Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

10.09.2014 року [PERSON] звернувся поштою до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 260 960 грн., пеню у розмірі 156 576 грн., суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 95 772,32 грн., три відсотки річних у розмірі 27 497,31 грн., судові витрати. В обґрунтування вимог посилається на те, що 11.03.2011 року між ним та відповідачем укладено договір позики на суму 480 000 грн. строком до 11.09.2011 року. Відповідач частково виконав свої зобов'язання, сплативши йому позику лише у розмірі 219 040 грн. Решту суму позики відповідач не повернув до теперішнього часу. Договором позики передбачено, що у разі несвоєчасного повернення позики, позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки. Також просить відповідно до ст. 625 ЦК України стягнути за період з 11.09.2011 року по 16.03.2015 року три відсотки у розмірі 260 960 грн, за період з листопада 2011 року по лютий 2015 року стягнути борг з урахуванням індексу інфляції у розмірі 95 772,32 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Зазначив, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позивач вчасно 10.09.2014 року звернувся до суду з позовом. Відповідач та його представник позов не визнали повністю, просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Представник зазначив, що строк позовної давності минув, оскільки провадження Зміївським районним судом Харківської області відкрито 17.12.2014 року, саме з цього часу вважається, що позивач звернувся до суду. Оскільки трирічний строк позовної давності до основної вимоги минув, то минув річний строк давності до вимоги про стягнення пені. Відповідач підтвердив, що він укладав з позивачем договір позики, однак грошові кошти не передавались, це були торгівельні відносили, використовувались нелегальні гроші. Також зазначив, що частину коштів він повернув позивачеві. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до оригіналу нотаріально посвідченого договору позики від 11.03.2011 року, укладеного між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником), позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з п. 1.2 договору, позикодавець передає на умовах цього договору у власність позичальникові грошові кошти у сумі 480 000 грн. Позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Відповідно до п. 2.1 договору, позика надається строком до 11.09.2011 року. Згідно з п. 2.2 договору, сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші в розмірі передбаченому договором, до його підписання та нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 3.2 договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у тій сумі, у той строк та в тому порядку, що встановлені цим договором. В судовому засіданні представник позивача, проти чого не заперечував відповідач, зазначив, що відповідач частково у розмірі 219 040 грн. повернув позику, залишок позики не повернуто відповідачем до теперішнього часу. Таким чином, відповідач зобов'язаний повернути позику у розмірі 260960 грн. (480000 - 219040 = 260960) Згідно з п. 4.1, п. 4.5, п. 4.8, п. 4.12 договору, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, роз'яснено нотаріусом. Усі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмету цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором. Сторони взаємно стверджують, що вони однаково розуміють значення, зміст, умови та правові наслідки вчиненого ними правочину, розуміють природу договору та свої права та обов'язки, що відсутній примус з боку третіх осіб до укладання та підписання цього договору. Вони укладають цей договір за справжньою волею відповідно до їх дійсних намірів, що відповідають їх вільному волевиявленню, укладають договір на вигідних для них умовах, всі питання врегульовані цим договором та вони не мають заперечень щодо кожної з умов правочину, також стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Зміст статей 1046-1047, 1049-1052 ЦК України щодо поняття, свободи змісту, строку, ціни договору, щодо укладання та форми договору, щодо змісту, умов, прав та обов'язків за договором позики. Посилання відповідача на те, що грошові кошти не передавались, що між ними були торгівельні відносили, використовувались нелегальні гроші тощо, суд до уваги не приймає, оскільки всупереч вимог ст. 60 ЦПК України відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження цих обставин. Більш того, твердження відповідача спростовуються нотаріально посвідченим договором позики від 11.03.2011 року (п. 4.1, п. 4.5, п. 4.8, п. 4.12 договору) з гідно з яким, відповідачу при укладанні договору роз'яснювалось нотаріусом вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків договору позики, що укладається сторонами, права та обов'язки за договором, відповідач стверджував про відсутність будь-якого тиску з приводу підписання договору тощо. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦПК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі викладеного, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми позики у розмірі 260960 грн. підлягають задоволенню. З приводу заяви відповідача про застосування строків позовної давності до вимог щодо стягнення суми позики суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 2.1 договору, позика надається строком до 11.09.2011 року. Отже, строк позовної давності починається з 12.09.2011 року, а закінчується - 12.09.2014 року. Згідно зі ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦК України, письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Як вбачається з відбитку штампу поштового відділення на конверті, який надійшов до Зміївського районного суду Харківської області 16.09.2014 року (а.с. 6), позивач здав позовну заяву до поштового відділення - 10.09.2014 року. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 255, 260 ЦК України, позивач вважається таким, що звернувся до суду своєчасно - 10.09.2014 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Посилання представника відповідача на те, що днем звернення до суду вважається день відкриття судом провадження (17.12.2014 року) на увагу не заслуговують та не ґрунтуються на вимогах ЦК України. Аналогічні вимоги містяться в ч. 6 ст. 70 ЦПК України, згідно з якою строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку. А згідно з ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Тому залишення Зміївським районним судом Харківської області позовної заяви без руху 26.09.2014 року, відкриття провадження по справі 17.12.2014 року правового значення для визначення строку позовної давності не має; визначальним фактом є день звернення позивача до суду з позовом, в даному випадку здійснене позивачем через поштовий зв'язок 10.09.2014 року. У зв'язку з цим, заява відповідача про застосування строку позовної давності до основної вимоги щодо стягнення основної суми боргу за позикою задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 3.2.2 договору, у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня, з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Враховуючи, що відповідачем заявлено вимоги про застосування строку позовної давності, то пеня нараховується в межах річного строку - з 10.09.2013 року по 10.09.2014 року. Облікова ставка НБУ за період: з 13.08.2013 року становить 6,5%; з 15.04.2014 року - 9,5%; з 17.07.2014 року - 12,5%; з 13.11.2014 року - 14,0%. З урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності суд вважає необхідним зменшити розмір пені та здійснити нарахування пені за вказаний період в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. У зв'язку з цим, стягненню з відповідача підлягає пеня за подвійною ставкою НБУ за період з 10.09.2013 року по 10.09.2014 року у розмірі 42811 грн. 73 коп. (за період з 10.09.2013 по 14.04.2014 рр.: 260960 х 0,13 х 217 / 365 = 20 168,99 грн.; за період з 15.04.2014 по 16.07.2014 рр.: 260960 х 0,19 х 93 / 365 = 12633,32 грн.; за період з 17.07.2014 по 10.09.2014 рр.: 260960 х 0,25 х 56 / 365 = 10 009,42 грн.; 20 168,99 + 12633,32 + 10 009,42 = 42811,73) Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи, що прострочення виконання договору поруки почалось з 12.09.2011 року, то три відсотки річних від простроченої суми позики за період з 12.09.2011 року по 16.03.2015 року становить 27497 грн. 31 коп. (260 960 х 0,03 х 1282 / 365 = 27 497,31) Таким чином, з відповідача підлягає стягненню три відсотки річних від простроченої суми позики у розмірі 27497 грн. 31 коп. Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача борг з урахуванням індексу інфляції, починаючи з жовтня 2011 року по лютий 2015 року. Індекс інфляції за такі періоди встановив за: жовтень 2011 року - 100,0%, листопад 2011 року - 100,1%, грудень 2011 року - 100,2%, 2012 рік - 99,8%, 2013 рік - 100,5%, 2014 рік - 124,9%, січень 2015 року - 103,1%, лютий 2015 року - 105,3%. Таким чином, борг з урахуванням індексу інфляції за вказаний період становить 95016 грн. 90 коп. (260 960 х 1 х 1,001 х 1,002 х 0,998 х 1,005 х 1,249 х 1,031 х 1,053 = 355 976,90; 355 976,90 - 260 960 = 95 016,90) У зв'язку з цим, з відповідача підлягає стягненню борг з урахуванням індексу інфляції у розмірі 95016 грн. 90 коп. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК України). При звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір 2610 грн. 20 коп. (243,60 + 2366,60 = 2610,20) (а.с. 1, 19) Після відкриття провадження позивач збільшив позовні вимоги з 260960 грн. до 540805 грн. 63 коп. Враховуючи ціну позову 540805 грн. 63 коп., то сплаті підлягає судовий збір у розмірі 3654 грн. (максимальна ставка судового збору для вимог майнового характеру). Оскільки позов задоволено частково, то згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір присуджується позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (на суму 426 285,94 грн.), тобто у розмірі 2880 грн. 24 коп. (426 285,94 х 3654 / 540 805,63 = 2880,24) Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2880 грн. 24 коп. Оскільки при збільшенні позовних вимог позивачем не було доплачено судовий збір 1043 грн. 80 коп. (3654-2610,20=1043,80), то суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь Держави недоплачений судовий збір, зменшивши суму судового збору, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, та стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1836 грн. 44 коп. (2880,24 - 1043,80 = 1836,44) Права відповідача щодо такого розподілу судових витрат не порушуються, розмір судового збору (2880 грн. 24 коп.), який підлягає стягненню з нього, не збільшився. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial