Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

11.02.2020 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом. 02.06.2020 року подав до суду заяву, в якій змінив предмет та підстави позову (а.с. 45). В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 22.11.2018 року працює на посаді заступника директора з навчальної частини філії «Запорізький державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», що є відокремленим підрозділом - Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс». Протягом 2019 року відповідачем постійно затримувалась заробітна плата та станом на 27.01.2020 року заборгованість по заробітні платі складає 17 011,52 грн. 29.01.2020 року він направив на ім`я відповідача заяву про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України - з проханням звільнити з 31 січня 2020 року та здійснити розрахунки, визначені положеннями ст. 116 КЗпП України. Відповіді на свою заяву від керівництва він не отримав. Натомість 04.05.2020 року він отримав копію наказу про звільнення на підставі його заяви від 10.01.2020 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Станом на січень 2020 року ним не використано 52 дні відпустки, за які, з урахуванням середнього заробітку сума нарахованої компенсації (до оподаткування) складає 8112,00 грн. Крім того, станом на 27.01.2020 року заборгованість з виплати заробітної плати становить 17011,52 грн. Загальна сума - розрахунок, що підлягає виплаті йому при звільненні складається з 8122,00 - компенсація за невикористану відпустку, 17011.52 грн. та тримісячний середній заробіток згідно ст. 44 КЗпП України. Просив суд: -визнати [PERSON] звільненим з посади заступника директора з навчальної частини філії «Запорізького державного обласного навчально-курсового комбінату» УДП «Укрінтеравтосервіс» з 31 січня 2020 року, згідно пункту 3. ст. 38 КЗпП на підставі заяви від 29 січня 2020 року; -зобов`язати Українське держане підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС» внести до трудової книжки [PERSON] запис про звільнення з посади заступника директора з навчальної частини філії; -стягнути з Українського держаного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС» заборгованість з виплати заробітної плати станом на 27.01.2020 р. у розмірі 17011,52, компенсацію за невикористану відпустку за 52 дні відпустки у розмірі 8122,00 грн.; -зобов`язати Українське держане підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС» нарахувати та виплатити суми, належні на дату звільнення [PERSON] - станом на 31.01.2020 року, в тому числі вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. -стягнути судові витрати. 12.02.2020 року суддя залишив позовну заяву без руху (а.с. 12). 24.02.2020 року позивач [PERSON] усунув недоліки, вказані суддею (а.с. 15). 24.02.2020 року суддя відкрив по справі загальне позовне провадження та призначив по справі підготовче засідання (а.с. 17). 02.06.2020 року [PERSON] подав до суду заяву, в якій частково змінив предмет та підстави позову (а.с. 45-46). 04.08.2020 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду (а.с. 57). 26.08.2020 року представник відповідача в особі в.о. генерального директора Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «УКРІНТЕРАВТОСЕРВІС» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що 03 лютого 2020 року до Центрального апарату управління Підприємства (м. Київ, проспект Науки, 57) надійшла заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, з 31 січня 2020 року. 06 лютого 2020 року позивача повідомлено що його заява розглянута, проте звільнення Позивача з 31 січня 2020 року (заднім числом) не являється можливим та суперечить чинному законодавству. Позивачу запропоновано переписати заяву на звільнення, вказавши розумні строки. Від початку лютого і до кінця квітня на адресу підприємства заяви на звільнення не надходили. 28 квітня 2020 року на адресу Підприємства надійшла заява на звільнення [PERSON] за згодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з 15 січня 2020 року. Протягом лютого-березня-кінця квітня 2020 року позивач не відкликав свою заяву на звільнення за згодою сторін. У заяві на звільнення від 28.01.2020 [PERSON] також не зазначив про анулювання його заяви на звільнення за згодою сторін від 10.01.2020. Отже, на день видачі наказу на звільнення волевиявлення працівника звільнитися за згодою сторін мало місце. Враховуючи це, було прийнято рішення про звільнення Позивача з роботи за згодою сторін за його заявою від 10.01.2020 року. У зв`язку із цим, просив суд в задоволенні позову відмовити (а.с. 66- 68). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, направив суду заяву, в якій просить проводити судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, просив суд в черговий раз відкласти його розгляд у зв`язку із неможливістю прибути до суду. Суд за клопотанням представника, призначав розгляд справи у режимі відеоконференції, проте з незалежних від суду причин, провести судове засідання виявлялось за неможливе. З урахуванням того, що представнику відповідача була надана можливість взяти участь у розгляді справи в тому числі в режимі відеоконференції, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, суд вирішив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. Судом встановлено, що Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (далі - УДП «Укрінтеравтосервіс») є державним унітарним підприємством, діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Однією з філій Підприємства є філія «Запорізький державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» (далі - Запорізька філія УДП). Місцезнаходження - місто Запоріжжя, вулиця Музична 2-а. 21.11.2018 року [PERSON] був призначений на посаду заступника директора з навчальної частини Філії «Запорізький державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» (а.с. 69). 29.01.2020 року [PERSON] подав заяву на ім`я в.о. генерального директора УДП «Укрінтеравтосервіс» [PERSON] про звільнення його з роботи з 31.01.2020 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Вказав, що з січня 2019 року підприємство постійно затримує виплату заробітної плати. Просив виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку згідно ст.44 КЗпП України (а.с. 7, 74). Заява про звільнення від 29.01.2020 року була направлена Запорізькою філією УДП на адресу УДП «Укрінтеравтосервіс» 29.01.2020 року, про що свідчить копія поштового відправлення (а.с. 7 зворот.). Лист був отриманий УДП «Укрінтеравтосервіс» 03.02.2020 року відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення (а.с. 93). 05.02.2020 року інспектор з кадрів Запорізької філії УДП звернувся до в.о. генерального директора [PERSON] із заявою про надання інформації щодо прийнятого рішення за заявою про звільнення заступника директора Запорізької філії УДП [PERSON] , оскільки станом на 05.02.2020 року наказ про звільнення не надходив (а.с. 8) 06 лютого 2020 року листом №1/02-04-165 в.о. генерального директора [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що його заява розглянута, проте звільнення позивача з 31 січня 2020 року не являється можливим та суперечить чинному законодавству, оскільки заява надійшла 03.02.2020 року. Позивачу запропоновано переписати заяву на звільнення, вказавши строк, достатній для підготовки наказу про звільнення (а.с.75). 28.04.2020 року [PERSON] був звільнений з посади заступника директора з навчальної частини Філії «Запорізький державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України згідно наказу №98ВК від 28.04.2020 року (а.с.48, 100) на підставі заяви [PERSON] від 10.01.2020 року №629 (а.с.77). Заява про звільнення за згодою сторін з 15.01.2020 року написана позивачем 10.01.2020 року та зареєстрована в УДП «Укрінтеравтосервіс» 28.04.2020 року (а.с.77). Згідно довідки про суму компенсації невикористаної відпустки, складеної заступником директора Запорізької філії УДП [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] , станом на 27.01.2020 року заборгованість з виплати заробітної плати перед [PERSON] складає 17011,52 грн., невикористані 52 дні відпусток. Сума нарахованої компенсації складає 8112 грн. (а.с.10 ) 04.08.2020 року суд витребував у УДП «Укрінтеравтосервіс» довідку про середній заробіток за останні два місяці роботи [PERSON] та інформацію про виплату всіх сум, що належали [PERSON] при звільненні в порядку ст. 116 КЗпП, а у разі невиплати цих сум, довідку про розмір цих сум (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). 31.08.2020 року УДП «Укрінтеравтосервіс» надало суду довідку від 21.08.2020 року, відповідно якої сума компенсації за невикористану щорічну відпустку складає 4369,94 грн. (а.с.82). Нарахований дохід [PERSON] за грудень 2019 року - 3113,34 грн., за січень 2020 року - 4670 грн., середній заробіток 3891,67 грн. (а.с.83 ) Заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з червня 2019 по квітень 2020 року складає 22140,81 грн. (а.с.84). У відповідності до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. На підставі ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частина 3 статті 235 КЗпП України передбачає, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Судом було встановлено, що [PERSON] 29.01.2020 року звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням з 31.01.2020 року у зв`язку із систематичною невиплатою йому заробітної плати. Довідка, видана відповідачем, підтверджує факт наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем більше ніж за шість місяців. Невиплата заробітної плати є порушенням законодавства про працю, а саме статті 21 Закону України «Про оплату праці». Враховуючи факт невиконання відповідачем законодавства про працю, [PERSON] мав право на розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі ч.3ст.38 КЗпП України. Так, Верховний Суд в постанові від 15.11.2018 року по справі №761/18805/17 вказав, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Заява [PERSON] була отримана Запорізькою філією УДП 29.01.2020 року та направлена листом до УДП «Укрінтеравтосервіс», керівник якого уповноважений приймати відповідне рішення про звільнення. Заява про звільнення була отримана відповідачем 03.02.2020 року. Суд погоджується із доводами відповідача в частині неможливості звільнити [PERSON] з посади 31.01.2020 року. Проте, суд вважає неправомірними дії в.о. генерального директора [PERSON], який 06.02.2020 року відмовив [PERSON] у звільненні та запропонував написати нову заяву із зазначенням іншої дати звільнення. Позивач, подавши заяву про звільнення за власним бажанням 29.01.2020 року за місцем своєї роботи, мав правомірне очікування того, що буде звільнений з роботи. Хоча заява і надійшла пізніше дати, з якої [PERSON] просив його звільнити, суд вважає, що відповідач, отримавши заяву, був зобов`язаний в той же день 03.02.2020 року винести наказ про звільнення позивача з роботи з дати отримання заяви, тобто з 03.02.2020 року. У зв`язку із викладеним, суд вважає незаконною відмову відповідача у звільненні його на підставі заяви від 29.01.2020 року та наступне звільнення його з роботи 28.04.2020 року на підставі заяви від 10.01.2020 року. Суд вирішив поновити порушення право [PERSON] шляхом визнання незаконним формулювання причини звільнення [PERSON] в наказі від 28.04.2020 року та зобов`язати відповідача змінити формулювання звільнення, зазначивши формулювання причини звільнення «за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, частина третя статті 38 КЗпП України» з 03 лютого 2020 року. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, суд встановив, що відповідач не заперечує наявність такої заборгованості перед позивачем, проте сторони надали суду довідки, в яких ці суми відрізняються. Так, згідно довідки, виданої заступником директора Запорізької філії УДП [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] , станом на 27.01.2020 року заборгованість з виплати заробітної плати перед [PERSON] складає 17011,52 грн., невикористані 52 дні відпусток. Сума нарахованої компенсації складає 8112 грн. (а.с. 10). Суд не бере до увагу цю довідку, оскільки сума заборгованості вказана станом на 27.01.2020 року, вона затверджена особисто [PERSON] , який є позивачем у справі, відсутній розрахунок невиплаченої заробітної плати помісячно. Згідно довідки, наданої УДП «Укрінтеравтосервіс» у відповідь на ухвалу суду про витребування доказів, сума компенсації за невикористану щорічну відпустку складає 4369,94 грн. (а.с. 82) Заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з червня 2019 по квітень 2020 року складає 22140,81 грн. (а.с. 84). Суд приймає ці документи як належний доказ заборгованості по заробітній платі, оскільки довідки затверджені керівником Запорізької філії УДП [PERSON] , мають розрахунок заборгованості по місяцям, інформація надана станом на день розгляду справи судом. У зв`язку із викладеним, суд вирішив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 22140,81 гривень, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 4369,94 гривень. Крім того, суд встановив, що УДП «Укрінтеравтосервіс» не виплачувало заробітну плату [PERSON] з червня 2019 по січень 2020 року, чим порушило законодавство про працю. На підставі положень ч.3 ст.38 та ст.44 КЗпП України припинення трудового договору за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, є підставою для виплати працівникові вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Середній заробіток [PERSON] за останні три місяці роботи на підприємстві склав 389,67 грн. (а.с. 83). Тримісячний середній заробіток відповідно складає 11675,01 грн. Суд вирішив стягнути суму вихідної допомоги з відповідача. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Так, при зверненні до суду із позовом [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 1681,60 грн. за дві немайнові вимоги. Сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заробітної плати позивач звільнений, тому судовий збір в сумі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial