Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

12.12.2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 08.09.2001 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, який згідно рішення суду був розірваний. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно їй по праву приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Позивач зазначає, що відповідач, який є її колишнім чоловіком, зареєстрований за адресою належного їй будинку з 28.03.2014 року, але фактично не проживає у вказаному будинку з серпня 2016 року і по теперішній час. Фактично відповідач проживає за іншою адресою, про що позивачці стало відомо під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу, а також справи про поділ спільного майна подружжя. У своїх позовних заявах у вищевказаних справах [PERSON] вказував адресу проживання [ADDRESS]. Також у судовому засіданні під час розгляду справи про поділ майна подружжя [PERSON] надав суду покази, з яких вбачалось, що у нього є інша родина, з якою він проживає. На даний час між сторонами не існує домовленості, яка б свідчила про наявність у відповідача права проживання в будинку позивача, а реєстрація місця проживання відповідача за вищевказаною адресою накладає на позивача додаткові зобов'язання перед комунальними службами, вартість послуг які вираховуються з кількості зареєстрованих осіб, що створює невиправдані витрати з боку позивачки, а також створює інші незручності і обмеження у повноправному володінні і розпорядженні належним позивачу будинком. На підставі викладеного позивач просила визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] Позивач в судовому засіданні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові, просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надавши суду відзив на позовну заяву, в якому послалась на передчасність позовних вимог. Також зазначила, що заявлені вимоги не узгоджуються з вимогою ст. 405 ЦК України, відповідно до якої право користування житловим приміщенням зберігається і за колишніми членами сім'ї власника житла, а розірвання шлюбу не є підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, як член сім'ї власника, шлюбні відносини між учасниками даної справи припинено у березні 2017 р., тому саме з моменту розірвання шлюбу потрібно вираховувати строк в один рік. На підставі викладеного просила в задоволенні позову відмовити. Позивач надала суду відповідь на відзив представника відповідача, з якого вбачається, що судовим рішенням про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 27.03.2017 року, підтверджується те, що вже на момент звернення до суду 29.08.2016 року з позовом про розірвання шлюбу відповідач не вважав себе членом спільної з позивачем сім'ї і у своєму позові стверджував, що шлюбні відносини фактично припинені, сторони не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Відповідач вибув на постійне проживання в інше жиле приміщення в місті Фастові ще будучи формально членом сім'ї і станом на 29.08.2016 року вже не проживав в належному позивачу будинку. Вислухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за індексним номером 18816661 від 11.03.2014 року /а.с.7/. В належній позивачці житловому будинку зареєстрований [PERSON] (чоловік позивачки), що підтверджується витягом з будинкової книги на будинок [ADDRESS] Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.03.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище «[PERSON]» /а.с.14/. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Фастівської міської ради від 17.10.2017 року вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з серпня 2016 року і по теперішній час не проживає /а.с.13/. Допитані в судому засіданні свідки [PERSON] (рідна сестра позивачки) та [PERSON] (матір позивачки), повідомили, що [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки, який 12.08.2016 року покинув будинок та не повертався. Причиною цьому став факт того, що у відповідача є інша сім'я, в якій він і проживає. Як зазначалось, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року, яке набрало законної сили 27.03.2017 року, шлюб між сторонами було розірвано. Звертаючись у серпні 2016 року до суду із вимогами про розвівання шлюбу [PERSON] зазначив, що сторони проживають окремо, у позовній заяві адресою свого місця проживання вказав - [ADDRESS] Таким чином, самим відповідачем підтверджено, що він не проживає з [PERSON], місцем реєстрації та фактичного проживання якої є - [ADDRESS], саме з серпня 2016 року, тому можна стверджувати, що він не проживає за місцем реєстрації з цього ж часу, тобто більше року. Крім того, з рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05.09.2017 року, яке прийнято за насідком розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя вбачається, що обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] послався на не проживання однією сім'єю з [PERSON] з вересня 2016 року. Наведені факти не є преюдицією при розгляді цієї справи, однак беззаперечно вказують на власну позицію відповідача стосовно часу сумісного проживання з позивачкою. При цьому, ключовою обставиною для вирішення цього спору є саме період не проживання відповідача у будинку, який законодавець не ототожнює та не ставить в залежність від юридичного факту, яким є припинення сімейних відносин у зв'язку із розірванням шлюбу за рішенням суду, що спростовує посилання сторони відповідача на те, що термін відсутність за місцем реєстрації відповідача необхідно обчислювати починаючи з дня розірвання шлюбу. Заперечуючи проти позову сторона відповідача вказувала, що за місцем реєстрації [PERSON] перестав проживати не з власної волі, однак такі доводи спростовуються наведеним вище обґрунтуванням. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON], як власниця будинку перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив будинок [ADDRESS], будь-які його особисті речі у будинку відсутні. Протягом всього часу відсутності за місцем реєстрації він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив, ані до позивача, ані до суду з вимогами про примусове вселення або про усунення йому перешкод у користуванні будинком не звертався. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив. Відповідач не надав суду доказів вимушеного залишення ним будинку, що позивач створювала перешкоди у користуванні нею спірним будинком та що мала місце протиправна поведінка позивачки до нього. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] порушено не було, відповідач відсутній в спірному будинку понад один рік без поважних причин, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] Крім того, вирішуючи спірне питання у урахуванням співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідач, ключовими обставинами є те, що: - відповідач вселився у житло правомірно, однак у даний час після припинення сімейних стосунків з позивачкою правові підстави для його проживання там відсутні - без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві; власнику-позивачу житло потрібне для проживання і вона категорично не згодна на будь-які форми користування відповідачем цим приміщенням; відповідач має місце проживання у [ADDRESS], що вказує на те, що втрата права користування спірним житлом не призведе до відсутності місця для проживання. Тобто у цьому випадку базова потреба відповідача у житлі забезпечена. При цьому, нагальність, невідкладність визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідач посилається на те, що будинок у [ADDRESS] придбаний сторонами за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто відповідач є власником частини будинку, частки якого в натурі сторонам не виділені, тому позовні вимоги порушують право власності відповідача. Суд відхиляє такі посилання відповідача з огляду на те, що спірний будинок в [ADDRESS] та відповідні права щодо нього були предметом розгляду судом у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, які були залишені без задоволення відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05.09.2017 року, яке набрало законної сили /а.с.15-18/. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 03 березня 2010 року, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS], що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка була видана [PERSON] на підставі Рішення Фастівської міської ради № 1/2-LXI-У від 18 грудня 2009 року. Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, Серія [NUMBER] від 11 березня 2014 року, житловий будинок № [ADDRESS] по праву приватної власності за реєстровий за [PERSON]. З наведеного можна констатувати, що згідно з правовстановлюючими документами право власності на спірне майно має виключно позивач [PERSON]. Жодного доказу, який би свідчив про право власності відповідача на спірне майно, в матеріалах справи немає. Немає з цього приводу і рішень суду. Це припущення, яке не може бути покладено в основу рішення. Підстави (право власності відповідача на частину спірного майна), на основі чого можна стверджувати про порушення його прав, об'єктивно не існує. При цьому суд зауважує, що позивачем правовою підставою звернення до суду визначені положення ст.71, 72 Житлового кодексу України, які встановлюють, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На думку сторони відповідача, у спірних правовідносинах відсутні підстави для застосування статей 71, 72 ЖК УРСР стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним, оскільки вони регулюються положеннями ст. 405 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволені позову. Так, перевіряючи, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту права власності у цій ситуації закону, засадам цивільного судочинства і праву відповідача на повагу до його приватного життя і житла, суд частково погоджується з доводами відповідача, з приводу чого зазначає наступне. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому, ст. 5 ЦПК України встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звертаючись до суду з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71, 72 ЖК України позивач помилково обрав саме ці правові норми, оскільки будинок знаходиться у приватній власності, а положення ст. 71, 72 ЖК України регулюють правовідносини між наймачами жилих приміщень та членами їх сімей з приводу користування житловою площею у приміщеннях державного та громадського житлового фонду, а не у приміщеннях, які належать особам на праві власності. Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюється нормами, передбаченими главою 32 ЦК України, зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України, і не може регулюватися нормами ЖК України, як зазначено в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року. Реалізація встановлених конституційних гарантій відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. При цьому, позивач хоча і вказує правовою підставою звернення до суду норми ЖК УРСР, однак мотивами звернення до суду є саме відсутність колишнього члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік, що відповідає змісту ст. 405 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. За встановлених обставин норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у позові з підстав невірного зазначення норми права як підстави звернення до суду, коли порушене право, підстава звернення до суду та матеріально-правовий спосіб правового захисту визначений вірно та відповідає законній формі способу захисту - можливості втрати особою права на користування житлом (ст. 405 ЦК України). Відмова у позові з цих підстав може свідчити про порушення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З огляду на наведене, суд дійшов до висновку, що за умов, що власники майна вимагає і має право на захист права власності, по відношенню до потреб відновлення порушеного права власності позивач обрала належний спосіб захисту - припинення дії, яка порушує їх право, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом. Правовою підставою для захисту є положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 391 ЦК України, законною формою обраного способу - можливість втрати особою права на користування житлом (ст. 405 ЦК України) як доречний інструмент захисту права власника у цій справі. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved