Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

10 березня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який остаточно уточнив 21 квітня 2016 року та збільшив позовні вимоги, мотивуючи тим, що у 1966 році він виїхав на постійне місце проживання в м. Владивосток Російської Федерації, є пенсіонером за віком, є ветераном праці, з 2005 року на підставі загального захворювання отримав статус інваліда 3 групи безстроково, досяг 79 років, залишився одиноким, тому у 2014 році переїхав до України, придбавши квартиру за адресою вул. Червоноармійська (на даний час Армійська), 74 кв.6 м. Охтирка, Сумської області у приватну власність, в якій зареєструвався 05 листопада 2014 року. [PERSON] почав хворіти, а [PERSON], яка являється племінницею позивача, після придбання ним квартири проявити активність та почала доглядати за ним, забрала його до себе, де він проживав спочатку в будинку, а в послідуючому вони домовилися відвідати нотаріуса, як вважав позивач, для оформлення договору довічного утримання, так як він потребував стороннього догляду за віком, станом здоровя, тому вирішив, щоб квартира перейшла у власність відповідачки після його смерті, а вона буде здійснювати його утримання. Оформленням договору займалася [PERSON], якій він довіряв, яка запропонувала поїхати до нотаріуса, однак при укладанні договору в нотаріуса він погано себе почував, перебував у пригніченому стані, будучи в такому похилому віці без окулярів не міг прочитати зміст договору, який складений українською мовою, якою він не володіє, підписуючи договір, вважав, що укладає договір довічного утримання, при цьому [PERSON] його утримуватиме, а після його смерті їй перейде у власність його квартира як відповідна винагорода. Копії договору та документів на квартиру йому не видали, так як їх отримала [PERSON] Спочатку відносини були добрі, згодом його переселили в літню кухню, він був хворобливий, умови проживання йому не подобалися. Згодом ставлення до нього погіршилося, виникали непорозуміння, він не був забезпечений нормальним харчуванням, погіршився його стан здоровя в листопаді грудні 2015 року, в звязку з чим він лікувався у лікарні, де його відвідував інший племінник [PERSON], якому він розповів про свої проблеми, а після лікарні вирішив повернутися у свою квартиру, але [PERSON] повідомила, що квартира по вул. Червоноармійська, 74 м.Охтирка йому не належить. Однак, позивач не бажав позбавити себе при житті квартири, так як це було його єдиним житлом, в якому він є зареєстрованим, не було його волевиявлення на відчуження квартири при житті, так як він погодився на укладення договору довічного утримання і вважав, що квартира при житті належить йому, а виявилося, що він залишився без належного утримання та допомоги, а також без житла. Вважає, що його право порушено, так як підписуючи в нотаріуса договір дарування квартири, в силу похилого віку та стану здоровя неправильно сприймав істотні умови договору, оскільки, діяв під впливом помилки, так як укладаючи договір, він мав на меті відчуження квартири лише після його смерті, неправильно сприймав істотні умови угоди щодо безоплатності та неможливості в подальшому користуватися та володіти квартирою. В нотаріуса договір дарування сторонам вголос не зачитувався, зміст не розяснювався, підпис [PERSON] ставив там, де показав нотаріус. Просив визнати недійсним з моменту укладення, підпису, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договір дарування квартири [ADDRESS], загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., вартістю 70250 грн., укладений під впливом помилки між [PERSON] та [PERSON] від 04.02.2015 року, зареєстрований в реєстрі № 173, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді договору дарування вказаної квартири шляхом повернення сторін у попередній стан (двостороння реституція), що існував між сторонами до укладення, підпису, нотаріального посвідчення та державної реєстрації спірного правочину, скасувавши державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] [PERSON] в суді 18.05.2016 року позов підтримав та пояснював, що він попрохав племінника придбати йому квартиру в м.Охтирка. Після переїзду в квартиру захворів, його почала опікати племінниця [PERSON] Відповідачка його лікувала, допомагала йому та забрала жити до себе. Умови проживання спочатку були нормальні. Вона запропонувала оформити на неї документи на квартиру, вони домовилися, що [PERSON] буде проживати у своїй квартирі, а вона буде його доглядати, але згодом виявилося, що сталося все по-іншому, його забрали до [PERSON] Спочатку поселили його у залі, вдень був у літній кухні, але в неї жили її син з невісткою і маленькою дитиною, згодом відносини погіршилися, погіршився і стан здоровя у позивача. [PERSON] запропонувала йому, щоб її син перейшов жити у його квартиру за адресою вул. Червоноармійська,74 м.Охтирка. Спочатку вони його возили в квартиру один раз на тиждень, а потім рідше, а пізніше сказали, що він там буде заважати, тому він змушений був проживати у [PERSON] у літній кухні, а коли погано себе почував, то просив її про допомогу, але чоловіку [PERSON] це не подобалося, у свою квартиру позивача не пускали. Він вважав, що укладав у нотаріуса договір довічного утримання, що відповідачка буде його довічно утримувати, що при житті він є власником своєї квартири, а відповідачка буде його доглядати так як він за станом здоров'я потребував стороннього догляду, а після його смерті квартира залишиться їй у власність, так як іншого житла в нього немає. Будучи в нотаріуса, почував себе погано, українську мову не розуміє, зміст договору не читав, поставив підпис там де вказали та говорив, щоб [PERSON] його доглядала. Однак, діяв під впливом помилки, підписуючи договір дарування, так як не мав наміру при житті позбавити себе права власності на квартиру, іншого житла немає. Просив позов задовольнити, так як договір дарування укладений ним під впливом помилки. Представник позивача [PERSON] в суді позов підтримав та пояснив, що позивач є громадянином [PERSON], до 2014 року проживав там разом зі своєю дружиною. Після її смерті інших родичів на території [PERSON] в позивача не залишилося, тому він продав все майно та переїхав до родичів в Україну. Спочатку проживав у м. Суми. З метою придбання житла позивач виписав довіреність на свого племінника, який в подальшому оформив документи щодо придбання квартири за адресою [ADDRESS]. 22 липня 2014 року позивач став власником квартири, в якій він зареєструвався та проживав одиноко. В листопаді-грудні 2014 року позивач почав хворіти, відповідачка проявила до нього турботу, допомагала з лікуванням, харчуванням, тому він їй довірився. Після закінчення зимового періоду позивач переїхав жити в будинок до племінниці, яка його запевнила, що він буде у догляді та турботі. 04 лютого 2015 року позивач з відповідачкою прийшли до нотаріуса для укладення договору довічного утримання, як вважав позивач, однак як виявилося згодом, то був договір дарування. Процес укладення договору пройшов швидко, позивач його не читав, оскільки був без окулярів, до того ж українською мовою він практично не володіє, копію примірнику договору йому ніхто не надав. Після укладення договору відношення до нього змінилося, він почав пригнічено себе почувати, його обмежували у спілкуванні з родичами. Він знову потрапив у лікарню, потім позивач попрохав, щоб приїхав його рідний брат та забрав його до себе жити. Після цього ж [PERSON] звернувся за юридичною допомогою та виявилося, що укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Документи на квартиру в оригіналі у позивача відсутні, вже після звернення до суду було зясовано, який саме договір було укладено. Позивач всі документи підписував російською мовою, договір він не міг прочитати, так як не володіє українською мовою, підписуючи договір у нотаріуса вважав, що то договір довічного утримання. Грошей за укладення договору [PERSON] не платив. За станом здоровя він потребував догляду, в нотаріуса він був без окулярів, вголос договір ніхто не читав. Такий договір не відповідає волевиявленню позивача. Між позивачем та відповідачкою склалися фактично відносини за договором довічного утримання, а не договором дарування, у нотаріуса [PERSON] мав намір укласти договір довічного утримання. [PERSON] діяв під впливом помилки при укладенні договору в нотаріуса. Дії щодо укладення договору дарування не відповідають його волі. [PERSON] не мав наміру втрачати право власності на квартиру, про що свідчили і відносини, які між сторонами склалися на той час, а саме про довічне утримання. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України викладену 16 квітня 2016 року №6-93цс-16 по аналогічних обставинах справи представник позивача просив позов задовільнити. 09.06.2016 року [PERSON] помер, за заявою [PERSON] він залучений до участі в справі як правонаступник позивача в порядку ст. 37 ЦПК України ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 22 червня 2016 року (а.с. 29 т.с.2). Правонаступник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримує, його представник [PERSON] (а.с.10-20 т.с.2) також заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 18.05.2016 року, 19.05.2016 року заперечувала проти позову повністю та пояснила, що з [PERSON] познайомилася в 2014 році. В жовтні 2014 року він потрапив до лікарні в терапевтичне відділення. Після лікування його відвезли додому ([ADDRESS]), однак його стан погіршився і відповідачка забрала його до себе, де він проживав в окремій кімнаті, був усім задоволений та говорив, що все його майно буде їй. На укладенні договору сам наполягав. Восени стан позивача знову погіршився. В грудні 2014 року [PERSON] потрапив до лікарні. В квартирі позивача, яку він їй подарував проживає її син із сімєю. З лікарні [PERSON] до неї не повернувся, його забрав до себе [PERSON] Відповідачка в судове засідання, призначене на 19.12.2016 року не зявилася, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку під розписку (а.с. 79 т.с.2), надала заяву про відкладення розгляду справи, у звязку з відсутністю її представника [PERSON] Доказів поважності причин своєї неявки в судове засідання на 19 грудня 2016 року відповідачка суду не надала, неявка її представника не є перешкодою для розгляду справи, через неявку відповідачки в судове засідання 08.06.2016 року справа розглядом уже відкладалася. За таких обставин, враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України щодо розумного строку розгляду справи, у відповідності до положень ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе розгляд справи закінчувати у відсутність відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON] з вищевикладених підстав. Представник відповідачки [PERSON] заперечував проти позову в судовому засіданні 18.05.2016 року та пояснив, що в 2014 році позивач придбав собі квартиру. Вважає, що суд має критично оцінити поведінку позивача про незнання української мови, так як він закінчив український заклад. У межах жовтня, листопада, грудня 2014 року за ним доглядала відповідачка. У вересні 2015 року на користь [PERSON] позивач підписав заповіт на грошові кошти. Вказав, що нотаріус все йому добре розяснив. Прохав, щоб суд критично оцінював покази представника позивача. Вважає, що позивачем не надано належних доказів. Просив у позові відмовити. В судове засідання призначене на 19.12.2016 року представник відповідачки [PERSON] не зявився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку під розписку (а.с. 78 т.с.2), будь-яких заяв від нього не надійшло. За таких обставин, суд вважає за можливе у відповідності до ст.169 ЦПК України провести судове засідання у його відсутність, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи. Свідок [PERSON] в суді підтвердила, що до них звернувся [PERSON] про допомогу знайти квартиру в м.Охтирка. В серпні 2014 року він переїхав до двохкімнатної квартири за адресою [ADDRESS]. Згодом зявилася [PERSON], яка почала доглядати [PERSON] Після виписки позивача з лікарні її чоловік [PERSON] забрав [PERSON] за його проханням до себе додому за адресою [ADDRESS]. Позивач сказав, що помилився при укладенні договору, так як хотів укласти договір довічного утримання, уклали зовсім інший договір. Знає, що [PERSON] не володіє вільно українською мовою, так як більшу частину свого життя проживав в [PERSON]. При укладенні договору про придбання квартири сама йому все розяснювала і перекладала на російську мову. [PERSON] підтвердив, що [PERSON] приїхав в Україну із Владивостока. Познайомилися вони в 2013 році, після чого брати [PERSON] [PERSON] і [PERSON] попрохали придбати йому квартиру. Після придбання квартири Юрко переїхав до квартири за адресою [ADDRESS]. У вересні 2014 року [PERSON] захворів та потрапив до лікарні. В жовтні 2014 року всі родичі зібралися на його дні народженні, згодом після цього [PERSON] знову потрапив до лікарні. Після цього його менший брат [PERSON] заборонив спілкуватися з ним. Майже 14 місяців вони не спілкували, лише раз на місяць [PERSON] телефонував, говорив дуже мало. Одного разу зателефонував [PERSON] та попрохав забрати його. З грудня 2015 року позивач проживає разом з [PERSON] та його батьками в одній кімнаті в їхній квартирі. Також підтвердив, що [PERSON]І має поганий зір. З його слів йому відомо, що [PERSON] хотів, щоб його доглядала [PERSON] Говорив, що [PERSON] обіцяла опікати його до смерті, але сталося все по-іншому, що в [PERSON] при житті не залишилося власного житла. [PERSON] пояснила, що їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] допомогли [PERSON] знайти та придбати квартиру в м.Охтирка. Згодом позивач переїхав жити до них. Так як [PERSON] часто бувала в гостях у [PERSON] та [PERSON], бачила як погіршився стан здоровя [PERSON], який говорив, що хотів, щоб [PERSON] за ним доглядала і за це їй залишиться після його смерті квартира, але вважав на той час себе власником своєї квартири. [PERSON], яка є сусідкою [PERSON] пояснила, що бачили як позивача часто провідувала [PERSON]. Одного разу [PERSON] хотіла навідати [PERSON], однак двері відкрила жінка (як згодом вияснилося це [PERSON]В.) та пояснила, що забрала його до себе та буде лікувати. На даний час в квартирі проживає молода сімя. [PERSON], який є рідним братом [PERSON] та батьком [PERSON] пояснив, що в 2014 році [PERSON] потрапив до лікарні, було йому дуже погано. [PERSON] сказав своїй доньці [PERSON], щоб вона провідувала його брата. Згодом вона забрала [PERSON] до себе. Через деякий час йому повідомив [PERSON], що подарував [PERSON] квартиру. Також зазначив, що [PERSON] до 18 років жив в Україні та розмовляв «суржиком». [PERSON], який є рідним братом [PERSON] зазначив, що йому відомо, що [PERSON]І, більше року проживав у [PERSON], а потім після перебування в лікарні до не повернувся. Коли був у сестри вдома, то чув як [PERSON] казав, що подарує [PERSON] квартиру. Стосунки між [PERSON] та [PERSON] були добрі. [PERSON], який є чоловіком [PERSON] зазначив, що їм зателефонував батько відповідачки та повідомив, що в лікарні знаходиться [PERSON] та попросив його провідати. Після виписки з лікарні [PERSON] відвезли в квартиру за адресою [ADDRESS], але йому було там погано, прохав часто його навідувати. Згодом [PERSON] забрали до себе. Через деякий час позивач сам запропонував зробити документи на квартиру на користь відповідачки, щоб інші племінники не претендували на неї. Також заявив, що [PERSON] говорив, що все його майно буде належати [PERSON] [PERSON] пояснив, що в 2013 році його донька вийшла заміж та почала проживати в [PERSON] В 2015 році він спілкувався з [PERSON], який говорив, що подарував квартиру відповідачці та буде жити в неї. [PERSON], яка працює лікарем кардіологом та проживає по-сусідству з [PERSON] пояснила, що її пять разів викликала для надання допомоги [PERSON], який хворів на серцеву недостатність і потребував стороннього догляду. Зазначила, що він розмовляє російсько-українською мовою. Їй він говорив, що подарував [PERSON] квартиру і відносився до цього нормально. На зміну відносин до нього з боку [PERSON] не скаржився. Догляд за ним був досить добрим, останнім часом стан здоровя [PERSON] погіршився. [PERSON], яка є сусідкою [PERSON] пояснила, що в жовтні 2014 року до відповідачки приїхав її дядько [PERSON], в них були добрі відносини. З [PERSON] вона спілкувалася дуже тісно, часто в неї бувала. Зазначила, що в [PERSON] був нормальний стан, говорив, що знайшов нову сімю та подарує [PERSON] свою квартиру. [PERSON], яка є невісткою відповідачки, має малу дитину, пояснила, що в грудні 2014 року вони всі проживали у [PERSON] за адресою вул.Потьомкіна, 3 м.Охтирка. [PERSON] подарував квартиру [PERSON], в якій вони зараз проживають. Повідомила, що квитанції за квартирну плату виписують на імя [PERSON] [PERSON], який є сусідом [PERSON] пояснив, що знає, що в неї проживав [PERSON] від якого він нього чув, що той хоче подарувати квартиру її дітям, він дуже добре до них ставився. [PERSON], який працює разом з [PERSON] пояснив, що йому відомо, що у [PERSON] проживав [PERSON] близько року, в процесі спілкування бачив, що [PERSON] похилого віку та потребував догляду, він зрозумів, що його доглядала [PERSON] [PERSON], який працює лікарем терапевтом повідомив, що з [PERSON] познайомився в 2014 році, спілкувався з ним російською мовою. У жовтні 2015 року стан [PERSON] погіршувався, тому він часто відвідував позивача. Під час спілкування [PERSON] говорив, що подарував квартиру [PERSON] [PERSON] був хворобливим, потребував за станом здоров'я стороннього догляду, так як в нього було вкладне захворювання, яке супроводжувалося депресивним станом, відчуттям страхів, особливо в нічний час, але відповідачка здійснювала за ним належний догляд. Суд, проаналізував матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира № 6 за адресою вул. Червоноармійська, 74 м. Охтирка Сумської області, що підтверджується договором дарування від 22 липня 2014 року посвідченим державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори (а.с.105-106) та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 107 т.с.1). 04 лютого 2015 року між сторонами укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу [PERSON], за яким [PERSON] подарував у власність [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с.104 т.с. 1). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі №173. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за № 565867059102 від 04 лютого 2015 року на підставі вказаного договору дарування (а.с. 77 т.с.1). Після укладення вказаного договору [PERSON] залишився зареєстрованим за адресою [INFO], що підтверджується довідкою за № 221 виданою Приватним підприємством «СІБ» (а.с.110 т.с.1) та копією його паспорта (т.с. 1 а.с.112). Як передбачено ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з розясненнями п. 19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~\~ для визнання правочину недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення,\~ЦК\~\~розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обовязків сторін. Відповідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування\~\~одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обовязку надавати\~\~відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Як встановлено судом, [PERSON], укладаючи в нотаріуса спірний договір дарування квартири, вважав, що [PERSON] буде здійснювати за ним догляд та допомагати йому, оскільки, він був людиною похилого віку у віці 78 років, одиноким, мав проблеми зі здоров»ям, потребував стороннього догляду та допомоги і бажав, щоб квартира перейшла у власність [PERSON] після його смерті. Про це підтвердив у суді сам [PERSON] та цього не спростувала відповідачка, що підтверджується звукозаписом та журналом судового засідання від 18.05.2016 року (а.с. 185-194 т.с.1) Вказана квартира належала на праві власності [PERSON] і в суді він підтвердив, що вважав себе власником квартири після підписання документів у нотаріуса та не бажав при житті позбавити себе житла, залишився прописаним у квартирі і не втрачав до неї інтересу, ця квартира є його єдиним житлом, що на думку суду, свідчить про те, що позивач не мав наміру при житті позбавити себе права власності на квартиру за адресою м. Охтирка, вул. Червоноармійська (Армійська) б. 74 кв. 6 в такому похилому віці. Суд вважає, що [PERSON], укладаючи договір дарування квартири неправильно сприймав істотні умови угоди щодо безоплатності та неможливості в подальшому користуватися та володіти цим майном, він діяв під впливом помилки, і це знайшло своє підтвердження в суді. Як зазначив представник позивача в суді, що нотаріус [PERSON] при оформленні угоди не зачитував та не роз»яснював змісту договору, а лише вказав, де поставити підпис, текст договору об»ємний, викладений дрібним шрифтом українською мовою, якою він майже не володіє вільно, окулярів при собі не мав, без яких прочитати не може та і в окулярах погано читає через поганий зір за віком, підготовкою та оформленням документів у нотаріуса займалася сама відповідачка, в день укладення угоди він погано себе почував, однак, помилявся, підписуючи таку угоду. Такі доводи позивача та його представника для суду є переконливими, це знайшло своє підтвердження в суді. Представник позивача та сам позивач у суді зазначив, що [PERSON] зрозумів, що не є фактичним власником квартири лише після сварки з чоловіком [PERSON] та після звернення за правовою допомогою і ознайомлення зі змістом договору, який було витребувано судом, так як у [PERSON] правовстановлюючих документів на квартиру не залишилося, вони були у [PERSON], тоді він зрозумів, що помилився при укладенні договору дарування квартири, підписуючи таку угоду. Доказом цьому є, крім пояснень позивача та його представника, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому суд критично оцінює покази свідків [PERSON], який є батьком відповідачки, [PERSON], який є братом відповідачки, [PERSON], який є її чоловіком, а також [PERSON], який є батьком невістки відповідачки, [PERSON], яка є невісткою відповідачки, які в суді зазначали про те, що нібито [PERSON] їм говорив, що подарував квартиру [PERSON], так як вони є близькими та рідними відповідачки і заінтересовані на її користь. Свідки [PERSON] та [PERSON] в своїх поясненнях підтвердили, що в дійсності [PERSON] дуже гарно здійснювала догляд за [PERSON], який потребував стороннього догляду за станом здоров'я, так як в нього було складне захворювання, яке супроводжувалося депресивним станом, відчуттям страхів, особливо в нічний час, що дає підстави суду дійти переконання, що в дійсності підписуючи договір у нотаріуса [PERSON] помилявся та неправильно сприймав істотні умови договору, який підписав. Такі покази цих свідків-лікарів підтверджуються також медичною документацією, яка є в матеріалах справи. В суді знайшов своє підтвердження факт, що [PERSON] не бажав, щоб при житті його квартира за адресою [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON], а лише після його смерті, про що він і зазначав, щоб його доглядала відповідачка, оскільки, він залишився одиноким у похилому віці і за станом здоров»я потребував стороннього догляду, а власником квартири відповідачка стане після його смерті. При цьому суд враховує, що [PERSON] мав похилий вік 78 років, відповідний і стан здоров'я. А тому в суді знайшов підтвердження факт, що [PERSON] діяв внаслідок помилки при укладенні договору дарування. Стан здоров»я [PERSON] підтверджується медичною документацією, з якої вбачається, що він мав ряд захворювань, за короткий проміжок часу декілька разів перебував на лікуванні в медичному закладі ( а.с.163-166,174-181 т.с.1). Це також свідчить про те, що він міг помилятися при укладенні договору дарування, маючи ряд захворювань за віком, будучи інвалідом третьої групи, потребуючи належного догляду та допомоги. Суд також вважає, що сторонами не було виконано п. 2.1 та 2.2 договору дарування квартири (а.с. 104), в якому зазначено, що прийняття обдарованою від дарувальника ключів від квартири в присутності нотаріуса свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса нібито дарувальник передав ключі обдарованій від квартири. Однак, це не відповідає фактичним обставинам справи, так як в дійсності, як пояснював у суді [PERSON], ключі від квартири були в нього, а згодом він їх у себе не знайшов.Однак, у суді не знайшло свого підтвердження , що то було добровільне волевиявлення [PERSON], так як через свій стан та вік він виявився в безпорадному стані в такій ситуації, що в його квартиру згодом переїхав жити син відповідачки, однак, це не свідчить про те, що він хотів позбавити себе права власності на квартиру при житті. Доказом цьому є і той факт, що після укладення угоди [PERSON] залишився прописаним у своїй квартирі, вважаючи себе повноправним власником, не маючи іншого житла та періодично просив відповідачку і вони з її чоловіком возили його до себе в квартиру, про це також підтвердив у суді чоловік відповідачки [PERSON] А вже згодом, як зазначав у суді позивач, йому стали відмовляти часто туди їздити, мотивуючи тим, щоб не заважати молодій сім»ї її сина, однак, позивач вважав себе власником квартири. В обґрунтування своїх заперечень відповідачка в установленому законом порядку не спростувала доводи [PERSON] та його представника [PERSON] викладені в позові та надані в суді. Доводи представника відповідачки [PERSON] про те, що [PERSON] 21.09.2015 року посвідчив заповіт на користь [PERSON] на грошовий вклад вже після дарування квартири не спростовують вимоги позивача, викладені в позові і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, не впливають на вирішення даної справи, до того ж він в послідуючому скасований (а.с.184 т.с.1, а.с.68 т.с.2). Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~\~частинами першою - третьою, пятою, шостою\~ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. ч. 2, 3\~ст. 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,\~\~встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з розясненнями п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до ч. ч. 1,2,3,5\~ст. 203 ЦК України\~для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд вважає, що [PERSON] в силу свого похилого віку, який за станом здоровя потребував стороннього догляду,\~\~укладаючи із відповідачкою договір дарування належної\~\~йому на праві власності квартири, діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде доглядати за ним,\~\~помилився щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою. В суді достовірно знайшов своє підтвердження факт, що [PERSON]. не бажав, щоб квартира [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON], а лише після його смерті, про що він і зазначив у суді, що в нотаріуса при укладенні угоди говорив, щоб його «доглядали», оскільки, він потребував стороннього догляду. У суді позивач чітко підтвердив, що йому немає де жити, це його єдине житло, права власності якого він не бажав позбавлятися при житті. Суд вважає, що неправильне сприйняття істотних умов договорів вплинуло на волевиявлення [PERSON] При відсутності такої помилки зі сторони позивача можна вважати, що договір [PERSON] не було б укладено. Це достовірно знайшло своє підтвердження в суді. Вказаної правової позиції дійшов висновку Верховний Суд України у постановах від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В обґрунтування своїх заперечень відповідачка та її представник в установленому законом порядку у відповідності до положень ст.60 ЦПК України не надали суду належних доказів. 18 травня 2016 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу [PERSON] , за яким все його майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося заповів [PERSON] (а.с.6). 09 червня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5, т.с. 2). Спадщину за заповітом після його смерті [PERSON] прийняв [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи, в якій мається заява його заява про прийняття спадщини та інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (а.с. 69-70, т.с.2). Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 22 червня 2016 року правонаступником після смерті [PERSON] залучений до участі у справі як спадкоємець [PERSON] (а.с. 29, Т.2), який позов підтримує. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд прийшов до висновку, що в даному випадку необхідно захистити право позивача, правонаступником якого є [PERSON] та визнати нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] від 04.02.2015 року недійсним з моменту його укладення, підпису, нотаріального посвідчення та державної реєстрації, скасувавши державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] Крім того, обґрунтованою є вимога щодо застосування наслідків недійсності правочину з вищевикладених підстав, а тому необхідно застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді договору дарування квартири [ADDRESS] від 04.02.2015 року шляхом повернення сторін за договором дарування укладеного між [PERSON]І та [PERSON] у попередній стан, який існував між ними та відносно квартири [ADDRESS] до укладення, підпису та нотаріального посвідчення договору дарування. Згідно\~ст. 88 ЦПК України\~ стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. По справі маються судові витрати в розмірі 5978,10 гривень, а саме сплачений судовий збір за подачу позову до суду та забезпечення позову в сумі 978,10 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., що підтверджується квитанцією від 10.03.2016 року за № 21 сплаченої [PERSON] (а.с.51 т.с.1) та квитанцією від 10.06.2016 року за № 14 в сумі 2500 грн. сплаченої [PERSON] (а.с. 18 т.с.2), договорами про надання правової допомоги (а.с. 47-50 т.с.1, 114-17 т.с.2), актами виконаних робіт (а.с. 52-53 т.с.1, 19-20 т.с.2), свідоцтвом про здійснення підприємницької діяльності (а.с. 46 т.с.1) дипломом спеціаліста [PERSON] (а.с. 46 т.с.1), який усною ухвалою суду від 30 березня 2016 року допущений представником [PERSON] та усною ухвалою від 22 червня 2016 року допущений представником правонаступника [PERSON] [PERSON] як фіхівець в галузі права в порядку ст. 56 ЦПК України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» з урахуванням часу витраченого на підготовку позову до суду, часу на підготовку письмових клопотань, заяви про забезпечення позову, участі представника в судових засіданнях, загальна тривалість яких становить 8 годин 25 хвилин, а також з урахуванням складності, катерогії справи, принципів розумності, виваженості, справедливості, суд вважає, що понесені витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідачки повністю в розмірі 5000 грн., оскільки, такий розмір є співрозмірним в даному випадку з вищевикладених підстав. Таким чином, понесені судові витрати підлягають стягненню з відповідачки у повному обсязі. У відповідності до положень ст. 154 ЦПК України необхідно скасувати заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 червня 2016 року у вигляді накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], зареєстрованої за адресою пров. Потьомкіна(Сливовий), 3 м.Охтирка. На підставі викладеного,

Outcome: approved