Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

10.10.2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, де просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом йому на праві власності належить ? частка житлового будинку [ADDRESS], яка ним була успадкована після смерті матері [PERSON]. Рішенням нарсуду м.Олександрії від 17.02.1969 року було розірвано шлюб між його батьками та поділено їх майно. Таким чином, за цим рішенням суду - його батькам стало належати по 1/4 частині будинку, кожному, а в іншій половині будинку, де є окремий вхід, проживала їх сусідка. З 1969 року та до свого повноліття позивач проживав з матір'ю. Останніми роками, мати позивача скаржилась на погане самопочуття, а тому йому прийшлось повернутись до неї та проживати там з 1998 по 2013 роки, про що свідчить довідка голови квартального комітету. З батьком він ніяких стосунків не підтримував, так як в 1969 році він створив іншу сім'ю та поїхав від них, а нещодавно він дізнався, що [INFO] батько помер в м.Кривий Ріг. Спадщину, яка складається з ?? частка житлового будинку [ADDRESS], після його смерті ніхто не прийняв, а тому позивач вважає, що набув право власності на частку будинку свого батька, постійно проживаючи та доглядаючи за будинком. Посилається на ст.344 ЦК України та просить його вимоги задовольнити. Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позові, пояснивши, що позивач проживає в будинку за адресою: [ADDRESS], він вважає, що даний будинок належить позивачу на праві власності. Вважає, що оскільки позивач з 1998 по 2013 роки доглядав за часткою батька, безперервно проживав там та володів нею, то існують підстави для визнання за позивачем права власності на ? частину вищевказаного спірного будинку за набувальною давністю. Позивач та представник відповідача на розгляд справи не явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, де вказав, що заперечує проти задоволення позову. Суд, з врахуванням думки представника позивача, ухвалив провести розгляд справи у відсутність не явившихся осіб. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд відповідно до діючого законодавства, розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено наступне. Згідно рішення народного суду м. Олександрії від 17.02.1969 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та розділено їх спільне майно. Суд залишив на праві особистої власності за [PERSON] - ? частину домоволодіння по [ADDRESS], яка складається з кімнат: 2-5 (8 кв.м), 2-6 (11,4 кв.м) половину сарая «Б» та погріб «Г»; а за [PERSON] залишив на праві особистої власності - ? частину домоволодіння по [ADDRESS], яка складається з кімнат 2-4 (,5 кв.м), 2-3 (7,9 кв.м), прихожу 2-7 (3,6 кв.м), кладовку 2-2 (9,7 кв.м), сіни 2-1 (8 кв.м), половину сарая «Б» (а.с.12 - 13). Згідно рішення Олександрійської міської ради № 440 від 31 серпня 2007 року провулок Внутрішній був перейменований на провул. Федора Нетреби (а.с.18-19). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7). З свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2014 року вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON], яка померла [INFO] є її син [PERSON]. Спадкове майно на яке видано свідоцтво, складається з ? частки житлового будинку з надвірними будівлями під номером [ADDRESS] (а.с.10). Даних про те, що свідоцтво зареєстроване в відповідних реєструючи органах до суду не надано. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з ? частини будинку по [ADDRESS] та складається з кімнат: 2-5 (8 кв.м), 2-6 (11,4 кв.м) половину сарая «Б» та погріб «Г». При розгляді даної справи, суд враховує роз'яснення, які містяться в абзацах 2 та 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», згідно яких відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ч., ч. 1, 2 ст.549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. До суду не надано даних про те, що позивачем було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини або, що є рішення суду про встановлення факту прийняття ним спадщини. Згідно позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, після смерті [PERSON], матір позивача проживала в спірній частині будинку та користувалася нею. Позивач в позові послався на те, що останніми роками його мати скаржилась на погане самопочуття, а тому йому прийшлось повернутись до неї та проживати там з 1998 по 2013 роки, про що свідчить довідка голови квартального комітету (а.с.9). Суд перевірив реєстрацію позивача, за даними паспорту позивача, який він отримав 27.02.2008 року, звідки вбачається, що він перебуває в шлюбі та зареєстрований по адресу: [ADDRESS] з 27 лютого 2008 року по теперішній час, тобто позивач мав інше місце реєстрації та проживання, ніж позивач зазначає в позові, а тому довідка видана головою квартального комітету від 05.08.2014 року не є достатнім доказом в підтвердження постійного проживання позивача з 1998 по 2013 роки за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Відповідно до ч., ч. 1, 2 ст. 335 ЦК України, безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої не відомий і після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громада, може бути за рішенням суду передана до комунальної власності. Таким чином, суд вважає, що не можливе набуття права власності на підставі ст. 344 ЦК щодо відумерлої спадщини, стосовно якої уповноваженим органом не було вчинено жодних дій з метою переходу її у власність територіальної громади. Враховуючи, що ст. 1277 ЦК не визначено граничного строку для подачі відповідним органом місцевого самоврядування заяви про визнання спадщини відумерлою, а також те, що діючим законодавством не передбачена відмова територіальної громади від набуття права власності в порядку, встановленому зазначеною нормою, підстав для задоволення такого позову на підставі ст.344 ЦК України не вбачається. Крім того, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В п.9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справа від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав», роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, за змістом ч.1 ст.344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто володілець не повинен був та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали б найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. В позові позивач не вказав на яку саме ? частку спірного будинку [ADDRESS] він просить визнати право власності за набувальною давністю та не уточнив ці вимоги в судовому засіданні. Суд також вважає, що позивач не довів, що він добросовісно, відкрито і безперервно користується спірною ? часткою житлового будинку понад 15 років, так як не надав належних доказів, а також не надав доказів того, що здійснює оплату житлово-комунальних послуг, за свій рахунок та поточний ремонт та інше, тобто, що він фактично здійснює правомочності власника, які передбачені ст., ст.319, 322, 383 ЦК України. Також суд вважає, що позивачем не доведено наявність законного об'єкту права власності, оскільки під час розгляду справи до суду не було надано доказів, за ким зареєстровано на теперішній час право власності на спірну 1/4 частку вищевказаного будинку з надвірними будівлями. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що не вбачається підстав, передбачених ст. 344 ЦК України для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, а тому в задоволені позову відмовляє. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то згідно ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed