Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

11.11.2016 року [PERSON] звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, в якому вона зазначила про те, що вона [PERSON], [INFO], проживає за адресою: [INFO]. На даний час їй 86 років і вона, за станом здоровя, потребує стороннього догляду. У 1999 році [PERSON], [INFO], дізнавшись про те, що вона має намір купити квартиру, запропонував їй догляд та підтримку у вигляді забезпечення її необхідними ліками, продуктами харчування, особистим спілкуванням та допомогою по господарству (прибирання житла, необхідний ремонт у квартирі) . За це вона мала б підписати договір, за яким її майно, у разі її смерті, перейде до [PERSON] , а він, у свою чергу, повинен був її доглядати. 25.06.1999 року у нотаріуса [PERSON] вона підписала договір, текст якого вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обовязки, про які вони домовлялися про її утримання. [PERSON] мав забезпечити її довічним доглядом та утримуванням з умовою переходу її квартири у власність [PERSON] лише після її смерті, в якості винагороди за турботу та піклування. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], даний договір було вчинено 08.06.1999 року. Всі дії по збиранню документів для оформлення договору здійснював [PERSON] , а вона підписувала необхідні папери. Як видно з договору дарування, який є предметом спору, він вчинений 25.08.1999 року, тобто через 17 днів після набуття нею права власності на спірну квартиру. Це говорить про те, що реєстрація права власності була пришвидшена. Якщо б вона дійсно хотіла подарувати квартиру, то не купувала б її у [PERSON] , а просто віддала б [PERSON] гроші та він сам купив би її собі. Це говорить про те, що вона купувала її з наміром підписання договору довічного утримання для забезпечення себе довічним доглядом. Весь цей час [PERSON] її доглядав, як вони з ним і домовлялися. Але 28.07.2016 року [PERSON] раптово помер. Вважаючи, що вона до цього часу була власником квартири, яка є предметом спору, вона вирішила повернутися у своє житло. Але в квартиру її не пустила [PERSON], яка там мешкає. Вона їй пояснила про те, що квартира не її, оскільки вона її подарувала [PERSON], який, у свою чергу, склав заповіт на [PERSON] і тепер вона нічого не отримає. При укладенні спірного правочину вона помилялася щодо правової природи правочину, його змісту, предмету, прав та обовязків сторін, правових наслідків оспорюваного договору, а наслідки помилки неможливо усунути без ухвалення судом рішення на її користь. Її помилка полягала в неправильному сприйнятті фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, яке фактично не відповідало її справжнім намірам, а відтак її помилка при укладенні оспорюваного правочину має істотне значення. Оспорюваний договір вчинений нею під впливом помилки, оскільки у неї не було намірів дарувати квартиру, [PERSON] не є її родичем. До того ж, оскільки договір дарування житла є безоплатним, то дарувальник не може вимагати зустрічних дій (права пожиттєвого проживання, надання іншої жилої площі, отримання певних матеріальних чи нематеріальних благ тощо) . Згідно з Постановою Верховного Суду України від 21.10.2015 року справа № 6-202цс15 наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229, ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобовязанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Правонаступником [PERSON] є [PERSON] , оскільки, за її словами, заповіт складений на неї. Відповідно до звіту про оцінку майна, вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], становить 178700 (сто сімдесят вісім тисяч сімсот) грн. , тому вартість судового збору становить 1787 (одна тисяча сімсот вісімдесят сім) грн. (1 відсоток від суми оспорюваного майна) . На підставі вищевикладеного та у відповідності з ст. 16, 229, 235, 717 ЦК України; ст. 82,119, 120, 130 ЦПК України, вона просила: 1. Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 25.06.1999 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] . 2. Під час попереднього судового засідання: - здійснити запит до Спадкового реєстру щодо наявності заповіту [PERSON] на користь [PERSON]; - здійснити запит до Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області щодо наявності інформації про смерть [PERSON]; - витребувати інвентаризаційну справу від Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 3. Всі витрати по справі покласти на відповідача (вхідний № 36808/16 від 11.11.2016 року) (а. с. 3, 4) . 17.01.2017 року представниця відповідачки [PERSON] за довіреністю адвокат [PERSON] надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення проти позову, в якому вона зазначила про те, що в провадженні судді Ковпаківського районного суду м. Суми Бичкова І. Г. знаходиться справа № 592/10407/16-ц, провадження № 2/592/2886/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Із вказаною вище позовною заявою вона не погоджується у повному обсязі, оскільки вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з наведених нижче підстав. Починаючи з 07.10.1999 року [PERSON] та [PERSON], [INFO], почали проживати однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. Шлюб реєструвати не поспішали, оскільки в цьому не вбачали потреби. В 2001 році разом переїхали до квартири, що є предметом спору, розташованої за адресою: м. Суми, вул. Данили Галицького (раніше Комсомольська) [ADDRESS]. Разом із ними мешкав її син [PERSON], [INFO]. Спільних дітей вони не мали. Більше у квартирі ніхто не проживав та не був прописаний. 04.05.2005 року [PERSON] розпорядився належною йому на праві власності на підставі договору дарування від 25.06.1999 року квартирою, розташованою за адресою: м. Суми, вул. Д. Галицького (Комсомольська) [ADDRESS] склавши заповіт на її користь, посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1672 нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області [PERSON] . В зазначеній вище квартирі вона офіційно зареєстрована, починаючи з 26.12.2009 року та до теперішнього часу. [PERSON] був зареєстрований в ній з 02.07.1999 року та до дня його смерті 28.07.2016 року. Таким чином, будучи спадкоємцем за заповітом, вона дійсно є правонаступницею [PERSON] відповідно до ст. 37 ЦПК України. Позивачка [PERSON] в своїй позовний заяві намагається ввести суд в оману, стверджуючи про те, що договір дарування квартири вчинений нею під впливом помилки, оскільки намірів дарувати квартиру у неї не було, а [PERSON] не є її родичем. [PERSON] насправді доводився позивачці пасинком, оскільки, починаючи із 1982 року, остання перебувала у законному шлюбі із [PERSON] батьком [PERSON], а, отже, була його мачухою. Після реєстрації шлюбу позивачка почала проживати із [PERSON] в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], що належала останньому. Там же був зареєстрований на той час і [PERSON] . Але фактично проживати там він не мав можливості через дуже погані відносини із мачухою. Він був змушений жити у друзів. Саме з метою вирішення житлового питання та забезпечення єдиного сина житлом [PERSON] було прийняте рішення про продаж належної йому квартири та придбання за отриманий кошт двох інших. Одна за адресою: [ADDRESS], співвласниками якої стали [PERSON] та [PERSON] , де на даний час зареєстрована та мешкає позивачка. Друга за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська ([PERSON]) [ADDRESS], придбана на імя позивачки та подарована [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 25.08.1999 року. Тим самим [PERSON] набув право власності на квартиру, оскільки останню було йому передано, він в ній проживав, зареєстрував на своє імя в БТІ. З розяснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року, а також в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-202цс15, на яку посилається позивачка, вбачається, що відповідно до ст. ст. 229 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) , мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачка зазначає, що договір дарування вона не читала із власного бажання, хоча повинна була з нам ознайомитися. Це вказує на її (позивачки) недбалість. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Позивачкою не було підтверджено жодної із встановлених обставин, окрім перебування у похилому віці на момент вчинення правочину, що стає зрозумілим із паспортних даних. Чому квартира була подарована мачухою, а не батьком їй достеменно невідомо, цього питання вона [PERSON] не задавала. Проте їй відомо те, що [PERSON] ніколи нічого не пропонував та ніяких домовленостей із позивачкою, які б дозволяли говорити про намір укласти договір довічного утримання, а не дарування, не здійснював. Тим паче за життя рідного батька. Крім того, у позивачки є двоє дорослих дітей, які могли б надавати їй допомогу у разі необхідності. Із [PERSON] вона особисто спілкувалася дуже рідко, адже до неї ставлення у неї також було погане. До 05.05.2006 року, коли [PERSON] помер, позивачка до квартири, що є предметом спору, не приходила ні разу. Вони з [PERSON] приходили до спільної разом із [PERSON] позивачки квартири лише на дні народження батька. Про погані стосунки говорить ще й те, що позивачка навіть не повідомила про смерть [PERSON] та дату його поховання. Про цей факт дізналися лише через 4 дні після смерті, зателефонувавши із поздоровленням на 9 травня. Після смерті батька 05.05.2006 року відносини із позивачкою не підтримували взагалі. Ніколи її не бачили та не телефонували. Позивачка за допомогою ніколи не зверталась, не телефонувала, до них із [PERSON] не приходила, жодних вимог не заявляла. На момент раптової смерті [PERSON] вона навіть не знала чи та жива. Поїхати разом із її сином до останнього відомого їй місця її мешкання довелось через необхідність отримання свідоцтва про смерть рідної матері [PERSON] для здійснення поховання останнього. Позивачка стверджує про те, що приходила до квартири, яка є предметом спору, і намагалась повернутися у начебто своє житло, та вона її не впустила. Ці обставини не відповідають дійсності. Після поховання [PERSON] позивачку вона більше жодного разу не бачила. Натомість у дверях квартири, знайшла записку з вимогою повернути свідоцтво про смерть матері [PERSON] за зазначеним номером телефону позивачки. Цю записку бачили сусіди. Записку вона не зберегла. Усе вищевикладене спростовує твердження позивачки щодо надання допомоги, постійного догляду, спілкування, забезпечення її лікарськими засобами та продуктами харчування зі сторони [PERSON] особливо після смерті батька. Більше того, [PERSON] більшість часу знаходився у закордонному командируванні, тому догляд за позивачкою був неможливий. Позивачкою не наведено жодного доказу для підтвердження факту догляду і допомоги їй [PERSON] . Позивачка сама зазначає, що оскільки договір дарування житла є безоплатним, то дарувальник не може вимагати зустрічних дій. У період часу від укладення договору дарування до дня смерті батька [PERSON] [PERSON] позивачка із подібними вимогами не зверталась. Після 05.05.2006 року відносини не підтримувалися взагалі. Позивачка нічим не підтверджує їх існування. Таким чином, відсутність будь-якої допомоги із сторони [PERSON] , виходячи із змісту позову та із того, що позивачка вважала останнього зобовязаним надавати допомогу, про яку вони домовились на підставі договору довічного утримання, [PERSON] повинна була сприйняти, як порушення її прав та інтересів. Для захисту своїх прав позовів не заявляла аж до 23.11.2016 року. Згідно з вимогами ст. 71 ЦК Української СРСР, чинного на час укладання договору дарування від 25.08.1999 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) , встановлюється в три роки. Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. П. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Трирічний строк позовної давності встановлений ст. 71 ЦК У СРСР сплив. Із заявою про поновлення строку позовною давністю позивачка не зверталась. На підставі вищевикладеного, у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 25.06.1999 року вважає за необхідне відмовити, ще і у звязку з пропуском позовної давності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed