

11 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом, відповідно до якого просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований Шосткинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 249 від 20 жовтня 2016 року, стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дочки [PERSON], [INFO] та аліменти на власне утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку в розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку відповідача. Свої вимоги мотивувала фактичним припиненням шлюбних відносин, зазначає, що їх шлюб існує лише формально і подальше його збереження є недоцільним, відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання їх спільної дочки, а також те, що вона особисто, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, не має змоги працювати та потребує матеріальної допомоги. У підготовче судове засідання учасники не з'явились. Позивач через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищенаведені законодавчі вимоги та позицію Пленуму Верховного Суду України, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному. Встановлено, що позивач та відповідач перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Шосткинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 249 від 20 жовтня 2016 року /а.с.6/. З копії свідоцтва про народження серії І-БП №215030 вбачається, що батьками дочки [PERSON], 18.03.2017р.н., є\~ [PERSON] та [PERSON] /а.с. 7/. Встановлено, що дитина проживає з матір`ю за адресою: вул. М. Терещенка, буд. 27, смт. Вороніж, Шосткинського району, Сумської області /а.с.8/ та перебуває на її утриманні. Згідно з відповіддю Воронізької селищної ради відповідач зареєстрований за адресою: [INFO] /а.с.\~ 14/. За доводами позову відповідач наразі добровільно матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини і позивача не надає, хоча може надавати таку допомогу, оскільки є особою працездатного віку, працює, інших утриманців не має. Дані обставини відповідач, визнаючи позов, не спростовував. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року №2947-ІІІ (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з нормою ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. При цьому, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Суд відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої та восьмої статті 7 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Крім того, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, з урахуванням положень ст. 182 СК України. При цьому, за нормою ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються з дня пред`явлення позову. Крім того, частиною 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, передбачене законом право жінки на її утримання чоловіком виникає за наявності в сукупності юридичних фактів: походження дитини від чоловіка; проживання дитини, яка не досягла трьох років з матір'ю та здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. При цьому матеріальне становище дружини не враховується. Згідно з ч.1 ст. 79 СК України такі аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Проаналізувавши заявлені позивачем позовні вимоги та обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав інших осіб, а відтак у суду є всі підстави для задоволення даного позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимоги про стягнення аліментів, тобто у загальному розмірі 1409 грн. 60 коп., від оплати якого позивача звільнено вказаним Законом. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved