Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

11.05.2017 позивач звернувся до суду з позовом, який мотивований тим, що він є співвласником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]), за погодженням з іншим співвласником будинку [PERSON], звернувся до відповідача із заявою та пакетом документів стосовно укладання договору про користування електричною енергією в вищевказаному будинку. Відповідачем було підготовлено проект договору, в якому зазначено величину дозволеної до використання потужності, яка становить 1 кВт. Не погодившись з даною величиною він 31.12.2015 звернувся з листом до відповідача з пропозицією змінити зазначену у договорі величину електричної потужності на 10 кВт, яку він фактично й має на даний будинок. 22.01.2016 відповідачем було відмовлено в зміні в договорі величини електричної потужності на 10 кВт, оскільки у позивача не існує технічних умов на збільшення дозволеної потужності на даний об'єкт. 10.02.2017 на поштову адресу позивача надійшла повторна пропозиція відповідача щодо укладення Договору № 200763615 на постачання електричної енергії на об'єкт, в якому була запропонована договірна потужність 3 кВт. 12.02.2016 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, розглянув його звернення щодо необхідності отримання технічних умов на збільшення дозволеної потужності на будинок та у своєму листі № 360/20.2/9-16 зазначив наступне, що відповідно до Акту технічної перевірки розрахункового засобу обліку електричної енергії 220/380 В від 13.02.2015 ввідний апарат захисту, встановлений на об'єкті (житловий будинок [ADDRESS]) працівниками ПАТ «Київобленерго», визначений на номінальний струм 16А. Враховуючи вищевикладене, вказаний ввідний апарат захисту розрахований на величину договірної потужності 10 кВт, і відповідачу необхідно привести свої дії у відповідність до чинного законодавства, а саме, переукласти договір про користування електричною енергією з новим власником за об'єктом, визначивши величину договірної потужності відповідно до встановленого ввідного автомату захисту. 28.02.2017 своїм листом до відповідача він вніс пропозицію змінити зазначену у проекті договорі величину електричної потужності на 10 кВт, з підстав викладених у листі НКРЕКП від 12.02.2016 № 360/20.2/9-16, однак станом на момент подачі позову відповідачем не надано жодної відповіді щодо укладання договору. А тому, просить визнати укладеним договір № 200763615 про користування електричною енергією, величину електричної потужності на 10 кВт. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов та просив задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що вимога укладення договору в редакції, запропонованій позивачем, є необґрунтованою, т.я. проектної документації, що підтверджує розрахунок потужності об'єкту споживача не надано, і відповідачем запропоновано достатню потужність для вказаного об'єкту, яка визначена з рахуванням фактичного споживання електроенергії на об'єкті позивача. А тому, вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до договору про користування електричною енергією № 247-017, укладеного між [PERSON] та відповідачем ПрАТ «Київобленерго», останній здійснює постачання електричної енергії до будинку позивача. 04.12.2015 позивач, як новий співвласник будинку, звернувсь до відповідача про укладення нового договору про користування електричною енергією, на що відповідачем було направлено проект договору, в якому зазначено, зокрема, величину дозволеної до використання потужності, яка становить 1 кВт. Не погодившись з умовами договору, запропонованими відповідачем, а саме щодо величини потужності, позивач звернувсь до відповідача з пропозицією внесення до умов договору величини потужності 10 кВт, на що відповідачем було надіслано проект договору з зазначенням величини потужності 3 кВт. Після цього, позивач звернувсь до Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та, отримавши відповідь, знову звернувсь до відповідача пропозицію змінити зазначену у проекті договору величину електричної потужності на 10 кВт, з підстав викладених у листі НКРЕКП, однак відповіді від відповідача не отримав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов'язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором. Виконавець послуги з постачання та розподілу електричної енергії зобов'язаний постачати споживачеві електричну енергію відповідно до умов укладеного договору про постачання з дотриманням встановлених показників якості послуг. Послуга з постачання електричної енергії надається згідно з умовами договору та вимогами правил, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. ( ч.ч. 2, 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). З аналізу вищенаведених норм закону вбачається, що відносини, які склалися між позивачем та відповідачем носять договірний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 633 ЦПК України закріплено поняття публічного договору, а саме: публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. (ч. 1 ст. 638 ЦК України). У постанові від 10.10.2012 Верховного Суду України, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, Верховним Судом України сформована правова позиція у справі 6-110 цс 12, яка зводиться до наступного. Свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача та виконавця житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з послуг на основі типового договору. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення» вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком виконавця за умови, якщо запропонований ним договір відповідає типовому договору і споживач погодиться на всі, визначені в ньому умови. Відмова виконавця послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630, 633 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вищевикладеного Верховний Суд України прийшов до висновку, що у разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України споживач послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. В той же час, як наголошено у вищевказаній постанові Верховного Суду України від 10.10.2012, при вирішенні позовних вимог про визнання договору укладеним, підлягає встановленню факт відповідності запропонованого виконавцем договору на надання житлово-комунальних послуг типовому договору. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем неодноразово направлялись на адресу позивача проекти договорів про користування електричною енергією, проте позивач, не погодившись із запропонованими виконавцем послуг умовами договору, зокрема щодо величини дозволеної до використання потужності, не надав своєї згоди на укладення даного договору. Відповідно до типового договору про користування електричною енергією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення», величина дозволеної до використання потужності є істотною умовою договору, т.я. становить його предмет, не є фіксованою одиницею та підлягає погодженню сторонами договору. Отже, з огляду на вищевказані обставини, оскільки запропонований відповідачем проект договору про про користування електричною енергією за своїм змістом не відповідає типовому договору, а сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання укладеним вказаного договору належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed