Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

10 квітня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування уточнених позовних вимог (а.с. 23-26), позивачка [PERSON] зазначила, що їй на праві особистої приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Комсомольська, буд. 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. За усною домовленістю щодо проживання в її будинку 01.11.2005 року була зареєстрована відповідачка [PERSON] Відповідачка була дружиною сина позивачки [PERSON]. Спільне життя подружжя не склалося і з квітня 2006 року [PERSON] виїхала з будинку позивачки. 22.04.2010 року син позивачки [PERSON] та відповідачка розлучилися. Далі в позові позивачка вказує на те, що з квітня 2006 року і до теперішнього часу [PERSON] в її будинку не проживає та вибула на постійне місце проживання. За час непроживання в будинку позивачки [PERSON] народила ще трьох дітей, але не від її сина. 07.12.2006 року відповідачка вибула до с. Тернувате Новомиколаївського району Запорізької області і в селищі Залізничному не проживала. Потім, через деякий час, [PERSON] знову повернулася до смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області, і на теперішній час, проживає за адресою: [INFO]. Як стало відомо позивачці, відповідачка за вказаною останньою адресою отримує матеріальну допомогу від держави і для її виплат було обстежено саме це місце її проживання. Вказаний будинок відповідачка придбала за грошові кошти, але не зареєструвала своє право власності в установленому порядку. Таким чином, [PERSON] з 2006 року не проживає в будинку [PERSON], не користується ним, повністю перестала виконувати обовязки члена сімї, передбачені ст.64 ЖК України, а саме повязані з утриманням, оплатою житла та комунальних послуг. Відповідачка не проживає в будинку позивачки понад 1 рік, а саме більше 9-ти років, інших домовленостей між ними не було, в добровільному порядку [PERSON] знятися з реєстрації не бажає. На теперішній час, позивачка має намір оформити субсидію, але це залежить від кількості мешканців та сукупності їх доходів, а також, від цього підвищується вартість комунальних платежів. В 2009 році [PERSON] мала намір у добровільному порядку знятися з реєстрації, для чого вона особисто заповнила відповідну заяву в органах місцевого самоврядування, але в останній момент передумала і на сьогодні категорично відмовляється знятися з реєстраційного обліку з вказаного місця проживання, що змусило [PERSON] звернутися до суду. Просить суд, визнати [PERSON], [INFO], уродженку [INFO] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: вул. Комсомольська, буд.30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області з дня її вибуття. Стягнути судові витрати на користь позивачки. Згідно ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 14.05.2015 року до справи була залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача, а саме орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області. 18.05.2015 року до суду від представника відповідачки [PERSON] надійшли заперечення на уточнену позовну заяву (а.с. 48-49). В обґрунтування позиції представник відповідачки зазначила, що належних доказів щодо підтвердження обставин, викладених в позові про звернення позивачки до відповідачки з питання добровільного зняття з реєстраційного обліку з боку [PERSON] не було надано. Ці обставини не відповідають дійсності, так як позивачка до відповідачки з таким прохання взагалі не зверталася. Далі в запереченнях вказується на те, що відповідачка та син позивачки [PERSON] є колишнім подружжям. Від шлюбу вказані особи мають дітей, а саме: дочку [PERSON], [INFO], дочку [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. За рішенням суду в квітні 2010 року шлюб між ними розірвано. Відповідно до записів про реєстрацію в домовій книзі відповідачка зі згоди позивачки (матері [PERSON]В.) зареєструвала своє постійне місце проживання в спірному житловому будинку з 01.11.2005 року і залишається зареєстрованою в ньому до теперішнього часу. З моменту реєстрації у відповідачки на підставі ст.ст. 401, 405 ЦК України виникло право користування чужим майном (сервітут). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України позивач виходив з того, що відповідачка як член сімї власника житла не проживає в ньому без поважних причин понад один рік. Крім того, [PERSON] не відмовлявся від права користування майном позивача у добровільному порядку і передбачений ч.2 ст. 405 ЦК України строк на момент предявлення позову ще не настав. Вимоги про припинення сервітуту відповідачки на спірне житло за п. 1, 2 ч. 4 ст. 406 ЦК України у звязку із припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (розірвання шлюбу) власник будинку в суді на заявляла. 27.05.2015 року до суду представником відповідачки [PERSON] були надані доповнення до заперечень на уточнену позовну заяву (а.с. 74-75), в яких вказано на те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог. З документів долучених до матеріалів справи вбачається, що у будинку за адресою: вул. Комсомольська, 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області є зареєстрованими: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до положень ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому спосіб має бути адекватним та відповідати порушеному праву. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Далі в додаткових запереченнях на позов представник відповідачки вказує на те, що відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членом сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником та ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка та син позивачки [PERSON] колишнє подружжя, від шлюбу мають дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 1999, 2000, [INFO] відповідно. Рішенням суду у квітні 2010 року їх шлюб розірвано. Відповідно до записів про реєстрацію в домовій книзі відповідачка за згодою [PERSON] (матері [PERSON]В.) зареєструвала своє постійне місце проживання в спірному житловому будинку з 01.11.2005 року і залишається зареєстрованою в ньому і до теперішнього часу. Таким чином, вона ще в 2010 році перестала бути членом сімї наймача внаслідок розірвання шлюбу з наймачем будинку. Ще в запереченнях зазначено, що згідно пояснень свідка, опитаного в судовому засіданні від 18.05.2015 року позивачка не проживає і ніколи не проживала в будинку за адресою: вул. Комсомольська, 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. Тому, відповідно, не могла вести спільне господарство з відповідачкою. [PERSON] не може вважатися членом сімї позивачки. А отже, предявлення позивачкою [PERSON] позову на підставі ст. 405 ЦК України є безпідставним, оскільки дана стаття передбачає можливість визнання таким, що втратив право користування житлом, члена сімї власника житла, якою [PERSON] ніколи не була і не є. На підставі цього та оскільки [PERSON] не є членом сімї власника, то відсутні підстави для задоволення позову, заявленого на підставі ст. 405 ЦК України, тому позивачці слід відмовити у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Далі в доповненнях до заперечень на позов вказано, що згідно норм діючого законодавства (ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України, ст. 9 ЖК України) кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, твердження позивачки стосовно того, що реєстрація місця проживання [PERSON] у будинку за адресою: вул. Комсомольська, 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області впливає на реалізацію її прав як власника будинку повинно бути підтверджено належними та допустимими доказами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні. З приводу питання щодо стягнення судового збору в доповненнях до заперечень на позов зазначено, що відповідачка є багатодітною матірю, яка на даний час ніде не працює, має на утриманні та вихованні шістьох неповнолітніх дітей. Син позивачки [PERSON] добровільної допомоги по утриманню дітей не надає. На даний час має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 59\~602,89 грн. Тому, стягнення з неї судових витрат поставить її у скрутне матеріальне становище. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, справа розглянута без її участі, проти чого не заперечували учасники процесу. Представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову у повному обсязі з урахуванням уточнень. Пояснив суду, що [PERSON] є власницею житлового будинку, який розташований за адресою: вул. Комсомольська, 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. Вказаний будинок позивачка отримала в спадок від своєї матері та в установленому порядку оформила своє право власності на нього. 01.04.2004 року [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою та деякий час там проживала. 01.11.2005 року за усною домовленістю у вказаному будинку була зареєстрована відповідачка [PERSON], яка була дружиною сина позивачки [PERSON] Спільне життя подружжя не склалося і з квітня 2006 року відповідачка виїхала з її будинку. 22 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] за рішенням суду розлучилися. Таким чином, відповідачка з квітня 2006 року в будинку позивачки не проживає та вибула на інше постійне місце проживання. Згідно останніх відомостей про місце проживання відповідачки встановлено, що на теперішній час вона проживає в житловому будинку, який знаходиться за адресою: вул. Південна, 5, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. Вказаний житловий будинок відповідачка придбала за грошові кошти, але своє право власності в установленому порядку не оформила. Відповідачка отримує від держави матеріальну допомогу і для її надання було обстежено її місце проживання саме за останнього адресою фактичного проживання. Отже, [PERSON] з 2006 року з будинку позивачки не проживає, будинком не користується, повністю припинила виконувати обовязки члена сімї, повязані з утриманням, оплатою житлового приміщення та сплатою комунальних послуг. Відповідачка не проживає у спірному будинку понад 1 рік, а саме більше 9-ти років, за домовленістю між позивачкою та [PERSON] остання обіцяла самостійно знятися з реєстрації, але цього не зробила. Позивачка зверталась до відповідачки з проханням знятися в добровільному порядку з реєстрації, так як вона мала намір звернутися для оформлення субсидії, це саме підтвердила сама [PERSON] своїми поясненнями в судовому засіданні. В 2009 році відповідачка в органах місцевого самоврядування добровільно заповнювала заяву про зняття з реєстрації по місцю проживання, але в останній момент передумала і на теперішній час відмовляється це зробити. Така поведінка відповідачки змусила позивачку звернутися до суду. На теперішній час позивачка має намір продати житловий будинок за адресою: вул. Комсомольська, 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Та обставина, що відповідачка є зареєстрованою за вказаною адресою, перешкоджає позивачці в повній мірі реалізувати своє право володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві особистої приватної власності майном. Оскільки обставини, наведені в позовній заяві, докази, які їх підтверджують свідчать про не проживання відповідачки у вказаному будинку, більше встановленого строку, тому представник позивачки вважає, що є всі підстави для визнання даної особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності. З питання розподілу судових витрат, представник позивачки зазначив, що сукупний дохід відповідачки, а саме більше 6000 грн., дозволяє їй сплатити суму судового збору в розмірі 243,60 грн. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю і пояснила суду, що десь у квітні 2015 року до неї додому приїздила позивачка [PERSON] та просила виписатись з її будинку добровільно, пояснюючи це тим, що вона хоче оформити субсидію. На це відповідачка сказала, що випишеться трохи пізніше, так як зараз у неї немає часу, бо у дітей випускний і підготовка до нього забирає увесь час. [PERSON] та її син [PERSON] зовсім відмовилися від старших трьох дітей відповідачки, ніякої допомоги по їх утриманню їй не надають. На теперішній час, позивачці немає де прописатись, а так як для отримання допомоги від держави необхідно мати зареєстроване місце проживання, то вона не хоче зніматись з реєстрації у спірному будинку. Зараз відповідачка з шістьма дітьми та співмешканцем проживають у будинку за адресою: вул. Південна, 5, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. Колишня власниця цього будинку померла, а її дочка продала його відповідачці за 10000 грн., про що була складена розписка. Загальна сума, за яку домовлялися продати будинок складала 18\~000 грн. Дочка власниці проживає в м. Донецьку і за тієї ситуації, яка там склалася, вона відмовляється переоформляти документи на будинок. З документів на будинок у відповідачки є тільки домова книга, письмової угоди так ніхто з нею і не уклав. Оформити своє право власності на вказаний будинок відповідачка не має можливості. У будинку позивачки за адресою: вул. Комсомольська, 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області особистих речей відповідачки не залишилося. У 2006 році (точної дати [PERSON] не памятає) відповідачка пішла від [PERSON] та поїхала до своєї бабусі в с. Цвіткове Гуляйпільського району Запорізької області, на той час її дочці [PERSON] було три роки. Потім з цього села вона поїхала в с. Тернувате Новомиколаївського району Запорізької області, де проживала з іншим чоловіком, від якого народила двох дітей. Після того, відповідачка з пятьма дітьми повернулася до смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області, де стала винаймати квартиру по вул.Ватутіна. Через деякий час, вона перебралася в будинок по вул. Південній, 5 цього ж населеного пункту, де проживає і зараз з батьком її наймолодшої дитини сина [PERSON], [INFO]. Відповідачка зазначила, що дійсно в 2009 році вона самостійно заповнювала в селищній раді заяву на зняття з реєстрації зі спірного будинку, чому не зробила цього остаточно вже не памятає. На теперішній час, відповідачка як мати шістьох дітей отримує допомогу від держави, яка складає десь трохи більше ніж 6000 грн. Також, відповідачка вказала на те, що вона отримує аліменти від батька її двох середніх дітей та дуже рідко аліменти на суму 300 грн. від [PERSON], який має заборгованість перед відповідачкою більше 50\~000 грн. Органи опіки та піклування, а також служба у справах дітей приходили та обстежували умови проживання сімї за адресою фактичного проживання, а саме по вул. Південній, 5 в смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. Відповідачка визнала, що більше 9-ти років не проживає в будинку позивачки, але зазначає, що їй ніде зареєструвати своє місце проживання і тому вона заперечує проти задоволення позову. Представник позивачки [PERSON] позов не визнала повністю та наполягала на відмові в його задоволенні. Пояснила суду, що відповідно до ст. 16 ЦК України особа вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. [PERSON] не є членом сімї позивачки і тому застосування ст. 405 ЦК України в цьому випадку неможливе. Частина 2 ст. 64 ЖК УРСР передбачає, що до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членом сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником та ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка та син позивачки [PERSON] колишнє подружжя, від шлюбу мають дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 1999, 2000, [INFO] відповідно. Рішенням суду у квітні 2010 року їх шлюб розірвано. Відповідно до записів про реєстрацію в домовій книзі відповідачка за згодою [PERSON] (матері [PERSON]В.) зареєструвала своє постійне місце проживання в спірному житловому будинку з 01.11.2005 року і залишається зареєстрованою в ньому і до теперішнього часу. Таким чином, вона ще в 2010 році перестала бути членом сімї наймача внаслідок розірвання шлюбу з наймачем будинку. Те, що [PERSON] не є членом сімї позивачки, також підтверджується поясненнями свідка в судовому засіданні від 18.05.2015 року. Позовні вимоги за ст. 406 ЦК України в позові не містяться, а тому позов не може бути задоволений. Також, представник відповідачки вважає, що реєстрація [PERSON] у спірному будинку ніяким чином не порушує прав самої позивачки і не заважає їй здійснювати своє право власності. Протилежного [PERSON] не довела і не надала суду належних тому доказів. Щодо стягнення з відповідачки суми судового збору її представник зазначила, що [PERSON] є багатодітною матірю, допомоги, яку вона отримує від держали їй вистачає лише на саме необхідне для дітей. Син позивачки [PERSON] зовсім не сплачує аліменти на їх утримання, має заборгованість по їх сплаті станом на 13.05.2015 року розміром 59\~602,89 грн. Відповідачка на даний час ніде не працює, тому сплата суми судового збору поставить [PERSON] у скрутне матеріальне становище. Представник третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надав, тому справа розглянута без його участі, проти чого не заперечували учасники процесу. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідка, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Гуляйпільської державної контори Запорізької області від 25.12.2003 року [PERSON] отримала у спадок після смерті її матері [PERSON] житловий будинок № 30, що знаходиться по вул. Комсомольській, с. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області, розташований на земельній ділянці площею 676 кв.м, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області 04 листопада 1958 року по реєстру за № 1952, що стверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Пологівським державним комунальним підприємством «Імпульс» від 17.12.2003 року за №2323034. На зазначеній земельній ділянці розташовано: А-житловий будинок, шлаколиті, жилою площею 24,9 кв.м, а`-ганок; а``- козирок; Б-літня кухня-сарай, шлаколиті; Д-вбиральня, дерево; Г-колодязь; 1-паркан; В-басейна; 2-ворота; 3-паркан; 4-хвіртка. Свідоцтво зареєстроване в реєстрі за № 2929, спадкова справа № 534 за 2003 рік (а.с.15). Відповідно до [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Пологівським державним комунальним підприємством «Імпульс» за № 2558805 від 14.01.2004 року, реєстраційний номер 3992685, номер запису 2667 в книзі 10, [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказаний житловий будинок в установленому порядку. У [PERSON] зазначається, що житловий будинок, розташований за адресою: вул. Комсомольська, 30, сел. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області належить на праві приватної власності [PERSON], частка 1/1 (а.с.14). Згідно домової книги на будинок № 30 по вул. Комсомольській в смт. Залізничному Гуляйпільського району Запорізької області [PERSON] є домоволодільцем і зареєстрована за вказаною адресою 01.04.2004 року. Також, в цьому будинку зареєстрованою з 01.11.2005 року є і відповідачка [PERSON] (а.с. 8-11, 52-54). Реєстрація місця проживання вказаних осіб, також підтверджується копіями паспортів громадян України на імя [PERSON] (а.с. 7) та [PERSON] (а.с. 13). Син позивачки [PERSON] був зареєстрований у спірному житловому будинку пізніше відповідачки, а саме з 20.12.2010 року, але на час розгляду справи був знятий з реєстрації місця проживання 15.05.2015 року та зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 51-54). Згідно заяви № 15 про зняття з реєстрації місця проживання від 25.06.2009 року, завіреної секретарем Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області від 30.06.2009 року встановлено, що [PERSON] просила зняти її з місця реєстрації проживання за адресою: [INFO], так як мала намір зареєструвати місце проживання за адресою: [INFO]. Разом з нею просила зняти з реєстрації місця проживання її дітей віком до 15 років: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], 29.09.2003 року (а.с. 5,96). В судовому засіданні всіма учасниками процесу були визнані ті обставина, що на час реєстрації місця проживання відповідачки у спірному будинку [PERSON] та син позивачки [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, а також, що така реєстрація відбулася зі згоди власника будинку [PERSON], а тому згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, ці обставини не підлягають доказуванню. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 22.04.2010 року, про що було складено відповідний актовий запис № 22, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЖС № 108845, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гуляйпільського районного управління юстиції у Запорізькій області від 07.04.2015 року (а.с. 12). Згідно довідки Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за № 120 від 25.02.2008 року зазначено, що гр. [PERSON], яка проживала в [INFO], згідно даних по господарської книги № 2 на 2006-2010 рік вибула 07 грудня 2006 року в с.Тернувате, Новомиколаївського району Запорізької області і на даний час в селищі не проживає (а.с. 17). Згідно довідки Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за № 138 від 15.04.2009 року зазначено, що гр. [PERSON], зареєстрована за адресою: [INFO], але не проживає там з 07.12.2006 року. Даний факт підтвердили сусіди під час бесіди (а.с. 16). Згідно довідки виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за № 113/04 від 06.04.2015 року зазначено, що гр. [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [INFO], з квітня 2006 року за вказаною адресою не проживає. На даний час, гр. [PERSON] проживає за адресою: [INFO] (а.с.17). Згідно довідки виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за № 161/06 від 14.05.2015 року зазначено, що гр. [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: [INFO] та проживає за адресою: [INFO] ніде не працює, ніде не працювала і трудової книжки немає (а.с.39). [PERSON] є матірю багатодітної сімї, що підтверджено копією посвідчення батьків багатодітної сімї № 006161, серії АР № 006161, виданим відділом у справах сімї, молоді та спорту Гуляйпільської райдержадміністрації від 26.03.2012 року, строк дії вказаного посвідчення до 12.09.2025 року (а.с.40). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, наданої державним реєстратором реєстраційної служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області за номером 38086284 від 26.05.2015 року за запитом відносно фізичної особи [PERSON] щодо права власності, інших речових прав, іпотек та обтяжень відомості відсутні (а.с.71-73). Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що відповідачка проживала з [PERSON] та малолітніми їх дітьми за адресою: вул. Комсомольська, 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. Хто є власником цього будинку свідку не відомо, він лише знав, що раніше він належав дідові [PERSON] Вказав на те, що вже більше чотирьох років [PERSON] не проживає за вказаною адресою. На теперішній час, вона проживає на краю села по вул. Південній. Точно надати відповідь на питання чи проживала в цьому будинку позивачка [PERSON] він не зміг, а також ним не було названо дати, з якої саме відповідачка [PERSON] не проживає у спірному будинку. З пояснень відповідачки [PERSON] в судовому засіданні було встановлено, що вона дійсно не проживає за місцем своєї реєстрації з 2006 року. З якої саме дати вона не памятає, зазначила лише, те, що коли вона покинула будинок її дочці [PERSON], [INFO], було три роки. Також, відповідачка визнала той факт, що позивачка зверталася до неї з проханням знятися з реєстрації у її будинку добровільно. Не заперечувала [PERSON] і того, що вона заповнювала заяву про зняття з місця реєстрації у 2009 році, так як мала намір проживати в [INFO]. Відповідачка на теперішній час, проживає в будинку, за який вона сплатила кошти, але не оформила своє право власності належним чином. За новим місцем проживання [PERSON] отримує соціальну допомогу від держави для малозабезпечених сімей. Доказів того, що причиною залишення будинку по вул. Комсомольській, 30 в смт. Залізничному Гуляйпільського району Запорізької області була негативна поведінка її колишнього чоловіка [PERSON] відповідачка не надала. Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. \~Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також згідно ч. 1 ст. 319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 7 цієї ж статті вказує, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.\~ Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об'єктом права приватної власності. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України\~ власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення\~ перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи,\~ які спільно проживають,\~ пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сімї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сімї має також і особа, яка перестала бути членом сімї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вирішуючи питання чи має певна особа статус «члена сімї» чи ні,\~необхідно виходити з наступного. У рішенні Конституційного суду України\~ у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сімї» Конституційний Суд України виходить з обєктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сімї. Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням дозволяє віднести до членів сімї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сімї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сімї; члени сімї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сімї колишнього власника житлового приміщення. Згідно абз. 2 та абз. 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014\~року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п. 39 вказаної Постанови члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут,\~частина перша 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Таким чином, судом було встановлено, що з добровільної згоди власника будинку [PERSON] 01.11.2005 року [PERSON] була зареєстрована у житловому будинку за адресою: вул. Комсомольська, 30, смт. Залізничне Гуляйпільського району Запорізької області. На час реєстрації [PERSON] перебувала у шлюбі з сином позивачки [PERSON] і доводилась власнику будинку невісткою, тобто набула статус члена сімї власника. Окремої угоди щодо умов користування житлом між сторонами укладено не було. [PERSON] вже більше 9-ти років не проживає у спірному будинку, особистих її речей там не залишилося. Поважність причин її відсутності не встановлена та не доведена. Будь-якої іншої домовленості між власником будинку та відповідачкою щодо збереження за нею житла не було. За таких обставин суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги позивача полягали у визнанні [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням з дня її вибуття. При цьому, суд зазначає, що під час судового розгляду справи не вдалося встановити точної дати, з якої відповідачка відсутня за місцем реєстрації та правового обґрунтування саме такої вимоги, а тому суд вважає за необхідне визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням з 01.01.2007 року. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. З питання щодо стягнення суми судових витрат суд зазначає наступне. Як було встановлено в судовому засіданні з пояснень відповідачки [PERSON] вона отримує соціальну допомогу близько 6000-7000 тис. грн. на місяць та аліменти від чоловіка, який є батьком її двох середніх дітей. Проживає вона зі співмешканцем, який є батьком її найменшої дитини, відомостей про його дохід немає. Також, з боку її колишнього чоловіка [PERSON] є наявними платежі в розмірі 300 грн. в рахунок аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості боржника по аліментах, складеного державним виконавцем ВДВС Гуляйпільського РУЮ Запорізької області від 14.05.2015 року (а.с. 76). За таких обставин суд вважає, що [PERSON] має змогу сплатити суму судового збору на користь позивача, яку остання сплатила при предявленні позову в розмірі 243,60 грн. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial