Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

10 січня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , який складається із житлового будинку літ.А-1, нежилої прибудови літ.А1-1, веранди лі.а1-1, сараю літ.Д-1, огорожі №1, воріт №2, паркана №3,4, замощення І, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що після смерті його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , залишилось спадкове майно у вигляді зазначеного житлового домоволодіння [ADDRESS] . Вказаний будинок був успадкований матір`ю після смерті свого чоловіка [PERSON] , на ім`я якого були оформлені всі правовстановлюючі документи. В 1976 році мати склала на ім`я позивача заповіт. В теперішній час позивач, як спадкоємець за заповітом, не може оформити свої майнові права на вказаний будинок та отримав письмову відмову у нотаріуса у зв`язку із тим, що за життя батька після введення будинку до експлуатації в 1967 році ним не було отримано свідоцтво про право власності на будинок та не проведено державної реєстрації. Вказує, що на момент смерті матері він був зареєстрований та проживав разом із нею як спадкодавцем, та будь-яких інших спадкоємців, які б мали право та бажали прийняти спадщину, відсутні. Позивач та його представник, адвокат Колесникова О.М., в судове засідання не прибули, надіслали заяви, в яких підтримали позовні вимоги та просили розглядати справу без їх присутності. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала повністю, про що надіслала відповідну письмову заяву. Просила розглядати справу без її присутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Іллічівським РАГС 13.06.1972 року серії [NUMBER] . На момент смерті [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження від 11 липня 1962 року серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS] . Відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер в 1972 року, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК УРСР (1963 року). Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги, зокрема, є дружина померлого. Згідно з статтею 548 ЦК УРСР (1963 рок) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з статтею 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 грудня 2019 року №3521/02-31, виданою державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, згідно з інформаційною довідкою 58657525 зі спадкового реєстру від 09.12.2019 року відсутня інформація щодо заведення спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] . Отже єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка була його дружина [PERSON] , яка на момент смерті проживала та була зареєстрована в будинку по [ADDRESS] та вважається такою, що фактично прийняла спадщину після свого чоловіка, оскільки вступила в управління та володіння цим спадковим майном. Проте за життя не дооформила правовстановлюючих документів та не отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Іллічівським РАГС 26 липня 1976 року серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на спірне домоволодіння. Згідно з інформаційною довідкою 58657478 зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 09 грудня 2019 року є інформація щодо спадкової справи №175/1978 до майна померлої [INFO] [PERSON] (архівний документ), яка заведена 13.04.1978 року. Проте згідно наявної у справі постанови державного нотаріусу про відому у вчиненні нотаріальної дії вказана спадкова справа була передана на зберігання до державного нотаріального архіву в місті Донецьк і на теперішній час у зв`язку із проведенням операції об`єднаний сил на території Донецької області доступ до неї відсутній та матеріали витребувати не можливо. Разом із тим, згідно з витягом №57578992 зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 17.09.2019 року знайдена інформація щодо наявності заповіту від імені [PERSON] , 1934 року народження, посвідченого Третьою маріупольською (жданівською) державною нотаріальною конторою 07.07.1976 року за реєстровим №3433. Згідно з долученим до справи нотаріально посвідченим заповітом [PERSON] , 1934 року народження, після своєї смерті заповіла належне їй домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Оскільки відповідач [PERSON] , визнавши позов відмовилась від прийняття спадщини, тому відповідно до вимог статті 548 ЦК УРСР (1963 року) вважається такою, що не прийняла спадщину, на яку могла претендувати згідно з заповітом. Таким чином єдиним спадкоємцем на майно [PERSON] за заповітом є її син - позивач [PERSON] , який на момент смерті матері був зареєстрований та проживав із нею за однією адресою, що підтверджується даними домової книги, та в силу положень статті 549 ЦК УРСР (1963 року) вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки вступив в управління та володіння цим спадковим майном. Постановою державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 09.12.2019 року позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - Лист Вищого Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Судом встановлено, що на підставі договору, укладеного 22 вересня 1963 року та рішення виконкому Іллічівського району №218-р від 12.06.1963 року, [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . Вказаний договір також був зареєстрований в Маріупольському (жданівському) міському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується відповідним реєстраційним свідоцтвом від 10 жовтня 1967 року. 02 жовтня 1963 року інспекцією державного будівельного контролю Худокормову С.Ф. надано дозвіл №852 на проведення будівельних робіт по зведенню індивідуального житлового будинку на присадибній ділянці по [ADDRESS] . Згідно з актом від 20 вересня 1967 року, складеного спільною комісією та затвердженого рішенням виконкому, індивідуальне домоволодіння по [ADDRESS] , загальною площею 50 квадратних метрів було прийнято до експлуатації. Крім цього згідно з випискою із рішенням виконкому Іллічівської районної ради №195 від квітня 1990 року було включено в загальний склад домоволодіння нежилу прибудову А1, веранду а, гараж Г по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] За даними останньої технічного інвентаризації, проведеної 21 жовтня 1994 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, встановлено, що по [ADDRESS] знаходиться житловий будинок літ. А-1 загальною площею 50,9 кв.м., нежитлова прибудова літ. А1-1 площею 16,6 кв.м., веранда літ.а1-1 площею 16,1 кв.м., сарай літ.Д-1 площею 26,9 кв.м., огорожа №1, 3, 4, ворота №2, замощення І. Згідно з пунктами 4, 7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. Згідно з пунктом 14 Додатку до вказаної Інструкції до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, належать нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. З наведених положень слідує, що за діючим в 1967 році законодавством правовстановлюючим документами на будинок були - договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. З наявних у справ доказів вбачається, що покійний [PERSON] мав повний перелік правовстановлюючих документів на домоволодіння по [ADDRESS] , тобто договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 1963 року та затверджений в 1967 році виконкомом акт про прийняття будинку в експлуатацію. Однак не було проведено державної реєстрації новозбудованого домоволодіння, що на теперішній час є перешкодою для оформлення спадкових прав позивачем. У відповідності до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IVдержавна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Станом на 1967 рік (час введення спірного домоволодіння в експлуатацію) питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. До подібного правового висновку дійшов Верховний суд у справі №213/2212/18 від 12 лютого 2020 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про проведення державної реєстрації права власності спадкодавця не може бути підставою для висновку про відсутність самого права та неможливість переходу вказаного права у порядку спадкування за законом. Тобто спадкодавець [PERSON] у встановленому порядку набув право власності на домоволодіння по [ADDRESS] та після його смерті спадкове майно було прийнято єдиним спадкоємцем - його дружиною [PERSON] , після смерті якої в 1976 році, позивач також прийняв спадщину та має право на визнання за ним права власності на будинок. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. За таких обставин позивач з об`єктивних причин позбавлений можливості захистити своє право власності на спадкове майно у встановленому досудовому порядку. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобов`язаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно позиції, викладеної в Листі ВССУ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 (пункті 3.1.) наголошено, що за ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. З урахуванням зазначених положень законодавства та роз`яснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт побудови у встановленому законом порядку спірного домоволодіння на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці, а отже набуття права власності на спірний житловий будинок спадкодавцем за час свого життя, а тому житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом спадкування та входить до спадкової маси після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ігнорування майнових прав позивача, як єдиного спадкоємця за заповітом, та відмова у позові може призвести до втрати єдиного способу підтвердження права власності та належного йому праві власності спадкового майна, та в результаті порушити фундаментальні права, закріплені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до роз`яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому можливо визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] після смерті матері в порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved