Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

12.07.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], про усунення перешкод у користуванні майном, визнання особи такою, що втратила право на житло, в якій позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого: - усунути перешкоди у користуванні будинком [PERSON] шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування будинком та зняття з реєстрації за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Новосілки, вул.. Шевченка, 121. 12.07.2017 року автоматизованою системою документообігу суду для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 25.07.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 03.08.2017 року. 03.08.2017 року справа була знята з розгляду в зв»язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, призначено слухання справи до розгляду на 10 год. 00 хв. 29.09.2017 року. В судовому засіданні, яке відбулося 29.09.2017 року, позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтовувала свої позовні вимоги обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. Не заперечувала проти винесення заочного рішення, процесуальні наслідки винесення заочного рішення їй судом були роз»яснені, та їй зрозумілі. На запитання суду позивачка [PERSON] пояснила наступне. [PERSON] є її рідним сином, проте, він з нею не підтримує будь яких відносин більше 10 років, він не приїхав на похорон до батька. Відразу після від»їзду він змінив номер мобільного телефону. В неї є ще старший син, який їй допомагає. Відповідач, - менший син, також не підтримує будь яких відносин з її старшим сином. Ніяких речей її сина в неї в будинку немає. Вона пам»ятає, що перед від»їздом її син сказав, що не буде їздити до неї, так як йому не вигідно, дорого. Від людей знає, що син живе в м. Києві, має дружину, дитину, проте, вона ні жінки свого сина, ні внучку не бачила. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК «Заочний розгляд справи». Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з позиції позивачки [PERSON] у судовому засіданні, вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, відповідач [PERSON] повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Підсудність. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Як вбачається з довідки адресно довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 03.08.2017 року, відповідач по справі, - [PERSON], [INFO], з 28.07.2001 року зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно, враховуючи вищевикладене, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду, як суду першої інстанції загальної юрисдикції на підставі ч. 9 ст. 110 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні. Позивачка [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 26.08.2015 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.08.2015 року є власником житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с.Новосілки, вул. Шевченка, 121. Відповідно до довідки Новосілківської сільської ради №130 від 11.07.2017 року у вищезазначеному будинку зареєстрований відповідач [PERSON], який є рідним сином позивачки [PERSON], проте, вже протягом десяти років відповідач не проживає за місцем реєстрації. Як вказано судом вище, відповідач по справі, - [PERSON] є рідним сином позивачки [PERSON], але, як встановлено судом в судовому засіданні, тривалий час не спілкується з матір'ю, проживає в м. Києві та не проживає у будинку позивачки вже більше десяти років. Будучи зареєстрованим, але не проживаючи у будинку позивачки [PERSON], відповідач [PERSON] не те що не приходить до будинку та не використовує його для тимчасового або постійного проживання, а більше того, більше 10 років взагалі не відвідував дану житлову площу. Як встановлено судом, після виїзду з с. Новосілки, відповідач [PERSON] в односторонньому порядку шляхом зміни номеру свого мобульного телефону та не повідомлення навіть рідній матері, - позивачці по справі, припинив взагалі спілкування з рідними, в зв»язку з чим позивачка [PERSON] позбавлення можливості спілкування з своїм сином, - [PERSON], а тому без його згоди не може зняти його з реєстрації з свого будинку, який належить їй на праві приватної власності. Суд вважає, що своїми діями відповідач [PERSON] створює позивачці [PERSON] перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, що належить їй на праві власності, а також в оформленні позивачкою [PERSON] субсидії по сплаті за житлово-комунальні послуги. Застосування до вищевказаних фактичних обставин справи, встановлених в судовому засіданні, норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку, проте, проте, ці норми матеріального права стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді. Збереження права користування в разі тимчасової відсутності фізичної особи передбачене також і щодо приватного житлового фонду. Проте, згідно п. 5 ППВС України № 2 від 12.04.11985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно, враховуючи вищевказану норму права, суд застосовує до даного спору норми цивільного законодавства, - норму ЦК України, зокрема, ст. 391, 405 ЦК України. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Однак, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, колишній член сім»ї позивачки [PERSON], - відповідач по справі, - [PERSON] не проживає у будинку позивачки значно більше як один рік, не проживає на житловій площі позивачки, яка належить їй на праві приватної власності, та такий факт непроживання відповідача за вказаною вище адресою понад один рік без поважних причин підтверджується документами, - доказами, які містяться в матеріалах справи. Далі, згідно п. 10 ППВС України № 2 від 12.04.11985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» на ствердження вибуття особи на постійне місце проживання суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім»ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на не визначений строк, тощо). Отже, суд вважає, що підтвердженням вибуття відповідача [PERSON] на інше, постійне місце проживання підтверджується: - актом депутата Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 11 липня 2017 року, в якому вказано, що [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO], але не проживає протягом 10 років.; - довідкою № 130, яка видана 11.07.2017 року виконавчим комітетом Новосілківської сільської ради Кагарлицького району Київської області, в якій вказано, що [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований в [INFO], але не проживає за вказаною адресою. З огляду на інформацію, яка міститься у вищевказаній довідці, та з урахуванням акту депутата, який вказано вище, та обставин справи, встановлених в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] з позивачкою [PERSON] не проживає як одна сім»я понад десять років, проживає понад десять років на іншій житловій площі, не підтримує з позивачкою будь яких відносин. З огляду на фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та норми права, вказані вище судом, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратив своє право на користування житловим будинком, який належить позивачці на праві приватної власності, внаслідок відсутності відповідача за даною житловою площею без поважних причин понад один рік, та вибуттям відповідача на інше місце проживання. Так як відповідач [PERSON] зареєстрований в будинку позивачки [PERSON], у позивачки виникають проблеми щодо користування будинком, - щодо оформлення субсидії на сплату комунальних послуг, чим об»єктивно порушуються права позивачки [PERSON], як власника будинку. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] не укладався договір найму житлового приміщення, що і дає підстави суду застосувати положення ст. 391 ЦК України. Також суд при вирішенні даного спору керувався правовою позицією Верховного суду України в справі № 6 92цс15, в якій зокрема, зазначено наступне, - передбачений статтею ст. 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved