Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

11 липня 2016 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 червня 2005 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають доньку Вероніку, [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та відсутність почуттів один до одного. З 01 вересня 2013 року шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться, вони проживають окремо. Вона вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Тому вона просила їх шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.7/. Відповідачу направлялися судові повістки про виклик за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Однак, до суду повернулися конверти з довідками «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.20, 21, 23/. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином. Тому справа розглянута у відсутність відповідача в порядку ч.4 ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 24 червня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №273 /а.с.3/. Від шлюбу мають неповнолітню доньку Вероніку, [INFO] /а.с.4/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Будь-яких заперечень проти позову від відповідача до суду не надійшло. Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з 1 вересня 2013 року року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати.

Outcome: approved