Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

10 червня 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.12.2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти, зобов'язавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором. Відповідач неналежно виконував свої зобов'язання за кредитним договором, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом (з урахуванням уточнень) про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 317 342,94 доларів США з урахуванням процентів за користування коштами та 93 951,20 грн. пені за порушення строків повернення коштів (т. 1 а.с.а.с. 1, 2, 40, т. 2 а.с.а.с. 124, 125, т. 3 а.с.а.с. 12 - 15, 55 - 59). 13 лютого 2012 року судом було ухвалене заочне рішення про задоволення позову (т. 1 а.с. 54). 29 вересня 2015 року суд своєю ухвалою скасував заочне рішення від 13.02.2012 року, призначивши справу до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с. 92). 07 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору. Ухвалою від 24.11.2015 року у справі за вказаним позовом було відкрите провадження (т. 2 а.с.а.с. 1 - 4, 31). 14 січня 2016 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору була об'єднана з цивільною справою за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 2 а.с. 120). 12 жовтня 2017 року представник [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності (т. 3 а.с. 151). 30 травня 2018 року суд постановив ухвалу про заміну ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником - ТОВ «ФК «Форінт» (т. 3 а.с.а.с. 182 - 188). 05 листопада 2018 року суд своєю ухвалою залишив позов [PERSON] без розгляду (т. 3 а.с.а.с. 230, 231). Представниця позивача до суду не з'явилася, звернувшись із заявою про розгляд справи за її відсутності. Відповідач до суду також не з'явився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантоване право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у яких вона є стороною. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, метою яких є недопущення перетворення судового розгляду у безладний процес. Судом також встановлено, що 14.07.2016 року суд за клопотанням представника [PERSON] призначив у справі судову почеркознавчу експертизу на предмет справжності підпису від його імені у кредитному договорі. При цьому [PERSON] було зобов'язано протягом семи днів від дня постановлення ухвали надати суду необхідну кількість вільних та умовно-вільних зразків його підпису (т. 3 а.с.а.с. 36, 37). Крім повідомлення про такий обов'язок представника безпосередньо у судовому засіданні, копію ухвали від 14.07.2016 року [PERSON] отримав і поштовим зв'язком (т. 3 а.с. 91). Від 14.07.2016 року і до 16.04.2018 року (т. 3 а.с. 176) - тобто протягом двадцяти місяців, [PERSON] (його представник) до суду жодного разу не з'явилися, рухом справи не цікавилися, із заявою про розгляд справи за їх відсутності не зверталися, документи для проведення експертизи не надали, що унеможливило її проведення і стало підставою для поновлення провадження у справі (т. 3 а.с.а.с. 36, 37, 164, 165). У зазначених обставинах суд також вбачає ознаки дій, що підпадають під приписи пункту 1 частини 2 статті 44 ЦПК. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 22.12.2006 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого за договором (портфельного відступлення прав вимоги) від 11.04.2018 року є позивач) та відповідачем було укладено кредитний договір №010/17-41/700 (з додатками), за умовами якого ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» надало відповідачеві кредит у сумі 365 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом (12,0% на рік) з кінцевим терміном повернення - 21.12.2016 року (т. 1 а.с.а.с. 7 - 19, т. 3 а.с.а.с. 182 - 188). Відповідач неналежно виконує свої зобов'язання з повернення кредитних коштів та процентів за ними, і у нього перед позивачем станом на 02.02.2016 року утворилася заборгованість у сумі 317 342,94 доларів США та 93 951,20 грн. відповідно до доданого позивачем розрахунку (т. 3 а.с.а.с. 60 - 72), а саме: -основна заборгованість - 238 462,28 доларів США; -проценти за період від 25.12.2006 року по 25.01.2011 року - 24 434,67 доларів США; -проценти за період від 01.02.2014 року по 28.01.2016 року - 55 455,99 доларів США; -пеня за період від 28.06.2008 року по 25.05.2011 року - 93 951,20 грн. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За кредитним договором ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало відповідачеві певні грошові кошти, про що свідчать матеріали справи, отже вказаний правочин, у розумінні статті 1054 ЦК, було укладено. У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ураховуючи той факт, що відповідач дотепер неналежно виконує свої обов'язки з повернення кредиту та процентів за ним, таке невиконання є порушенням його зобов'язань у розумінні приведеної норми. За правилами, встановленими частиною 1 статті 14 ЦК, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК визначено, що зобов'язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред'являються. За змістом статті 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. З огляду на викладене суд доходить висновку про те, що позов необхідно задовольнити. Між тим, зважаючи на подану представником відповідача заяву про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне задовольнити позов у частині стягнення пені частково. Відповідно до статей 256, 257, частин 1, 2 статті 258, частини 1 статті 260 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ля окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 254 ЦК строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. У відповідності з частиною 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами частин 3, 4 статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ураховуючи викладене, до позову в частині стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені за порушення строків повернення кредитних коштів підлягають застосування приписи частини 2 статті 258 ЦК, що передбачає однорічний строк позовної давності - тобто від 10.06.2010 року по 10.06.2011 року - 32 211,84 грн. У порядку статті 141 ЦПК суд вважає за необхідне також стягнути з відповідача компенсацію понесених позивачем судових витрат у сумі 1 820,00 грн. (т. 1 а.с.а.с. 38, 39).

Outcome: partial