Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

10 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову, з урахуванням заяви від 15.02.2018 року про збільшення позовних вимог, зазначив, що 04 липня 2016 року відповідач вчинила виконавчий напис щодо стягнення з позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 187257,89 грн. Державною виконавчою службою Амур-Нижньодніпровського району 05.09.2016 року було відкрито виконавче провадження, накладено арешт на майно і рахунки позивача, оголошено майно в розшук, заборонено виїзд за кордон. 27 жовтня 2016 року позивач отримав листа від державного реєстратора, з якого дізнався про арешт і виконавчий напис. З цієї дати позивач не міг більше працювати, так як він приватний підприємець, займається вантажними перевезеннями по Україні та за кордоном своїми автомобілями. Позивач доводив відповідачу, що її виконавчий напис незаконний, оскільки судовими рішеннями встановлено, що банк не зміг довести в суді заборгованість по цьому кредитному договору, та просив скасувати нотаріальну дію, проте нотаріус відправила його до суду. Позивач звернувся до суду та заочним рішенням від 26.12.2016 року виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню. Проте відповідач, з метою затягування набрання даним рішенням законної сили, підтримувала позицію банку, який звертався з заявою про перегляд заочного рішення. Виконавче провадженні було закрито 21.04.2017 року. Внаслідок дій відповідача позивач був змушений платити податки, проте не міг займатися підприємницькою діяльністю в період з 27.10.2016 по 21.04.2017 року. Вказує, що внаслідок вчинення виконавчого напису він зазнав збитків у сумі 281440,86 грн., які складаються з наступного. 273009,44 грн. - це дохід, який він міг би отримати якби працював у вищеназваний період; 6598,20 грн. - сума податків, сплачених за листопад-грудень 2016, та січень-квітень 2017 року; загальна сума по страховках на автомобілі, якими він не міг користуватися у вказаний період - 1833,22 грн. За період з 13.09.2017 року (дата направлення відповідачу претензії) до 29.01.2018 року сума збитків збільшилась в зв`язку з інфляцією та становить 296046,74 грн. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь збитки у розмірі 296046,74 грн. Справа знаходилась в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Шевцової Т.В. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.07.2018 року справу передано до розгляду судді Женеску Е.В. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 13 липня 2018 року справу прийнято до свого провадження та визначено проводити розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач були належним чином повідомлений про розгляд справи за останнім відомим місцем реєстрації, відзиву на позовну заяву не надав, в зв`язку з чим суд розглядає справу за наявними в ній доказами. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. 04 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5488, згідно якого з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 106281-SOGL від 14.12.2007 року у сумі 187257,89 грн. та витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису в сумі 1700 грн. Державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області 05.09.2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 52218681 з виконання виконавчого напису № 5488 від 04.07.2016 року, про що винесено відповідну постанову. 05 вересня 2016 року державним виконавцем накладено арешт на все рухоме майно [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Постановою державного виконавця від 26.10.2016 року оголошено в розшук майно боржника: автомобіль марки DAF номерний знак [NUMBER] , автомобіль КАМАЗ номерний знак [NUMBER] , н/причіп KRONE номерний знак [NUMBER] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року у справі № 201/15282/16-ц за позовом [PERSON] виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 04.07.2016 року, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про перегляд заочного рішення від 26.12.2016 року залишено без задоволення. Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області від 21.04.2017 року закінчено виконавче провадження ВП № 52218681 на підставі п.5 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суди розрізняють обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (ст. 623 ЦК України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок заподіяння шкоди (глава 82 ЦК України). У ч. 1 ст. 1166 ЦК міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов?язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). Деліктні зобов?язання ґрунтуються на принципі генерального делікту, згідно з яким кожному заборонено завдавати шкоду майну чи особі та будь-яке завдання шкоди іншому вважається протиправним, якщо особа не уповноважена на це. Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, зокрема в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди. Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Пленум Верховного Суду України у постанові від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у п. 2 роз`яснив, що при розгляді таких справ, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі або майну громадянина відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-183цс14 від 03.12.2014, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди, а саме втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). Крім того, у вказаних відносинах шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом вказаної статті - завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Також підлягають доведенню причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, і вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Отже, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що в свою чергу тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. За загальним правилом ч. 1 ст. 1166 ЦК шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі, тобто відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода (у разі завдання шкоди особою, яка є суб?єктом підприємницької діяльності); особою, яка безпосередньо завдала шкоду. Підсумовуючи викладене - позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої матеріальної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно зі ст. 87, ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 1,3 ч. 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 20/5 від 03.03.2004 р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ. Нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальність боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно зі ст. 27 Закону України «Про нотаріат» шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі. Як зазначалось вище, заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року у справі № 201/15282/16-ц за позовом [PERSON] виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 04.07.2016 року, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Цим рішенням встановлено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом були порушені вимоги статті 88 Закону України «Про нотаріат». Вищевказане рішення суду набрало законної сили, і відповідно до ст. 82 ЦПК України встановлені у судовому рішенні обставини не підлягають доказуванню. Разом з тим, суд не може погодитись з доводами позивача щодо розміру завданої йому матеріальної шкоди. Так, позивач у якості доказу щодо розміру упущеної вигоди надав податкову декларацію за 2016 рік, в якому вказаний розмір доходу - 466909 грн. З цього позивач робить висновок, що оскільки він фактично працював з 01.01. по 27.10.2016 року, тобто 301 день, то в день він мав дохід 1551,19 грн.; відповідно за період, який він не працював, тобто з 27.10.2016 по 21.04.2017, тобто 176 днів, він міг отримати дохід + 1551,19 грн.х176 = 273009,44 грн. Суд не може прийняти до уваги ці доводи, оскільки вважає, що вони ґрунтуються на припущеннях. Так, згідно наданої позивачем податкової декларації, він займається не лише вантажними перевезеннями, про що стверджує в позові, а й неспеціалізованою оптовою торгівлею. Державним виконавцем накладено арешт на автомобілі, проте ніяких відомостей про те, що було накладено арешт на інше майно позивача, яке задіяне у його діяльності в сфері неспеціалізованої оптової торгівлі, матеріали справи не містять. З податкової декларації також не можна зробити висновок, що доходи позивач отримував лише від вантажних перевезень, а від неспеціалізованої оптової торгівлі їх не було. Суд також не може прийняти до уваги доводи, викладені в клопотанні від 12.11.2018 року, про розмір доходів позивача в 2017 році, та наявність великої кількості заявок-замовлень на вантажні перевезення. Оскільки, по-перше, всі ці заявки та товарно-транспортні накладні, які надані позивачем, не відносяться до періоду, в який позивач не працював, по -друге, з них не можна зробити висновок щодо інтенсивності замовлень, оскільки одна заявка датована 17.07.2017 року, одна - 28-29 липня 2016 року, одна - 16.02.2018 року тощо. Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 року у справі №672/778/16-ц вказав таке: «Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток». Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено розмір упущеної вигоди в сумі 273009,44 грн. Так само не підлягають задоволенню вимоги про стягнення сум сплаченого податку і страховки, з огляду на наступне. Відповідно до ст..291.2 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Відповідно до ст.291.4.ПКУ суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень. Відповідно до статті 293.1. ПКУ Ставки єдиного податку для платників першої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - прожитковий мінімум), другої групи - у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - мінімальна заробітна плата), третьої групи - у відсотках до доходу (відсоткові ставки). Отже, розмір податку не залежить від кількості відпрацьованих днів. Крім того, як вже зазначалось вище, вантажні перевезення не є єдиним видом діяльності позивача, та він на надав доказів, що не міг займатися в згаданий період іншим видом господарської діяльності, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Що ж стосується страховки, суд звертає увагу, що відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників, крім того, розмір страхового платежу відповідно до ст.7 вказаного закону не пов`язаний із кількістю днів використання транспортного засобу в році. Оскільки вимоги про стягнення матеріального збитку суд знайшов такими, що не підлягають задоволенню в зв`язку з не доведенням позивачем розміру завданої йому шкоди, відповідно не підлягають задоволенню також вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, оскільки вони є похідними від основної вимоги про стягнення матеріального збитку. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed