Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

12.03.2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, із залученням третьої особи з боку позивача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – орган місцевого самоврядування, до [PERSON], [PERSON], який неодноразово уточнювала та згідно останніх уточнень просить суд відновити межі її земельної ділянки по першевідведенню, згідно акта наділу земельної ділянки загальною площею 840 кв.м. від 15.10.1985 року; зобов’язати відповідачів не чинити їй перешкод у встановленні меж земельної ділянки по вул.Київська, 69а в смт.Комінтернівське, що знаходиться в неї у користуванні, зобов’язати землевпорядника Комінтернівської селищної ради виміряти її земельну ділянку, згідно акта про встановлення її меж від 15.10.1985 року площею 840 кв.м., де 16.8 м по фасаду на 50 м довжини та 16.8 м ширини в городі, з встановленням-відновленням межових знаків. 19.04.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю третіх осіб з боку відповідача: Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, знесенні самовільно збудованих споруд та поновлення меж земельної ділянки. Ухвалою суду від 18.07.2012 року позови об’єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON], уточнений позов підтримали, позов [PERSON] не визнали та просили в його задоволенні відмовити. В обґрунтування вимог і заперечень представник позивача послалась на наступне. У 1985 році позивачка отримала в спадщину житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами по вул.Київській (колишня вул.Леніна), №69а в смт.Комінтернівське Комінтернівського району Одесь-кої області. Після оформлення своїх спадкових прав на будинок нею одразу же було вирішено питання щодо переоформлення на себе присадибної земельної ділянки, яка була їй передана у користування рішенням загальних зборів уповноважених колгоспу ім.ХХ з’їзду КПРС площею 840 кв.м. зі складанням акту відводу на місцевості, з подальшим затвердженням рішення загальних зборів виконкомом селищної ради. У березні 1986 року [PERSON] у виконкомі Комінтернівської районної Ради отримала дозвіл на забудову земельної ділянки по вул.Київській, 69а в смт.Комінтернівське та отримала паспорт забудовника, де з технічної документації на забудову земельної ділян-ки убачається, що здійснено винос в натуру земельної ділянки площею 840 кв.м. про що складено акт. Коли почався процес приватизації землі [PERSON] звернулася до селищної ради за дозволом на приватизацію присадибної земельної ділянки, яка рішенням селищної ради в 1997 році передана їй у власність у тому же самому розмірі – 840 кв.м. Однак, приватизувати земельну ділянку позивачка не може вже тривалий час, оскільки із сусідами сумежних земельних ділянок іде спір за межи тому, що при обмірі її земельної ділянки з’ясувалося, що вона значно менше розміру, що була їй надана в користування, а в подальшому надано дозвіл на приватизацію. Селищна рада, до якої сторони по справі зверталися за вирішенням спору щодо розмирів і меж земельних ділянок, обмежилася обміром їх земельних ділянок і рекомендувала звернутися до суду. Враховуючи, що суміжні землекористувачі до згоди між собою не пришли, [PERSON] за захистом своїх оспорюваних і невизнаних відповідачами прав вимушена була звернутися до суду. За викладених обставин вважає заяву представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності не обґрунтованої. Необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи вважає і позов [PERSON] до [PERSON], посилаючись на те, що право власності [PERSON] зареєстровано на всі будівлі і споруди, що розташовані на земельній ділянці по вул.Київська, 69а в смт.Комінтернівське, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.09.2005 року. Які будівлі [PERSON] вважає самочинними нею не зазначено, доказів здійснення відповідачкою самочинного будівництва не надано. З наявних в матеріалах справи письмових доказів вбачається, що саме [PERSON] користується земельною ділянкою більшим розміром, ніж зазначено в державному акті на землю, тобто з її боку здійснюються перешкоди [PERSON] на користуванні земельною ділянкою в тому розмірі, що була їй передана в користування. Позивач [PERSON] просила позов задовольнити по підставам, викладеним її представником, доповнивши, що про отримання державного акта сусідом [PERSON] їй відомо не було, з нею межи при складанні акта на ім’я [PERSON] на встановлення в натурі меж земельної ділянки не погоджувалися, ініціали зазначені в акті від 28.03.2000 року та підпис не її. У позові [PERSON] просить відмовити, посилаючись на те, що саме з боку - 2 - [PERSON] порушуються її права і інтереси, що стало підставою для її звернення до суду. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] позов не визнали і в обґрунтування заперечень відповідачка зазначила, що земельні ділянки по вул.Київська (колишня вул..Леніна), №69 і №69а в смт.Комінтернівіське раніше були однією земельною ділянкою, якою користувалася її бабка – [PERSON], нині померла. Після продажу бабкою одного з будинків [PERSON], ділянка була поділена на дві частини. Після смерті бабусі в 1994 році вона оформила на себе будинок, який та залишила їй за заповітом. За закріпленням земельної ділянки до селищної ради не зверталась і на сьогоднішній день ніяких документів на земельну ділянку не має. Який розмір земельної ділянки рахувався за бабусею, не знає. По технічній документації на будинок розмір земельної ділянки становить 1091 кв.м., а скільки фактично, їй не відомо. Користується земельною ділянкою в тому розмірі, яким користувалася бабуся. Свої межи не встановлювала і огорожі не робила. По межи з [PERSON] проходить водовод по якому стоїть огорожа, яку робив чоловік [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] в обґрунтування заперечень зазначив, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування порушення відповідачем її права на земельну ділянку, оскільки правовстановлюючі документи на земельну ділянку, що передбачено законом, не отримала, а посилання на паспорт забудовника та схему виносу земельної ділянки для будівництва і обслуговування будинку, вважає, не належать до документів, що засвідчують право власності або користування земельною ділянкою. З урахуванням того, що порядок користування земельними ділянками сторін існує вже майже 30 років і питання зміни межових знаків раніше не підіймалося, про розмір своєї земельної ділянки позивачу, вважає, було відомо з акта вводу в експлуатацію жилого будинку у 1996 році, просить застосувати строки позовної давності і в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON], [PERSON], позов [PERSON] не визнав, посилаючись на те, що позивачкою не надані докази у в підтвердження порушення її прав зайняттям відповідачкою частини суміжної земельної ділянки. Наполягає, що саме з боку [PERSON] відбулося самовільне зайняття зі здійсненням самочинних забудов на частині земельної ділянки [PERSON], на яку видано державний акт, що стало підставою звернення [PERSON] до [PERSON] з даним позовом. На підставі викладеного просить в позові [PERSON] відмовити, а позов [PERSON] задовольнити. Пояснити чому [PERSON] після смерті чоловіка не оформила своє право власності на спадкове майно, не може. Представник Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області в судове засідання не з’явився, письмові пояснення або заперечення суду не надав, направивши заяву про розгляд справи за його відсут-ність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, в судове засідання не з’явився, причину неявки суду не повідомив, незважаючи на то, що про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, у зв’язку з чим, суд, з урахуванням думки учасників процесу, розглянув справу за його відсутність. Вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Позивач [PERSON] звернулася до суду за захистом своїх оспорюваних відповідачами прав на користування земельною ділянкою в розмірі, наданим їй органом місцевого самоврядування, тобто за захистом своїх немайнових прав. Відповідно до п.1 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, не поширюється. Отже, суд не приймає до уваги заяву представника відповідача [PERSON] щодо застосування до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності. Предметом спору є перешкоди у користуванні позивачем земельною ділянкою, якою вона користується з 1985 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58 Конституції України) до правовідносин у справі підлягають застосуванню норми Земельного кодексу, в редакціях 1970, 1991,2002 років. З матеріалів справи убачається, що 28.01.1980 року правлінням колгоспу ім.ХХ з’їзду КПРС (протокол №2) розглянута та задоволена заява [PERSON] про вилучення частини її присадибної земельної ділянки (без зазначення розміру) по вул.Леніна, 99 (нині вул.Київська, 69) для передачі [PERSON] у зв’язку з оформленням на нього договору дарування частини будинку з надвірними господарськими будівлями /а.с.122 т.І/. 11.06.1985 року позивач [PERSON] отримала в Комінтернівської державної нотаріальної конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Леніна, 69а, в смт.Ко-мінтернівське, що залишився після смерті [PERSON], померлого 29.04.1983 року, спадкова справа №101-1985. Реєстрація права власності на будинок відбулася 23.09.2005 року Комінтернівським РБТІ у книзі 155, номер запису 774 /а.с.12(обор.),13,129 т.І/. Розмір земельної ділянки, що рахувався за спадковим будинком, право власності на якій оформлювалося за [PERSON] вже після його смерті у листопаді 1984 року, згідно технічної документації на будинок та довідки-характеристики, що виготовлялася для отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, становив 758 кв.м. /а.с.124,126-128 т.І/. Рішенням зборів уповноважених колгоспу ім. ХХ з’їзду КПРС від 15.10.1985 року протокол №3, затвердженого рішенням виконкому Комінтернівської селищної Ради народних депутатів від 26.11.1985 року №66, [PERSON] передана в користування, у зв’язку з прийняттям в спадщину житлового будинку, земельна ділянка площею 840 кв.м. по вул.Леніна, 69а в смт.Комінтернівське та рішенням виконкому Комінтернівської районної Ради народних депутатів №67 від 13.03.1986 року надано дозвіл на забудову цієї земельної ділянки, видано будівельний паспорт та складено акт про винесення в натуру меж земельної ділянки /а.с.7,8-11,130,131,211 т.І/. За нормами діючого, на час прийняття [PERSON] спадщини, Земельного кодексу, земля знаходилася у державній (загальнонародній) власності, яка для державних або громадських потреб надавалася тільки в користування (ст.3 ЗК 1970р.). - 3 - Статтею 16 ЗК УРСР встановлювалося, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Згідно ст.20 ЗК УРСР відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад на-родних депутатів (ч.5 ст.20 ЗК). Частиною 2 ст.106-1 ЗК УРСР визначалося, що у випадках переходу в спадщину права власності на розташований у сільському населеному пункті жилий будинок до спадкоємців, якщо вони не мають права на одержання в установленому порядку присадибної земельної ділянки, а також придбання громадянами, які постійно проживають у містах і селищах міського типу, жилого будинку в сільській місцевості для сезонного або тимчасового проживання або наявності, у них у цій місцевості жилого будинку на праві особистої власності, який вони бажають використовувати для зазначеної мети, цим особам надається у користування земельна ділянка для утримання жилого будинку і виробництва сільськогосподарської продукції в порядку і розмірах, що визначаються законодавством Союзу РСР. Згідно ст.102 ЗК УРСР розміри земельних ділянок для об’єктів цивільного і житлового будівництва встановлюються виконавчими комітетами селищних Рад народних депутатів у відповідності з будівельними нормами і правилами. Земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва громадян надаються виконавчими комітетами селищних Рад народних депутатів в розмірах від 0,07 до 0,12 гектара з врахуванням місцевих умов. Таким чином, вище викладене повністю спростовує ствердження представника відповідача [PERSON], [PERSON], що позивач [PERSON] не надала суду належних доказів, які засвідчують набуття нею права користування земельною ділянкою на законних підставах. Земельним кодексом УРСР в редакції 1990 року, який введено у дію з 15.03.1991 року, передбачалося три форми власності на землю: державна, колективна і приватна та розпорядниками землі визначені органи місцевого самоврядування, які в межах своєї компетенції надавали землі у власність або користування та вилучали їх. Згідно ч.1 ст.6, ст.17 ЗК 1991 року громадяни України мали право на отримання у власність земельних діля-нок, у тому числі, для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), передача яких здійснювалася Радами народних депутатів. Відповідно до ст.ст.22,23 ЗК 1991 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і отримання документу, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Рішенням виконкому Комінтернівської селищної Ради депутатів трудящихся від 27.11.1997 року №130 присадибна земельна ділянка площею 840 кв.м., розташована по вул.Київська, 69а в смт.Комінтернівське, що раніше виділялася [PERSON] в користування для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, передана їй в приватну власність /а.с.134 т.І/. Однак, як зазначила позивач, отримати державний акт на право власності на земельну ділянку вона не може, у зв’язку з існуванням спору з відповідачами щодо розміру її земельної ділянки, яка розміром фактично менше ніж тої, що їй була передана в установленому законом порядку спочатку у користування, а потім у власність. Оцінюючі надані позивачем докази у підтвердження знаходження в неї у користуванні земельної ділянки розміром 840 кв.м., переданої в установленому порядку відповідними органами для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, суд приймає їх як належні і допустимі та вважає обґрунтованим звернення до суду за захистом своїх порушених прав і інтересів з боку відповідачів. З матеріалів справи убачається, що власник будинку №69 по вул.Київська в смт.Комінтернівське, розташова-ного на суміжній з позивачем земельній ділянці, [PERSON] користується присадибною земельною ділянкою без оформлення своїх прав на це. Згідно наданих відповідачем документів убачається, що нею 06.10.1994 року в Комінтернівської державної нотаріальної конторі одержано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Леніна, 69, в смт.Комінтернівське, що залишився після смерті [PERSON], померлої 06.04.1994 року, спадкова справа №195/94 /а.с.58/. За життя [PERSON] своїм правом на приватизацію присадибної земельної ділянки не скористалася, та взагалі документи, що посвідчували право користування померлою присадибною земельною ділянкою по вул.Леніна, 69 в смт.Комінтернівське, із зазначенням розміру земельної ділянки, відповідачем [PERSON] суду не надано. В інвентаризаційної справі при виготовленні РБТІ технічної документації на будинок №69 по вул.Леніна в смт.Комінтернівське на час оформлення [PERSON] спадщини зроблена відмітка про відсутність земельної реєстрації /а.с.59/. За таких обставин неможливо навіть застосовує норму ч.1 ст.30 ЗК 1991 року, що діяв на час прийняття відповідачкою спадщини, яка передбачала при переході права власності на будівлю і споруду перехід і права власності або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. - 4 - Як пояснила в судовому засіданні відповідач [PERSON], після оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок нею право власності на будинок зареєстровано не було та право користування присадибною земельною ділянкою не оформлено. Фактично користується земельною ділянкою, яка знаходилася в користуванні її бабки [PERSON] на день смерті останньої. Земельний кодекс України в редакції 2000 року, який набув чинність з 01.01.2002 року, передбачає приватну, комунальну та державну власність на землю (ст.78 ЗК). Згідно норм цього Кодексу, земельні ділянки можуть знаходиться у громадян у власності або користуванні, шляхом оформлення договору оренди (ст.ст.81,93 ЗК). Таким чином, відповідач [PERSON] користується присадибною земельною ділянкою, що знаходиться біля будинку в смт.Комінтернівське по вул.Київська, 69, без відповідних правових підстав, земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, тому розпорядником землі є селищна рада, на підставі чого, з боку відповідача не може бути зауважень щодо приведення площі суміжної земельної ділянки по вул.Київська, 69а, у відповідності з рішенням органу місцевого самоврядування та в проведенні дій по встановленню межи. Земельна ділянка площею 0.100 га по вул.Київська, 67 в смт.Комінтернівське Комінтернівського району Одеської області, згідно копії державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №019757, зареєстрованого Комінтернівською селищною радою в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №48 від 19.07.2001 року, належить на праві власності [PERSON] (нині померлому) /а.с.7,13 т.ІІ/. На теперішній час відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - [PERSON], яка є спадкоємицею за законом першої черги свого померлого чоловіка, свідоцтво про право на спадщину та правовста-новлюючі документи на земельну ділянку, розташовану по вул.Київська, 67 в смт.Комінтернівське, не отримала і право власності в установленому законом порядку на неї не зареєструвала. Згідно ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов’язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як визначено ст.1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов’язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст.182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Таким чином, спірні правовідносини виникли між користувачами земельних ділянок, з яких у відповідачів [PERSON] і [PERSON] право користування земельними ділянками в установленому законом порядку не оформлено. Відповідно до п.2 ст.95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самовря-дування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежу-вання територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Тобто, повноваження органу місцевого самоврядування, що визначені у п.п.5 п.б ч.1 ст.33 Закону України «Про органи місцевого самоврядування в України», щодо вирішення земельних спорів, розкрити ч.3 ст.158 ЗК України. Порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування визначено у ст.159 ЗК України. Тільки у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується судом (ч.5 ст.158 ЗК України). З наданої позивачем копії листа Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 29.07.2011 року №СР-10-540 вбачається, що сторони по справі зверталися до органу місцевого самоврядування із заявою про вирішення земельного спору, що існує між ними та стосується меж земельних ділянок, але цим органом спір по суті вирішено не було, а лише рекомендовано звернутися до суду. Проте, незважаючи на те, що орган місцевого самоврядування самоусунувся від виконання своїх передбачених законом обов’язків, суд при розгляді даної справи керується нормами ст.ст.8,124 Конституції України, якими передбачено, що норми Конституції являються нормами прямої дії, і що юрисдикція судів розповсюджується на всі правовідносини, що виникають в державі, та також роз’ясненням Пленуму Верховного Суду України, де п.8 постанови №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Стаття 152 ЗК України передбачає право землекористувач вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю і відшкодування завданих збитків та передбачає способи захисту прав на земельні ділянки шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ч.2 ст.16 ЦК України). У позові [PERSON] посилається на порушення її прав і просить постановити рішення про відновлення меж її земельної ділянки по первісним документам щодо відведення їй земельної ділянки площею 840 кв.м. Статтею 106 ЗК України встановлено, що тільки власник земельної ділянки має право вимагати від власників сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випад-ках, коли вони зникли, перемістилися або стали непридатними. Види межових знаків і порядок відновлення меж - 5 - визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Згідно ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Враховуючи, що процедура встановлення (відновлення) меж земельних ділянок регламентується ст.55 Закону України «Про землеустрій», Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджена наказом Держкомзему від 18.05.2010 року №376 та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43 та законодавцем безпосередньо встановлення та відновлення меж покладається на землевпорядні організації, які мають ліцензію на здійснення такого виду діяльності, вимоги позивача про відновлення меж земельної ділянки по вул.Київська, 69а в смт.Комінтернівське та про зобов’язання землевпорядника селищної ради встановити межі цієї земельної ділянки в отриманому нею по актах відводу розміру, задоволенню не підлягає. Вимога позивача про усунення перешкод з боку відповідачів щодо встановлення меж земельної ділянки по вул.Київська, 69а в смт.Комінтернівське за розміром, наданим їй в користування в встановленому законом порядку, ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи убачається, що рішення органом місцевого самоврядування приймалися відносно земельних ділянок, розташованих в смт.Комінтернівське по вул.Київській, №67 і №69а, якими розмір земельних ділянок визначено: по вул.Київська, №67 - 1000 кв.м., на яку вже видано державний акт, по вул.Київська, 69а - 840 кв.м., яка знаходиться у стадії приватизації. На земельну ділянку по вул.Київська, 69 в смт.Комінтернівське, по теперішній час земельна реєстрація відсутня та в установленому законом порядку в користування власнику будинку не передавалася. Судовою будівельно-технічною експертизою від 14.11.2013 року , проведеної за клопотанням обох сторін, підтверджено факт зменшення площі земельної ділянки позивача суміжними землекористувачами /а.с.156-180/. Згідно висновку експерта у фактичному користуванні [PERSON] замість 840 кв.м., виділених їй у власність органом місцевого самоврядування, знаходиться земельна ділянка загальною площею 814.1 кв.м., що менше на 25.9 кв.м. Фактичний розмір земельної ділянки по вул.Київська, 67 в смт.Комінтернівське не відповідає межам, зазначеним в державному акті на право власності на землю серії ІІІ-ОД №019757 від 19.07.2001 року, виданого на ім’я [PERSON], оскільки становить 1044.8 кв.м., тоді як згідно державного акта у власність передана земельна ділянка площею 0.100 га (1000 кв.м.) розмір земельної ділянки, переданої у власність, що більше на 44.8 кв.м. Фактичний розмір земельної ділянки по вул.Київська, 69 в смт.Комінтернівське, що відноситься до земель комунальної власності, становить 1107.1 кв.м. Враховуючи, що відповідачі не дають згоду позивачу на встановлення меж її земельної ділянки відповідно до площі, що передана їй у власність органом місцевого самоврядування, чим створюють перешкоди для виготовлення технічної документації по оформленню прав власності на землю, вимога позивача про зобов’язання відповідачів [PERSON] і [PERSON] не чинити перешкод у встановленні меж земельної ділянки по вул.Київська 69а в смт.Комінтернівське площею 840 кв.м. підлягає задоволенню. Позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який відбувається способами, встановленими ст.16 ЦК України. Згідно п.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, відповідно до ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивач [PERSON], фактично прийнявши спадщину після померлого 05.10.2005 року чоловіка, доказів щодо оформлення своїх спадкових прав на нерухоме майно та здійснення реєстрації на нього права власності в установленому законом порядку суду не надала, у зв’язку з чим звернулася до суду з позовом за захистом свого неіснуючого права. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст.8,58,124 Конституції України, ст.ст.3,16,20,102,106-1 ЗК 1970р., ст.ст.6,17,22.23 ЗК 1991р., ст.ст.78,81,93,95,106,107,152,158 ЗК України, ст.ст.15,16,182,268,1297,1299 ЦК України, ст.33 Закону України «Про органи місцевого самоврядування в України», ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.55 Закону України «Про землеустрій» і

Outcome: partial