Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

10 квітня 2015 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до відповідача про розірвання договору купівлі-продажу, повернення товару, стягнення сплачених грошей за товар, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 07 березня 2015 року за місцем її мешкання представники «Складу-магазину побутової техніки» уклали з нею від імені відповідача договір купівлі-продажу телевізора TEDELEX модель 22AS619 за 4\~500 грн. Після доставки телевізора позивачка дізналась, що він погано показує, кольори погані, старої моделі, ціна, за якою було придбано товар, завищена. 13 березня 2015 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення товару. Відповідач відмовив у задоволенні заяви. Крім того, позивачка вважає, що через порушення відповідачем його зобовязань було заподіяно маральну шкоду, яку позивачка оцінила в 1\~000,00 грн. Позивачка також просила відшкодувати її витрати на правову допомогу, в розмірі 700 грн. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення на позовну заяву в яких вказав, що твердження позивачки не доведені, договір між нею та відповідачем укладався в офісному приміщенні, а не на відстані, заподіяння моральної шкоди не доведено, документи про оплату правової допомоги не відповідають вимогам законодавства. Відповідач у своїх запереченнях також вказував, що позивачка неодноразово змінювала мотиви повернення придбаного товару, проте жодних правових підстав для розірвання договору та повернення коштів немає. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку. що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 07 березня 2015 року між позивачем та відповідачем за було укладено договір про надання послуг по відбору, комплектації, замовленню та доставці побутової техніки, що підтверджується примірником договору, дослідженим в судовому засідання та не заперечується сторонами (а.с. 5) Відповідно до вказаного договору замовник (позивачка) доручає, а виконавець (відповідач) бере на себе зобовязання з надання послуг по підбору, комплектації. замовленню, доставці побутової техніки за відібраними зразками, вибір моделі здійснюється покупцем за каталогами та (або) зразкам, представленим в магазині виконавця (а.с. 5). Сторонами визначено товар, який є предметом вказаного договору (газова плита та телевізор), їх вартість 4 700,00 грн. та 4\~500,00 грн. відповідно, а разом 9\~200,00 грн., адресу доставки замовлення Набережна Перемоги, 56/57 (а.с. 5) Позивачкою було сплачено 9\~200 грн., а відповідачем надано товари, вказані у замовленні, що визнається обома сторонами. 13 березня 2015 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про повернення їй коштів за телевізор в розмірі 4\~500,00 грн., мотивуючи це тим, що їй на 08 березня 2015 року подарували такий самий телевізор (а.с. 7). Відповідач надав письмову відмову, мотивовану тим, що між ним та позивачкою було укладено договір про надання послуг, який повністю виконано, законодавство про захист прав споживачів дозволяє вимагати обміну товару на аналогічний, а не його повергнення (а.с. 8) 23 березня 2015 року позивачка звернулась до відповідача з повторною заявою, в якій вказала, що їй не було надано достовірної інформації про товар та його вартість, а тому вона вимагає розірвання договору та повернення коштів за телевізор (а.с. 9) Відповідач надав позивачці відповідь, у якій зазначив, що законодавство про захист прав споживачів не передбачає можливості повернення товару з мотивів отримання аналогічного в якості дарунку (а.с. 10). Згідно п.\~9 ст.\~1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця. Згідно пояснень позивачки договір було укладено у неї дома представниками відповідача на імя Сергій та Ірина. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що в договорі від 07 березня 2015 року вказано про його укладання в офісі, оскільки жодних подібних вказівок договір не містить. В реквізиті підпис стоїть штамп «склад-магазин побутової техніки, пр. Кірова, 8-А», проте жодних інших даних він не містить, встановити на його підставі, що це місце укладання договору, а не місце його виконання, місце роботи менеджерів, місце прийняття готівки, місцезнаходження товару чи щось інше, неможливо. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач в судове засідання не зявився, його представник зазначив, що не володіє інформацією про фактичні обставини справи. Жодних доказів чи пояснень на спростування доводів позивачки надано не було. Суд також не погоджується із запереченнями відповідача про те, що спірний договір між ним та позивачкою є виняткового договором про надання послуг. Згідно ч.\~1 ст.\~627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.\~2 ст. 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Як вбачається зі спірного договору від 07 березня 2015 року він передбачає надання послуг з підбору, комплектації, замовленню та доставці побутової техніки (а.с. 5) Разом з тим, суд відзначає, що виконавцем було не лише виконані ці функції, а й фактично передано у власність позивачки замовлену побутову техніку (п. 12 договору). Крім того, сплачена позивачкою сума включала в себе як оплату послуг відповідача, так і вартість придбаної техніки. Окремо слід зазначити, що у тексті договору (п.1) замовник одночасно називається покупцем (а.с. 5). Згідно ч.\~1 ст.\~901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.\~655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що між сторонами укладено змішаний договір, який містить елементи цивільно-правових договорів про надання послуг та купівлі-продажу. При цьому такий договір було укладено поза торгівельними або офісними приміщеннями відповідача. Згідно ч.\~2 ст.\~12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов'язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків. Відповідний документ виконавцем було надано і ним є договір від 07 березня 2015 року про надання послуг по відбору, комплектації, замовленню та доставці побутової техніки (а.с. 5). Відповідно до ч.\~3 ст.\~12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. В судовому засіданні встановлено, що фактична передача побутової техніки відбулась пізніше укладання договору, що підтверджується поясненнями позивачки та не заперечувалось відповідачем. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 12 вказаного Закону у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Позивачка звернулась з вимогою про повернення грошей за телевізор протягом 8 днів з дня укладання договору, відповідач відмовився повернути сплачені гроші, що визнається обома сторонами. При таких обставинах суд приходить до висновку, що позивачка мала право повернути придбаний телевізор та вимагати повернення оплати за нього. Вартість телевізора становить 4\~500,00 грн., що підтверджується наявними у справ доказами (а.с. а.с. 5, 6). Згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Тому знаходження телевізора у позивачки не є перешкодою для заявлення нею вимоги про стягнення з відповідача його вартості. У звязку з цим, позовні вимоги про стягнення з відповідача 4\~500, 00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Разом з тим, вимоги позивача про розірвання договору задоволенню не підлягають. Як вбачається з Договору про надання послуг з підбору, комплектації, замовленню, доставки побутової техніки від 07 березня 2015 року за цим договором було придбано телевізор та газову плиту (а.с. 5) Позивачкою заявлено вимоги про повернення телевізору, в той час як питання про повернення газової плити не ставилось. Спір між сторонами з приводу продажу газової плити за договором від 07 березня 2015 року відсутній. Реалізація позивачкою її права, передбаченого ч.\~3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» відносно частини майна, придбаного за цим договором, не обумовлює необхідності розірвання договору в цілому, якщо його положення щодо іншої частини товару задовольняють обидві сторони. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить за наступного. Відповідно до п.\~9 ч.\~2 ст.\~16 Цивільного кодексу України серед способів захисту цивільних прав визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так само, ч.\~2 ст.\~22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст.\~23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а також може відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана, з розміром цього відшкодування. Суд вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди у звязку з протиправним діями відповідача, який порушив права позивача як споживача. Зважаючи на вік позивачки, час, який їй необхідно витратити на відновлення своїх прав, є обґрунтовані підстав вважати, що вона зазнала душевних страждань у звязку з протиправними діями відповідача. Позивачкою в обґрунтування розміру моральної шкоди зазначено, що їй вже 79 років, вона була змушена більше 8 разів звертатись до відповідача, витрачати свій час та нерви, вона хвилювалась та страждала через недоброзичливе відношення до неї (а.с. 20). Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності і справедливості суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1\~000, 00 грн. Згідно ч.\~1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст.\~79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно п.\~2 ч.\~3 ст.\~79 ЦПК України до складу витрат повязаних з розглядом справи відносяться витрати на правову допомогу. Згідно ч. 2 ст.\~84 ЦПК України граничний розмір витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.\~1 закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах \-\- суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином граничний розмір компенсації становить 487,20 грн. за годину. Позивачкою на підтвердження своїх витрат на правову допомогу надано договір з адвокатом [PERSON] від 08 квітня 2015 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність від 10 квітня 1996 року №\~3 на імя [PERSON], квитанцію про сплату позивачкою адвокату [PERSON] 700 грн. (а.с. а.с. 11 13). Як вбачається з матеріалів справи та договору про надання правової (юридичної) допомоги від 08 квітня 2015 року правова допомога [PERSON] полягала у наданні консультацій та підготовці процесуальних документів, участі в судових засіданнях вона не брала. Оскільки підготовка та подання позову може розглядатись як відповідні процесуальні дії сторони, зважаючи на час, необхідний для їх фактичного здійснення, суд приходить до висновку, що заявлена позивачкою сума 700,00 грн. витрат на правову допомогу знаходиться в межах граничних витрат, передбачених законом. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача, що надана позивачем квитанція не є підтвердженням витрат на правову допомогу з наступних мотивів. закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не визначає спеціальних вимог до документів, що підтверджують отримання адвокатами гонорару від клієнтів. Посилання відповідача на невідповідність виданої адвокатом [PERSON] квитанції вимогам Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому постановою Правління Національного банку України №\~637 від 15 грудня 2004 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №\~40/10320 (з наступними змінами та доповненнями), не мають правового значення, оскільки відповідно до преамбули це положення регулює порядок ведення касових операцій між підприємствами, підприємцями та окремі питання організації роботи з готівкою банками, тобто не розповсюджується на спірні правовідносини. Надана позивачкою квитанція містить всі необхідні реквізити: дату видачі, суму, прізвище та ініціали позивачки, відомості про адвоката, її підпис та печатку, зазначено, що грошові кошти сплачені за допомогу по справі з складом-магазином побутових товарів первісний позивач у справі (а.с. 13). Як зазначено в п.\~36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №\~10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У звязку з цим, враховуючи часткове задоволення позовних вимог та неможливість застосування принципу пропорційності (задоволені вимоги про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, відмовлено у розірванні договору), з відповідача на користь позивача слід стягнути половину витрат на оплату правової допомоги, що становить 350,00 грн. Згідно ч.\~3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ч.\~3 ст.\~6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Таким чином, у звязку з повним задоволенням позовних вимог майнового характеру та вимог про стягнення моральної шкоди (вимоги немайнового характеру) з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за кожною з цих вимог, що становить 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial