Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

12.10.2015 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку № 26 по вул. Миру в с. Добропілля Голопристанського району Херсонської області, посилаючись на те, що з 17.08.1990 року до 27.08.2002 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час перебування у шлюбі сторони придбали спірний житловий будинок за договором купівлі-продажу від 04.09.1991 року. Під час розірвання шлюбу з відповідачем вони домовилися, що останній в подальшому переоформить будинок на їхнього сина [PERSON], а тому вона не зверталася до суду з позовом про поділ майна. Про порушене право вона дізналася лише у жовтні 2015 року, коли з відповіді БТІ їй стало відомо, що відповідач у 2006 році переоформив на себе спірний будинок на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Допропільської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 23.02.2005 року № 14. З посиланням на ст. ст. 60, 63, 65, 70 СК України просила задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що строк позовної давності щодо заявлення до суду даного позову його довірителькою не пропущено, оскільки право власності підлягає захисту не залежно від строків, а позивачка дізналася про своє порушене право лише у жовтні 2015 року. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності та заперечення на позов, які зводяться до наступного. Спірний житловий будинок був наданий відповідачу в 1985 році як молодому спеціалісту радгоспом ім. 1 Травня. В спірний будинок він вселився 20.09.1985 року разом зі своєю дружиною [PERSON] 14.06.1986 року у них народився син [PERSON] В 1988 році вони з дружиною побудували літню кухню, а в 1989 році встановили котел на рідкому паливі. 31.08.1989 року дружина померла і він залишився проживати із трирічним сином. 17.08.1990 року він одружився із позивачкою, яка з 01.09.1990 року по червень 1992 року навчалася на стаціонарі в Херсонському медичному училищі, після закінчення якого до вересня 1995 року вони проживали спільно у спірному будинку. 28.02.1993 року у них народився син [PERSON] У вересні 1995 року позивачка разом із сином виїхали із спірного будинку і в ньому більше не проживали, що встановлено рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 19.04.2002 року. 27.08.2002 року шлюб між сторонами був офіційно розірваний. 18.12.2004 року він одружився втретє і 07.08.2007 року у нього народилася донька [PERSON] і він проживає у спірному будинку зі своєю сімєю і ніколи не обіцяв позивачці переоформити будинок на їхнього сина [PERSON], так як в нього є й інші діти. З 1995 року позивачка не проживала та не утримувала спірний будинок, з моменту розірвання шлюбу минуло більше ніж тринадцять років, а тому відповідно до ст. 72 СК України пропустила трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Також у судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позову ще й на тій підставі, що спірний будинок придбаний відповідачем за власні кошти, шляхом відрахувань із заробітної плати, а позивачці на момент придбання будинку було всього 19 років, вона не мала власних доходів, так як була студенткою училища і вони не проживали спільно. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що з 17.08.1990 року до 27.08.2002 року сторони перебували у шлюбі між собою (а. с. 6-7). За час перебування у шлюбі сторони придбали спірний будинок № 26 по вул. Миру в с. Добропілля Голопристанського району Херсонської області за договором купівлі-продажу від 04.09.1991 року за 2850 рублів (а. с. 43). У відповідності до ст. 22 КпШС України (який діяв на момент придбання сторонами будинку і до 01.01.2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Тобто, незалежно від участі одного із подружжя у придбання майна, таке майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому посилання відповідача, що він придбав спірний будинок за власні кошти (відрахування із заробітної плати) (а. с. 42, 44) не впливають на правовий режим придбаного у шлюбі майна. Разом з тим, виходячи із довідки БТІ № 48 від 05.10.2015 року (а. с. 15), право власності за відповідачем на спірний будинок зареєстроване саме на підставі свідоцтва про право власності від 12.01.2006 року, виданого на підставі рішення виконкому Допропільської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 14 від 23.02.2005 року, тобто на момент ухвалення рішення по справі відповідач володіє на праві власності на спірний будинок на підставі інших правовстановлюючих документів, які на момент розгляду справи судом ніким не оскаржені та не скасовані, є чинними, що унеможливлює застосування норм Сімейного кодексу України чи Кодексу про шлюб та сім'ю України при визначенні прав сторін на спірний будинок, так як відповідач переоформив право власності на спірний будинок, не будучи в шлюбі з позивачкою, а будучи в шлюбі з іншою жінкою, а суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. У відповідності до ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. За ст. 72 СК України (який набрав чинності з 01.01.2004 року) позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки позивачці було відомо про те, що спірний будинок на момент розірвання шлюбу між сторонами був оформлений на відповідача і тим самим не було належного документального підтвердження її права спільної сумісної власності на спірний будинок, що являлось, певним чином, порушенням її права власності на спірний будинок, позивачка без поважних причин пропустила встановлений законом трирічний строк позовної давності на заявлення вимог про поділ майна, який сплив 27.08.2005 року (оскільки шлюб було розірвано 27.08.2002 року). Більше того, позивачка проживає із відповідачем в одному селі і на одній вулиці, 18.12.2004 року відповідач одружився втретє та став проживати з дружиною в спірному будинку, а у 2007 році у них народилася донька, про що не могла не знати (могла знати) позивачка, але остання звернулася до суду лише у жовтні 2015 року, тобто за межами встановленого законом трирічного строку позовної давності за вимогами про поділ майна колишнього подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed