Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

11 липня 2016 року до Любешівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до [PERSON] звернувся [PERSON]. В уточнених позовних вимогах від 09 листопада 2016 року позивач просить ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] та складається з 13/28 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вулиці Квітневій, 8 села Бихів Любешівського району Волинської області. Позовні вимоги умотивовано тим, що 05 квітня 2015 року помер батько позивача [PERSON]. Після смерті батька залишились спадкове нерухоме майно, спадкоємцем за заповітом якого є [PERSON] Крім позивача, спадкоємцем за законом є відповідач [PERSON], яка прийняла спадщину шляхом спільного проживання і якій належить обов'язкова 1/28 частка у спадковому майні та 14/28 частин у майні колишнього колгоспного двору, що встановлено рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року. Інші діти померлого [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не звертались до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, не прийняли її в інший спосіб та відмовляються від своєї частки у спадковому майні на користь позивача. Через відсутність державної реєстрації успадкованого [PERSON] не може реалізувати своїх спадкових справ, у зв'язку з цим він змушений звернутись до суду з цим позовом. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав з викладених у ньому мотивів. [PERSON] вважає, що державний нотаріус допустив позивача до спадкування по смерті батька та відмовив у видачі йому свідоцтва про право на спадщину лише у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Дії нотаріуса відповідач не оскаржує, відтак вони є правомірними і у межах предмету позову не підлягають перевірці судом. За такої ситуації суд не вправі втручатись у дискреційні повноваження нотаріуса. Залучена судом до розгляду справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні позивача [PERSON] проти задоволення позову не заперечила. [PERSON] у суді пояснила, що між дітьми спадкодавця та його дружиною [PERSON] виник спір щодо спадкового майна. У передбачений законом шестимісячний строк вона звернулась у Любешівську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Натомість [PERSON] був на заробітках за кордоном і не встиг подати аналогічної заяви. Позивач подав вказану заяву коли повернувся в Україну. Натомість вона не заперечила проти прийняття спадщини [PERSON], про що також письмово повідомила нотаріуса. [PERSON] зазначила, що їй відомо, що [PERSON] на день смерті проживала з спадкодавцем. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] проти позову заперечили. [PERSON] при цьому зазначив, що дії [PERSON] щодо наміру прийняти спадщину юридичної сили не мають, адже позивач не проживав з спадкодавцем, а відповідну заяву нотаріусу він подав після спливу шестимісячного строку після смерті [PERSON] Згоди [PERSON] на прийняття спадщини позивачем недостатньо, оскільки крім неї, ще однією особою, яка прийняла спадщину, є відповідач. [PERSON] не давала своєї згоди на прийняття спадщини [PERSON] Таким чином, позивач не прийняв спадщину по смерті свого батька, відтак позов є безпідставним. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЯК № 097952 від 14 лютого 1967 року батьками позивача записано [PERSON] та [PERSON]. Згідно з свідоцтвом про укладення шлюбу [PERSON] одружився з [PERSON] 15 січня 1980 року. Відповідно до заповіту від 01 березня 1994 року [PERSON] на випадок своєї смерті заповів своєму сину [PERSON] жилий будинок, хлів, колодязь, зі всіма надвірними будівлями, що розташовані в селі Бихів Любешівського району. Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 30 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено факт належності згаданого вище заповіту позивачу [PERSON] У відповідності до свідоцтва про смерть серії І-ЕГ № 169763 [PERSON] помер 05 квітня 2015 року у селі Бихів Любешівського району Волинської області у віці 87 років. З позовної заяви, копії паспорта позивача слідує, що він зареєстрований та проживає [INFO] селища Маневичі Волинської області з 13 лютого 2004 року. З будинкової книги для прописки громадян у будинку по вулиці Жовтневій, 8 села Бихів вбачається, що на момент смерті [PERSON] у належному йому будинку була прописана відповідач [PERSON] Рішенням Бихівської сільської ради Любешівського району Волинської області № 4/3 від 30 березня 2016 року вулицю Жовтневу у селі Бихів перейменовано на Квітневу. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року за відповідачем [PERSON] визнано право власності на 15/28 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по вулиці Квітневій, 8 села Бихів Любешівського району Волинської області. Судом досліджувалась спадкова справа щодо майна померлого [PERSON], з якої слідує, що у спадкову масу, крім спірного будинковолодіння, входить ще три земельні ділянки. [PERSON] звернулась у Любешівську нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] 28 серпня 2015 року. При цьому вказала, що іншими спадкоємцями є дружина спадкодавця [PERSON], а також діти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Подаючи заяву про прийняття спадщини, [PERSON] надала нотаріусу довідку Бихівської сільської ради для оформлення спадщини № 159 від 18 серпня 2015 року, згідно з якою спадкодавець до дня смерті проживав та був зареєстрований [INFO] з другою дружиною, яка продовжує проживати там по даний час. Спадкоємець [PERSON] вступила у фактичне володіння спадковим майном шляхом садіння городу, збирання врожаю, сплатою податків. Крім [PERSON] є і інші спадкоємці за законом. [PERSON] звернувся у Любешівську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за заповітом 30 жовтня 2015 року. В цей же день [PERSON] подала заяву нотаріусу про згоду на прийняття спадщини позивачем. [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини по смерті [PERSON] та видачу свідоцтва про право на спадщину 19 лютого 2016 року. У матеріалах спадкової справи наявні дві постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Державний нотаріус [PERSON] 19 лютого 2016 року виніс постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вулиці Жовтневій, 8 села Бихів Любешівського району Волинської області у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно. З аналогічних причин нотаріус 28 березня 2016 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на згадане майно позивачу [PERSON] Допитаний у якості свідка завідувач Любешівської державної нотаріальної контори [PERSON] у суді показав, що дійсно у 2015 році він заводив спадкову справу щодо майна померлого [PERSON] З заявами про прийняття спадщини звернулись донька спадкодавця [PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON] [PERSON] вважає, що позивач [PERSON] є таким, що закликаний до спадщини, однак рішення про його допуск до спадкування він ще не прийняв. Згідно з матеріалів спадкової справи свідоцтв про право на спадщину він не видавав. Згідно з статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з частиною першою статті 1235 ЦК заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У відповідності з частинами першою, другою статті 1236 ЦК заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно із статтею 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частинами першою, другою статті 1269 ЦК встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1272 ЦК, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У відповідності із статтею 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності з частинами першою, четвертою статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Згідно з пунктами 3.15-3.19, 3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви. Не вимагається звернення до суду для визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, якщо усі спадкоємці, які прийняли спадщину, подадуть письмову заяву про згоду на прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини. Такі заяви спадкоємців мають бути подані нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності такої згоди спадкоємцеві, який пропустив строк для прийняття спадщини, необхідно подати до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Аналізуючи наведене, суд констатує, що для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядок та у строки, встановлені законом. Загальний строк для прийняття спадщини становить шість місяців та починає вираховуватися з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця або оголошення його померлим. Строк для прийняття спадщини - це строк преклюзивний (присікальний), протягом якого існує суб'єктивне право спадкування. Сплив цього строку зумовлює припинення права на прийняття спадщини. Однак, на відміну від інших преклюзивних строків, після спливу строку для прийняття спадщини суд за наявності підстав, зазначених у частині третій статті 1272 ЦК, вправі визначити спадкоємцеві додатковий строк, достатній для прийняття спадщини. Спадкоємці, які на час відкриття спадщини проживали з спадкодавцем, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо вони протягом шести місяців з часу відкриття спадщини не подали заяву про відмову від неї. Від спадкоємців, які не проживали з спадкодавцем на день його смерті, вимагається подання заяви про прийняття спадщини, інакше вони вважаються такими, що не прийняли спадщину. Як встановлено у ході судового розгляду спадкодавець [PERSON] помер 05 квітня 2015 року у селі Бихів Любешівського району Волинської області у віці 87 років. Передбачений законодавством шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини по його смерті сплив 05 жовтня 2015 року. [PERSON] прийняла спадщину за законом шляхом подання у нотаріальну контору відповідної заяви 28 серпня 2015 року. При цьому, з змісту заяви про прийняття спадщини, доданих документів, пояснень [PERSON] у судовому засіданні, слідує, що на цей час їй було відомо, що дружина спадкодавця [PERSON] також прийняла спадщину шляхом спільного проживання з [PERSON] Держаний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що з довідки Бихівської сільської ради Любешівського району Волинської області № 159 від 18 серпня 2015 року слідує, що пережилим подружжям [PERSON] є відповідач [PERSON], яка на день смерті спадкодавця проживала разом з ним і таким чином прийняла спадщину. У контексті наведеного не заслуговують на увагу покликання представника позивача на формулювання довідки, в якій відсутня конкретна вказівка хто є «другою дружиною» спадкодавця і яким чином відповідач прийняла спадщину, що не давало змоги нотаріусу визначити коло осіб, які мають право на спадщину по смерті [PERSON] Суд вважає, що зазначені неточності не спростовують факту прийняття спадщини [PERSON] і не можуть вплинути на обсяг її спадкових прав. Суд також звертає увагу, що позивач у позовній заяві сам вказує про прийняття спадщини відповідачем. Позивач [PERSON] на день смерті спадкодавця [PERSON] проживав окремо від нього та подав заяву про прийняття спадщини за заповітом 30 жовтня 2015 року, тобто після спливу шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Згоду на прийняття спадщини [PERSON] з спадкоємців, які прийняли спадщину, надала лише [PERSON] [PERSON] такої згоди не давала. За змістом статті 1272 ЦК особа, яка пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини, може реалізувати свої спадкові права шляхом отримання письмової згоди від усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, або ж зверненням до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Нотаріус [PERSON], прийнявши заяву [PERSON], відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно. Ця обставина, на думку представника позивача [PERSON], свідчить про те, що [PERSON] допущено до спадкування по смерті [PERSON] Між тим, суд не погоджується з такими твердженнями. Свідоцтво про право на спадщину по смерті [PERSON] позивачу не видавалось. Суд звертає увагу, що за такої правової ситуації відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус мав би відмовити [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій на підставі статей 1270, 1272 ЦК у зв'язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. Між тим, невідповідність дій нотаріуса вимогам закону не може свідчити про те, що [PERSON] набув суб'єктивного права на спадкування. Позивач не ставить перед судом питання про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину по смерті [PERSON] Отже, позовні вимоги за таких умов є безпідставними. Розподіл судових витрат між сторонами необхідно здійснити за правилами статті 88 ЦПК. У звязку з відмовою у позові понесені позивачем судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору та правової допомоги, стягненню з відповідача не підлягають. Натомість представником відповідача [PERSON] подано договір про надання правової допомоги, квитанцію до касового прибуткового ордеру № 17/04 від 06 лютого 2017 року про прийняття від [PERSON] 3733,31 гривень, акт здачі-прийомки виконаних робіт (наданих послуг) від 06 лютого 2017 року. З згаданого акту виконаних робіт вбачається, що адвокатом [PERSON] надано правову допомогу відповідачу шляхом представництва інтересів у суді. Загальна тривалість судових засідань становила 350 хвилин. Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги, довіреність, ордер, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно з статтею 19 цього Закону видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у редакції до 01 січня 2017 року встановлено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. З 01 січня 2017 року граничний розмір компенсації витрат відповідно до цього Закону встановлено у розмірі 40 відсотків від прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судові засідання у цій справі відбувались 11 серпня, 09, 28 листопада, 27 грудня 2016 року, 06 лютого 2017 року. Загальна їх тривалість 350 хвилин або 6 годин 50 хвилин. Тривалість судового засідання 11 серпня 2016 року становила 40 хвилин, 09 та 28 листопада 2016 року 110 та 90 хвилин відповідно. Розмір мінімальної заробітної плати у цей час було визначено у 1450 гривень. Таким чином, граничний розмір компенсації судових витрат необхідно вирахувати таким виразом: (40 хвилин + 110 хвилин + 90 хвилин) ? 40 % ? 1450 гривень = 2319,99 гривень. Тривалість судового засідання 27 грудня 2016 року становила 60 хвилин, розмір мінімальної заробітної плати у цей час був на рівні 1600 гривень. Отже, 60 хвилин ? 40 % ? 1600 гривень = 640 гривень. Тривалість судового засідання 06 лютого 2017 року становила 50 хвилин. Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2017 року визначено у 1600 гривень. Таким чином, 50 хвилин ? 40 % ? 1600 гривень = 533, 33 гривень. Отже, загальний розмір судових витрат за надання правової допомоги відповідачу адвокатом [PERSON], який необхідно стягнути з позивача, становитиме 3493,32 гривень. Враховуючи наведене,

Outcome: approved