Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

12.02.2018 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договорами позики від 01.11.2017 року та від 23.11.2017 року у розмірі 6 088 172, 85 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 01.112.017 року між сторонами спору укладено договір позики за умовами якого позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 31.12.2017 року. 23.11.2017 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 29.11.2017 року. Про отримання грошових коштів у позику 01.11.2017 року та 23.11.2017 року відповідачем складено відповідні розписки. Станом на на час звернення до суду з позовом, відповідачем позика за двома договорами позику позивачу не повернута, внаслідок чого позивач на підставі ст.ст. 1046,1047 ЦК України звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.04.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Від відповідача відзив на позов не надійшов, клопотань, заяв процесуального характеру від учасників справи також не надійшло. Судова повістка відповідачу направлялись за її зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, але повернулась до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 01 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США з терміном повернення до 31.12.2017 року. Факт отримання [PERSON] грошових коштів стверджується розпискою, складеною останньою 01.11.2017 року (а.с. 3). Оригінал зазначеної розписки оглянуто у судовому засіданні 05.06.2018 року. Крім того, 23.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США з терміном повернення до 29.11.2017 року. Факт отримання [PERSON] грошових коштів стверджується розпискою, складеною останньою 23.11.2017 року (а.с. 4). Оригінал зазначеної розписки оглянуто у судовому засіданні 05.06.2018 року. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Судом також встановлено, що як зі збігом кінцевих термінів повернення позики (31.12.2017 року та 29.11.2017 року), так і на час звернення до суду з позовом, відповідач грошові кошти, отримані 01.11.2017 року та 23.11.2017 року за договорами позики позивачу не повернула. Внаслідок чого станом на 05.06.2018 року за відповідачем рахується заборгованість за договорами позики у розмірі 225 000 доларів США. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто, законодавство визначено право для учасників цивільно-правових відносин визначати еквівалент грошового зобов'язання в іноземній валюті, але, розрахунки обов'язково мають здійснюватися в гривні. Наведене відображено у Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, згідно правових висновків якої, аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. При цьому, сторони, що застосовують еквівалент зобов'язання, встановлюють для себе зобов'язання розрахуватися в гривнях і виконують зобов'язання в гривнях. Єдина особливість - це те, що обсяг зобов'язань визначається курсом національної валюти відносно визначеної сторонами іноземної валюти на день платежу. Станом на час звернення до суду з позовом, тобто станом на 12.02.2018 року, за офіційним курсом Національного Банку України 1 долар США становив еквівалент 27,058546 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики від 01.11.2017 року та 23.11.2017 року у розмірі 6 088 172, 85 грн. (225 000 * 27,058546). Крім того, у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 810 грн.

Outcome: approved