Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

12.07.2013 Комунальне підприємство «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради звернулося до суду з позовом до [PERSON], яким просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиті послуги з водопостачання і водовідведення 16597,95 грн. (шістнадцять тисяч п'ятсот дев'яносто сім гривень 95 копійок). В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, позивач є виконавцем послуг з водопостачання та водовідведення та надає зазначені послуги населенню м. Павлограда, підприємствам, установам та організаціям, у тому числі послуги з водопостачання та водовідведення були надані й в житлове приміщення відповідача: [ADDRESS]. Однак, відповідач за фактично спожиті послуги з водопостачання та водовідведення оплату позивачу не проводить, внаслідок чого станом на 01.07.2013 рік утворилася заборгованість у розмірі 16597,95 грн. (шістнадцять тисяч п'ятсот дев'яносто сім гривень 95 копійок). Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, наполягав на задоволенні позову. Відповідач про ти позову заперечував, також на підставі ч. 3 ст. 267 ЦК України просив суд застосувати строки позовної давності на суму заборгованості, яка виникла більше ніж три роки тому, крім цього, вважає норми споживання, за якими позивач розраховував вартість своїх ппослуг, завищеними та необґрунтованими. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виробник послуг може бути їх виконавцем. Суд доходить висновку, що позивач Комунальне підприємство «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарств» Павлоградської міської ради є виробником та виконавцем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на території міста Павлоград Дніпропетровської області, а відповідач [PERSON] є споживачем зазначених послуг. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Проаналізувавши матеріали справи суд доходить висновку, що між сторонами договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не укладався, проте фактичне надання послуг позивачем відповідачу відбувалося у зазначений період, та законом не встановлена обов'язкова недійсність таких правочинів у разі недодержання письмової форми, що свідчить про виникнення договірних правовідносин з надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення між КП «Павлоградводоканал» та відповідачем. Відповідач просив суд застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок). Згідно ч.1 ст. 264 перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. У судовому засіданні було встановлено, що позивач у листопаді місяці 2011 р. або раніше, за інший розрахунковий період часу, за виключенням жовтня 2011 р., не надавав відповідачу послуги на суму, яка дорівнює 45, 22 грн., тому сплату коштів відповідачем у такий сумі прочинаючи із 22.12.2011 р. (а.с.48, звор. бік), слід вважати здійсненою як у рахунок поточних платежів, так і в рахунок сплати наявної заборгованості. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. З огляду на час здійснення відповідачем 22.12.2011 р. платежу на користь позивача, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, наслідки спливу позовної давності мають застосовуватись до вимог позивача до вказаного відповідача, які виникли до грудня 2008 р. у сумі 6052,88 грн., у зв'язку із чим у задоволенні вимог позивача у даній частині вимог слід відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, ч. 1 ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial