Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

12.11.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив: встановити факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з березня 2005 року по 05 травня 2018 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] двокімнітну квартиру за [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Кухтою Д.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1449; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири за [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири за [ADDRESS] Свої вимоги мотивував тим, що з березня 2005 року він почав проживати спільно з [PERSON] , яка виховувала 14-річного сина [PERSON] . В подальшому, з метою поліпшення житлових умов, вони, продавши по однокімнатній квартирі, кожен свою, придбали за спільні кошти, отримані від продажу попередніх квартир, квартиру за [ADDRESS] , право власності на яку згідно договору купівлі-продажу від 03.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Кухтою Д.О., зареєстровано за [PERSON] Він особисто здійснював ремонт вказаної квартири, придбавав будівельні матеріали за кошти, які залишилися від продажу попередніх квартир. Також ними спільно були придбані необхідні меблі в квартиру. Відразу після придбання квартири, з 08.04.2008 року він був зареєстрований в даному житлі, як чоловік, а не наймач. Вони проживали спільно однією сім`єю, проводили поточні ремонти в квартирі, сплачуватли за комунальні послуги, їздили відпочивати. Після того, як [PERSON] зареєструвалася як фізична особа-підприємець по ремонту верхнього одягу, відносини між ними погіршилися і 05.05.2018 року після чергової сварки, ініціатором якої була дружина, він змушений був піти з квартири. 06.05.2018 року [PERSON] змінила замки на вхідних дверях їх спільної квартири. Вважає, що [PERSON] навмисно вчиняла сварки, з метою виселення його з квартири. Посилається на положення ст. ст. 60,61, 63, 74 СК України, які врегульовують питання щодо розподілу спільного майна подружжя. 18.12.2018 року відповідачкою [PERSON] подано відзив на позов, в якому вона просила відмовити в його задоволенні, так як вважає, що викладені в даній заяві обставини, на які посилається позивач, є необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що [PERSON] не був її чоловіком і з ним однією сім`єю вона не проживала. Посилається на наявність договору від 04.04.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] є наймачем кімнати площею 9.9 кв.м, та не набуває права власності на квартиру незалежно від тривалості проживання в квартирі та підтверджує, що квартира за [ADDRESS] є виключно особистою власністю [PERSON] . Крім того, посилається на постанову ВСУ від 25.12.2013 року за № 6-135 цс13, в якій зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбуньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Також посилається на правову позицію ВСУ, висловлену у постанові від 25.09.2013 року у справі № 6-82цс13, в якій зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Однак сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права власності на нього. Відповідачка у відзиві вказує також, що придбала квартиру за [ADDRESS] особисто за власні кошти за 26457 гривень, джерелом яких були кошти від продажу належної їй кварири за [ADDRESS] , яку вона продала за 20043 гривні та її особисті заощадження. Заперечує факт ведення спільного господарства з [PERSON] , наявність спільного бюджету та сумісну оплату житлово-комунальних послуг, так як самостійно сплачувала витрати за житлово-комунальні послуги. Зазначає, що додані до позовної заяви фотографії, на яких зображені сторони, не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та набуття квартири за спільні кошти. Не підтверджує також факту участі [PERSON] у придбанні квартири довідка Первинної профспілкової організації вагонного депо Конотоп про отримнаня путівки, оскільки в ній не вказано про її перебування разом з [PERSON] в пансіонаті «Магія». Товарні чеки та замовлення, копії яких додані позивачем до позовної заяви, не є належними доказами, оскільки в них не зазначено кому вони були видані та ким саме оплачені. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві і просив суд задовольнити їх так як вважає, що спірна квартира, право власності на Ѕ якої він просить визнати за ним, була придбана в період спільного проживання з [PERSON] і є спільною сумісною власністю подружжя. При укладенні договору купівлі-продажу зазначеної квартири за 27 000 доларів США, в яку ним особисто були вкладені кошти від реалізації попередньої власної квартири, він не був зазначеним власником Ѕ частини квартири, так як кохав [PERSON] і довіряв їй, а тому власником була зазначена лише [PERSON] Попередню квартиру остання продала за 18000 доларів США, а продаж своєї здійснив за 15000 доларів США. Уточнивши позові вимоги, просив встановити факт спільного проживання з [PERSON] , починаючи саме з 2004 року. Про наявність договору користування кімнатою квартири за [ADDRESS] йому нічого не було відомо до 2017 року, а саме до часу, коли виник спір з [PERSON] з приводу спільного майна подружжя. Представник позивача - адвокат Мажуга О.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві і просив задовольнити їх, оскільки на підставі досліджених в судовому засіданні письмових доказів, а також показань свідків, було підтверждено факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали спільно однією сім`ю, вели спільне господарство та придбавали квартиру за спільні кошти для подальшого поліпшення житлових умов. Що стосується договору користування кімнатою в квартирі за [ADDRESS] , укладеного 04.04.2008 року між [PERSON] та [PERSON] , вважає його нікчемним відповідно до положень ст. 219 ЦК України, оскільки він не був нотаріально посвідченим. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Ковалюх В.М. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог і просили відмовити в їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві. Крім того відповідачка зазначила, що зареєструвала [PERSON] у квартирі, і останній згідно договору від 04.04.2008 року, користувався кімнатою в квартирі, іноді проживав в ній. Щомісячно орендної плати він не сплачував, а в якості орендної плати здійснював дрібні ремонти в квартирі та допомагав по господарству. У договорі купівлі-продажу зазначена та сума, яку вона фактично сплачувала за придбання квартири. Чому свідок [PERSON] зазначає суму в 27000 доларів США їй невідомо. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] та [PERSON] познайомилися [INFO] на дні народження останнього і майже з того часу почали проживати спільно, однією сім`єю, у однокімнатній квартирі [PERSON] , так як квартира [PERSON] потребувала ремонту. В подальшому вони продали свої однокімнатні квартири і придбали спільно двокімнатну квартиру за [ADDRESS] . Хто і скільки саме вкладав власних коштів у вказану квартиру і за які суми вони продали попередні квартири йому невідомо. Між ними були нормальні стосунки, вони жили як подружжя, хоча шлюб не реєстрували. Часто вони відпочивали разом, так як товаришували сім`ями. Допитана за клопотанням позивача свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що познайомилася з [PERSON] на дні народження [PERSON] 26.09.2003 року і з того часу вони почали товаришувати сім`ями. Проживаючи спільно, [PERSON] та [PERSON] продали свої однокімнатні квартири: [PERSON] за 18000 доларів США, а [PERSON] за 10000 доларів США і придбали спільно двокімнатну квартиру за [ADDRESS] за 28000 доларів США. Останні проживали як подружжя приблизно 15 років, без реєстрації шлюбу. [PERSON] особисто зробив ремонт у квартирі. Протягом останього року вони не проживають разом, оскільки [PERSON] через постійні сварки змінила замки на вхідних дверях. Допитана за клопотанням позивача свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що, орієнтовно, років 12 тому [PERSON] , з яким знайомі на протязі 15 років, запросив до «малосімейки» познайомити зі своєю сім`єю. З того часу вони спілкуються. [PERSON] та [PERSON] проживали спільно, однією сім`єю, як чоловік та дружина, відвідували різні заходи разом. У кожного з них у власності було по однокімнатній квартирі, які вони згодом продали та придбали спільно двокімнатну квартиру за [ADDRESS] . Із розмови з [PERSON] їй стало відомо, що реєстрацію даної квартири здійснено на ім`я [PERSON] Вона особисто застерігала [PERSON] про наслідки оформлення квартири на ім`я [PERSON] , але він погодився. Хто саме і скільки саме власних коштів вкладав у придбання спільної квартири їй невідомо. Про договір найму квартири їй також нічого невідомо. На даний час подружні відносини між ними припинені. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що, орієнтовно з 2003-2005 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом, як подружжя, вели спільне господарство. У них були однокімнатні квартири в «малосімейці», які вони продали та спільно купили двокімнатну квартиру за [ADDRESS] . Хто саме і скільки саме коштів вклав в придбання квартири йому невідомо. На запрошення [PERSON] вони придбавали будівельні матеріали, також він особисто допомагав робити ремонт, за який платив [PERSON] , а також відпрацьовував йому. [PERSON] та [PERSON] припинили подружні стосунки та не проживають спільно більше року. Допитана за клопотанням позивача свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що купувала в [PERSON] однокімнатну квартиру, вартість якої за домовленістю складала 12000 доларів США, а фактично було сплачено 18000 доларів США. Зі слів [PERSON] та [PERSON] їй стало відомо, що останні мають намір проживати разом, як подружжя. Вони продали свої однокімнатні квартири та купили спільну двокімнатну квартиру. Хто саме і скільки саме вкладав власних коштів у придбання квартири їй невідомо. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що за довіреністю продавав квартиру за [ADDRESS] . Приходив в «малосімейку» до [PERSON] та [PERSON] обговорити питання продажу. Домовилися за суму 27000 доларів США. Вони просили почекати доки продадуть свої однокімнатні квартири. Гроші передавали йому в доларах США в сумі 27000, але хто саме він не пам`ятає. Жодних документів на підтвердження даного факту не збереглося. В договорі купівлі-продажу вказували суму продажу в гривнях. Ціна, зазначена в договорі, і сума, яку було фактично сплачено, відрізнялися. Інших документів, які б підтверджували передачу коштів, нема. Вислухавши учасників судового процесу, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п. 5 ч.1 ст. 315 ЦПК України «Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу» Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встаноленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 79 ЦПК України «Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи». Відповідно до ст. 80 ЦПК України «Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання». Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що передбачено ч.1 ст. 89 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, факт, який просить встановити заявник -проживання однією сім`єю без реєстраціїї шлюбу (з урахуванням уточнення в судовому засіданні) в період з 2004 року по 05.05.2018 року, підтверджується показаннями свідків та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме: спільними світлинами (а.с. 30-38), довідками виконавчого комітету Бахмацької міської ради Чернігівської області та копією паспорта позивача про місце його реєстрації за адресою [ADDRESS] (а.с.11-14), письмовим висновком ДОП Бахмацького ВП ГУНП в Чернігівській області від 17.05.2018 року за повідомленням [PERSON] , зі змісту якого убачається, що остання, надаючи пояснення, стверджувала, що проживає з цивільним чоловіком [PERSON] майже 15 років (а.с. 29), довідкою, виданою первинною профспілковою організацією вагонного депо Конотоп, зі змісту якої убачається, що [PERSON] у вересні 2011 року отримав оздоровчу путівку на дві особи в пансіонат «Магія» з датою виїзду 01.09.2011 року, у двомісний номер: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 28). Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. За приписами ч. 4 ст. 368 ЦК України «Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі». Сім`ю складють особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що визначено ч.2 ст. 3 СК України. Відповідно до ст. 74 СК України «Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь -якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 65 (глава 8) СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ст.ст. 69,70 (глава 8) СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі№ 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. Як встановлено в судовому засіданні власником квартири за [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 03.04.2008 року, р/н 1449 являється [PERSON] (а.с. 8-10). Як убачається зі змісту копії договору від 04.04.2008 року, який підписаний [PERSON] , [PERSON] , як власник квартири по [ADDRESS] дозволяє [PERSON] тимчасово користуватися кімнатою в цій квартирі (кімната площею 9.9 кв.м.), туалетом кухнею, балконом, коридором та передає ключі від квартири, які він зобов`язаний повернути їй на першу вимогу. Крім того, на першу вимогу [PERSON] зобов`язаний звільнити кімнату, виписатися з квартири та забрати свої речі. Договором також визначено, що [PERSON] не набуває права власності на квартиру, незалежно від тривалості проживання в квартирі та підтверджує, що зазначена квартира є виключно особистою власністю [PERSON] (а.с. 66). Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 8210/8211/19-32 від 11.05.2019 року, яка проводилася в рамках цивільної справи за № 2/728/9/2019 року (2/728/446/18) (єдиний унікальний номер 728/1235/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підпис від імені [PERSON] у вищезазначеному договорі виконаний саме [PERSON] (а.с. 122 зворот). Виходячи з системного аналізу ст. ст. 69, 70, 74 СК України, ч. 4 ст. 368 ЦК України, враховуючи наявність договору між [PERSON] та [PERSON] про користування квартирою від 04.04.2008 року, який є дійсним, ніким не оспорений та не скасований, позовні вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності квартири за [ADDRESS] , а також визнання права власності по Ѕ частині за сторонами в порядку поділу майна подружжя задоволенню не підлягають. Посилання представника позивача на те, що даний договір є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідченим не заслуговують на увагу, так як даний договір укладений в письмовій формі, підписаний сторонами, є чинним і не відноситься до категорії договорів, які потребують нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок за позовну вимогу щодо встановлення факту, які підтверджені документально (а.с. 43).

Outcome: partial