Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

11.05.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилається на те, що 31 грудня 2010 р. ним на ім`я ПАТ «Банк Руский Стандарт» написано заяву №87135491 про надання кредиту у розмірі 2720 грн. 97 коп. Рахунок клієнта [NUMBER]. Згідно розділу 2 заяви № 87135491 суму кредиту 2720 грн. 97 коп., ставка кредиту 0,01% річних, загальна сума відсотків кредиту 0,17 грн., комісія за РО щомісячно 68,03 грн., комісія за надання кредиту 0,00 грн. Строк кредиту 308 днів, з 01.01.2011 р. по 05.11.2011 р. Згідно пункту 3 заяви №87135491 на умовах, викладених у цій заяві та умовах надання та обслуговування платіжних карток Банку та Тарифах по карткам Банку з позивачем укладено Договір про надання та використання платіжної картки, в рамках якого, згідно п. 3.1. випущено на ім`я [PERSON] платіжну картку, найменування якої вказано в графі «Тип картки» розділу «Інформація про Картку». Проте, графа «Тип картки» розділу «Інформація про Картку» заяви №87135491 порожня, не містить жодної інформації. Відповідно п.3.3. для здійснення операцій за Рахунком Картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку Картки, встановлено [PERSON] ліміт кредитної лінії під операцією з карткою в межах десяти тисяч гривень та визначено здійснювати у відповідності до статті 1069 ЦК України кредитування рахунку. За період січень - жовтень 2011 року позивач повністю сплатив кошти згідно графіку платежів, додатку до договору 87135491 від 31.12.2010 р., що підтверджується відповідними квитанціями. Надалі, позивач продовжував використовувати банківську картку, здійснюючі операції, як правило без роздруківки банківських квитанцій. У 2014 році ПАТ «Банк Руский Стандарт» без пояснень причин, фактично припинив свою діяльність. В одному із відділень ПАТ «Банк Руский Стандарт» позивачу повідомили що його рахунки будуть вестись у ПАТ «Банк Форвард», на що позивач своєї згоди не надавав. У подальшому позивач сплатив на рахунки ПАТ «Банк Форвард» суму, яку залишався винен ПАТ «Банк Руский Стандарт», проте ПАТ «Банк Форвард» не видав йому документів, які підтверджують відсутність заборгованості. На неодноразові звернення позивача щодо отримання повної виписки по своєму рахунку із зазначенням віх операцій з 2011 року, відповідач надавав лише рахунок-виписку з зазначенням розміру заборгованості без деталізації платежів, співробітники банку не могли пояснити звідки взявся такий розмір заборгованості. У своїх рахунках-виписках відповідач посилається на договір №89861655 від 13.06.2011р., проте позивач отримував банківські послуги у рамках договору №87135491 від 31.12.2010 р., з кредитним лімітом за договором у сумі 20000 грн., в той час як позивач подавав заяву, в якій зазначено встановити позивачу ліміт кредитної лінії під операцією з карткою в межах десяти тисяч гривень та здійснювати у відповідності до статті 1069 ЦК України кредитування рахунку. В подальшому позивачем з`ясовано, що згідно даних ЄДРПОУ ТОВ «Банк Руский Стандарт» як юридична особ припинив діяльність 06 серпня 2008 року (номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи - 10741120011022369), тобто, станом на 31.12.2010 року та 13.06.2019 р. ця юридична особа не мала цивільної правоздатності і не могла вступати в будь-які правовідносини з іншими особами, АТ «Банк Форвард» є правонаступником ТОВ «Банк Русский Стандарт». Посилаючись на ст.ст. 87, 90, 203, 208, 215, 638, 639 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач [PERSON] вважає, що договір №87135491 від 31.12.2010 р., вчинено з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, обставини укладання договору №89861655 від 13.06.2011р. позивачу взагалі невідомі, тому він просить суд визнати недійсним кредитний договір №87135491 від 31.12.2010 року укладений між [PERSON] , ІПН [NUMBER] , та Публічним акціонерним товариством «Банк Руский Стандарт», ідентифікаційний код юридичної особи 34186061; визнати недійсним кредитний договір №89861655 від 13.06.2011 року. У відзиві на позов від 10.07.2019 року головою Правління АТ «Банк Форвард» Кисельовим А.В. вказано, що між [PERSON] та ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», на підставі ч. 2 ст. 638 ЦК України, укладено договір. Відповідно до тексту заяви №87135491, підписаної власноруч клієнтом [PERSON] та поданої до банку 31.12.2010 року, клієнт виклав в ній три пропозиції про укладення трьох різних договорів, а саме: 1) кредитного договору (п.1 заяви (оферти) клієнта); 2) договору застави (п.2 заяви (оферти) клієнта); 3) договору про надання та використання платіжної картки (п.3 заяви (оферти) клієнта) - з метою відкриття рахунку, користування таким рахунком за допомогою платіжної картки та отримання кредитних коштів (п. 3 заяви (оферти) клієнта). За договором про картку, позивач не виконав своїх зобов`язань, а саме: станом на 10.06.2019 року, відповідно до виписки по рахунку клієнта, заборгованість по договору про картку складає 25041 грн. 30 коп. Позивач не надає розрахунку, з якого випливає порушення нарахування заборгованості за договором про картку та не пояснює, яким чином розмір заборгованості впливає на дійсність договору про картку. Крім того, відповідач вважає, що позивач подав позов до суду з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань. Просив відмовити у позовні в повному обсязі (а.с. 44-49 том 1). У письмових поясненнях представника позивача [PERSON], [PERSON], зазначено, що заяву [PERSON] №87135491 подано до ПАТ «Банк Руский Стандарт» 31.12.2010 року, тоді як ТОВ «Банк Руский Стандарт» припинило свою діяльність 06.08.2008 року, а ПАТ «Банк Форвард» створено лише 08.10.2014 року. Тобто станом на 31.12.2010 року ПАТ «Банк Руский Стандарт» не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім того, заява №87135491 суперечить Умовам надання та обслуговування платіжних карток у ПАТ «Банк Руский Стандарт» від 21.04.2010 року та вимогам законодавства. Просив задовольнити позов (а.с.128-131, 166-167 том 1). Представники позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], у судовому засіданні пояснили, що зміст правочину не може суперечити вимогам закону. Збільшення суми кредитного ліміту, наданого [PERSON] , відбувся без його згоди. Відповідач не надав суду доказів щодо відкриття кредитного договору №87135491 від 31.12.2010 року та які саме були надані умови за договором встановити не можливо. Посилались на доцільність застосування позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року. Відповідач, в особі голови Правління АТ «Банк Форвард» Кисельов А.В., до початку проведення судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. За змістом положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом вимог ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися та підписали сторони. Згідно з приписами ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Під час розгляду справи, судом встановлено, що 31 грудня 2010 року до ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» (а.с.50-58, 172-199 том 1), звернувся із заявою №87135491 [PERSON] , підписаною ним власноруч, яка містила три пропозиції: про укладення кредитного договору (оферта №1); про укладення договору застави (оферта 2); про укладення договору з надання та використання платіжної картки (оферта 3). Банк прийняв (акцептував) оферту-1, оферту-3, уклавши з [PERSON] кредитний договір №87135491, відкривши рахунок та надавши [PERSON] споживчий кредит в сумі 2720 грн. 97 коп., зі сплатою ставки по кредиту у розмірі 0,01% річних, комісії за РО щомісячно у сумі 68 грн. 03 коп., зі строком дії 308 днів, в період з 01 січня 2011 року по 05 листопада 2011 року. (а.с.59-61). Крім того, відповідно до п.1 поданої [PERSON] заяви (оферти) №87135491, договір про картку укладений на умовах, викладених в цій заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку та Тарифах по карткам банку. Відповідно до п.8 зазначеної заяви (оферти) Умови по карткам та Тарифи є складовою та невід`ємною частиною договору про картку, з якими [PERSON] ознайомився, погоджувався, розумів їх зміст та положень, яких зобов`язувався виконувати, скріпивши особистим підписом (п.14) (а.с.61). Згідно п. 10 вищевказаної Заяви (оферти), [PERSON] просив банк, після укладення з ним Договору про картку активувати послугу SMS-сервіс. Цим він підтвердив, що ознайомлений, розуміє і згоден з Умовами надання послуги SMS-сервіс ПАТ «Банк Руский Стандарт», що є невід`ємною частиною Умов по картках…(а.с.61). Оскільки зміст укладених між сторонами договорів зафіксований в письмовій формі, то з огляду на приписи ст.207 ЦК України письмова форма даного правочину дотримана. Вищевказані обставини з огляду на положення ст.ст. 638, 642 ЦК України свідчать про фактичне укладення між ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» та [PERSON] договору про надання кредиту та договору про картку. Підписавши договір про картку [PERSON] почав користуватися кредитними коштами банку в рамках встановленого кредитного ліміту на власний розсуд за власною волею, що підтверджується випискою по особовому рахунку клієнта та не оспорюється самим позивачем (а.с.62-78). Тому, твердження представника позивача [PERSON] , про те, що він не укладав з банком оспорюваних кредитних договорів, а з іншого боку користувався наданими установою банку кредитними коштами, допускаючи періодично порушення кредитних зобов`язань, є нелогічними, непослідовними, суперечливими, і до них суд відноситься критично. Укладені між сторонами кредитні договори відповідають вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін. Під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час, до 2018 року, виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Суд відхиляє посилання представників позивача про наявність підстав у застосуванні позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, оскільки дана справа має інші фактичні обставини, що є відмінними від обставин, вказаних у постанові. Під час розгляду справи є встановленим те, що позивач уклав з ПАТ «Банк Руский Стандарт» письмовий договір оферти, який акцептований кредитодавцем. Позичальник [PERSON] користувався наданими йому грошовими коштами та тривалий проміжок часу виконував його умови, однак внаслідок неналежного виконання зобов`язань у нього утворилась заборгованість, яку він не визнає, тому звернувся до суду з позовом, у якому обрав спосіб захисту шляхом визнання недійсними кредитного договору та договору про надання та використання платіжної картки. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. В силу ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Положенням ст.16 Цивільного Кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Рішенням суду має вирішуватись питання про захист прав та охоронюваних законом інтересів учасників цивільних правовідносин, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права. Згідно ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Враховуючи відсутність факту вчинення відповідачем дій, які порушують права та охоронювані законом інтереси позивача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, за його недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed