Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

12.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Агрофірма Корнацьких», в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної частки (паю) в розмірі 4,78 ум. кад. га, яка розміщеної в межах земельної ділянки, закріпленої кадастровим планом земельних часток (паїв) в межах Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області укладений 01.01.2007 р. від його імені представником [PERSON] та відповідачем строком на 50 р. В обґрунтування позову [PERSON] зазначав, що [PERSON] не мав повноважень для укладення від його імені договору так як на момент його укладення довіреність видана на ім'я останнього припинила свою дію. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що позивач в 2016 р. особисто отримав орендну плату чим схвалив даний правочин. Також представник відповідача просив застосувати позовну давність до заявлених вимог так як позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду за захистом своїх прав. В обґрунтування він зазначав, що договір було укладено 01.01.2007 р., а позивач звернувся до суду 11.10.2017 р. Так як до обов'язків останнього відноситься обізнаність про свій майновий стан він зобов'язаний був знати про обставину, що земельна ділянка перебуває у користуванні відповідача. Крім того позивач не надав доказів, що не мав можливості дізнатись про порушення свого права у межах строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 256 ЦК України дано визначення поняття позовної давністі відповідно до якого це є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено строк загальної позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом приведено норми ЦПК України в редакції, чинній на час прийняття рішення, проте у редакцій ЦПК чинній на час звернення позивача до суду та на час розгляду справи по суті діяли аналогічні норми цивільно-процесуального закону. Суд вважає, що клопотання відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню так як ним не доведено належними та допустимими доказами те, що позивач був обізнаний про порушення свого права та можливість останнім отримання інформації про порушення права раніше, а саме у межах строку позовної давності. А ствердження відповідача, що позивач в 2003 р. передав у фактичне користування земельну ділянку та ним була надана довіреність представнику на розпорядження земельною ділянкою саме для укладення оспорюваного договору є лише припущенням відповідача та ніякими доказами не підтверджено. Натомість позивачем надано листа відділу у Первомайському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20.07.2017 р. №441/178-17 про отримання ним копії договору оренди укладеного 01.01.2007 р. між [PERSON] та ТОВ «АФ Корнацьких», терміном на 50 р. зареєстрованого 23.04.2007 р. за №653. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11.06.2003 р. державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори, належить земельна частка (пай) в розмірі 4,78 ум. кад. га, яка розміщена в межах земельної ділянки, закріпленої кадастровим планом земельних часток (паїв) в межах Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Договір оренди вищевказаної земельної частки між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено та підписано [PERSON], який діяв на підставі довіреності серії ВАО 481603 реєстраційний №7345 від 10.09.2003 р. Із довідки №253 від 20.09.2016 року виданої ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вбачається, що дійсно земельна ділянка гр.. [PERSON], площею 4,78 га знаходиться в оренді відповідача на підставі договору оренди зареєстрованого 23.04.2007 р. за №653 терміном 50 р.. Орендна плата за 2015 р. нарахована в розмірі 3288,21 грн. Із листа відділу у Первомайському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20.07.2017 р. №441/178-17 вбачається, що [PERSON] отримав копію договору оренди укладеного 01.01.2007 р. між ним та ТОВ «АФ Корнацьких» терміном на 50 р. зареєстрованого 23.04.2007 р. за №653 саме в 2017 році. З листа приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області №483/01-16 від 02.08.2017 видно, що [PERSON] звертався щодо скасування довіреності №7345 виданої ним 10.09.2003 р., але отримав роз'яснення, що строк дії даної довіреності не міг перевищувати 3 р. та будь яка довіреність видана в 2003 р. припинила свою дію і не потребує додаткового скасування. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно ч.1-3,5,6 до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п.п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до ст.67 ЦК України 1963 р., який діяв у 2003 р., строк дії довіреності не може перевищувати 3 роки. Судом встановлено, що спірний договір оренди позивач не підписував, а [PERSON], який підписав спірний правочин, не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на час вчинення правочину, так як довіреність видана на його ім'я закінчила свою дію. Таким чином правочин вчинено з порушенням ч.2,3 ст. 203 ЦК України. Сторони не надали суду копії довіреності, на підставі якої діяв [PERSON], проте виходячи з дати її видачі, вказаної в тексті спірного договору, строк її дії на момент підписання договору сплив. Посилання відповідача на ст.. 241 ЦК України відповідно якої він вважає, що позивач отримавши в 2016 р. орендну плату схвалив правочин не приймаються судом, так як даною статтею регламентовано схвалення правочину вчиненого представником з перевищенням повноважень. Перевищення повноваження - це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками того, кого представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ із довірителем. При визначенні обсягу повноважень слід ураховувати вказівки закону, зміст довіреності та інструкцій особи, яку представляють. В даному випадку у [PERSON] взагалі були відсутні повноваження для укладення оспорюваного договору. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved