Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

10 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про розірвання договору та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на таке. 01 квітня 2014 року сторони уклали договір про встановлення вікон ПХВ. Відповідно до п.1.1, 3.3 договору відповідач зобов'язалась передати у власність та встановити вікна ПХВ згідно зі специфікацією за адресою: [ADDRESS], а позивач як покупець зобов'язався сплатити вартість товару у розмірі 4100 грн. 03 квітня 2014 року. [PERSON] сплатила [PERSON] цю суму, про що остання видала розписку. На теперішній час вікна позивачу не встановлені. Позивач просить розірвати цей договір, а також стягнути з відповідача вартість товару в сумі 4100 грн., неустойки у розмірі 48093 грн., нараховану на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн., стягнення якої передбачено п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», та витрати на правову допомогу у сумі 200 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Вважає, що оскільки договір не виконаний належним чином, то позивач має право на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача неустойку та відшкодування моральної шкоди. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Судові повістки відповідачу направлялися за зареєстрованою адресою поштою, про що свідчать поштові відправлення, які повернулися до суду із відміткою «закінчення терміну зберігання». З наведеного вбачається, що не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення відповідач не отримала. Відсутність відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення (його повернення за закінченням терміну зберігання) слід розцінювати як належне повідомлення особи про день та час розгляду справи по суті. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отримавши згоду представника позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи. 01 квітня 2014 року між приватним підприємцем [PERSON] (постачальник) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з іншої укладений договір. Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця вікна ПХВ відповідно до специфікації (профіль Rheinplast 300 білий; склопакет 4-16-4), а покупець зобов'язується прийняти товар и оплатити його на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.3.3 поставка товару здійснюється за адресою: [ADDRESS]. Строк виконання договору сторонами не встановлений. Договір підписаний обома сторонами. Як зазначила у позові позивач [PERSON], між сторонами укладений договір поставки. Але суд не може погодитися з цим. Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто, однією з основних умов договору поставки є те, що сторонами договору поставки є постачальник і покупець, які займаються підприємницькою діяльністю. Товар, який виступає об'єктом договірних відносин поставки, призначається, як правило, для використання у підприємницькій діяльності або для інших цілей, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням. Але предметом договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], є вікна ПХВ для домашнього використання, а саме для встановлення у квартирі за адресою: Донецька обл., [ADDRESS]. Позивач повідомила, що цю квартиру вона використовує для проживання. Тому суд приходить до висновку, що цей товар планувався використовуватися позивачем не у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням. І, відповідно, суд вважає, що між сторонами був укладений не договір поставки. Також суд не може погодитися з тим, що між сторонами був укладений договір виконання робіт (надання послуг). Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. У договорі, укладеному між сторонами, відсутні умови про надання будь-яких послуг (виконання робіт) однією стороною іншій. Предметом цього договору є передання товару у власність покупцю, а тому суд приходить до висновку, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Обов'язок продавця передати товар покупцеві встановлений статтею 662 ЦК України. Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. У договорі, укладеного між сторонами, не встановлений строк його виконання. У частині 2 статті 530 ЦК України зазначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як пояснила позивач [PERSON], відповідач обіцяла виконати умови договору до 01 травня 2014 року, але відповідач умови договору не виконав до теперішнього часу. Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: «1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;». Законом, а саме статтею 651 ЦК України передбачений правовий наслідок у вигляді розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до укладеного договору позивач розраховував на отримання товару - вікон ПХВ, а у зв'язку з невиконанням умов договору відповідачем [PERSON] була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тому суд вважає, що є всі правові підстави для розірвання договору, укладеного 01 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] Статтею 653 ЦК України встановлено, що: « 2. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. 3. … Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. … 5. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору». Договором від 01 квітня 2014 року було передбачено, що покупець здійснює кінцевий розрахунок за товар 03 квітня 2014 року у сумі 4100 грн. (пункт 5.1). Відповідно до розписки [PERSON], ця сума була сплачена позивачем 03 квітня 2014 року. Тому, суд вважає, що ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] як збитки, завдані позивачу розірванням договору. Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: «3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди». Але сплата неустойки за порушення зобов'язання та відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 611 ЦК України мають бути встановлені договором або законом. Відповідні умови у договорі, укладеному між сторонами, відсутні. Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлена відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) за порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Але суд прийшов до висновку, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, тому вимога про стягнення з відповідача неустойки не підлягає задоволенню. Крім того, не підлягає задоволенню позов в частині стягнення відшкодування за завдану моральну шкоду. Пункт 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає відшкодування моральної шкоди, яка завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Позивач [PERSON] не отримала товар за договором, а тому стягнення моральної шкоди за недоліки цієї продукції (дефекту в продукції) є передчасним. Інших підстав для стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди судом не встановлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у сумі 200 грн. В іншій частині позову суд вважає за необхідне відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в доход держави. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час звернення позивача до суду) судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, та за подання позовної заяви майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір за немайнову вимогу у сумі 487,20 грн., та за майнову вимогу - 487,20 грн., в загальному розмірі 974,40 грн.

Outcome: partial