Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

12 березня 2020 року з Краснолиманського міського суду Донецької області за підсудністю надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про дозвіл на перетин державного кордону та лінії розмежування, неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] , тобто на тимчасовий виїзд/в`їзд за кордон, а саме до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, США, Австралії, Єгипту, Туреччини, Російської Федерації, Білорусі, Грузії, Ізраїлю, та на тимчасово окуповану територію - до м.Донецьку, у будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку. А також надати дозвіл на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон та інших документів для виїзду дитини за кордон відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в будь-який час, без нотаріального посвідчення згоди батька дитини [PERSON] Позивачка, через свого представника адвоката Корнієнка А.А., звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] від шлюбу з відповідачем, який було розірвано 21.07.2019 року , має неповнолітню дочку - [PERSON] , 2006 р.н. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачкою, та знаходиться на її вихованні та повному утриманні, разом з тим, батько дитини участі у її вихованні не приймає, проживає окремо, їхати до підконтрольної території України для оформлення відповідного дозволу відмовлявся, а згодом контакти з ним було втрачено. Сама ж позивачка також не має можливості виїхати з дитиною на підконтрольну територію України для оформлення документів, оскільки закінчився строк дії раніш виданого рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 28.08.2015 року про тимчасовий виїзд з дитиною без дозволу батька. На теперішній момент дитина приймає участь у спортивних турнірах та потребує лікування у Трускавці , крім того, в дальшому, має намір на вступ до учбових закладів України, а тому позивачка має намір виїхати з дитиною до підконтрольної території України, а згодом після оформлення необхідних документів, за кордон з метою відпочинку та оздоровлення дитини, однак відповідач не дає дозволу для виїзду дитини за межі України, у зв`язку з чим позивачка і була вимушена звернутись до суду. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Корнієнко А.А., який діє на підставі договору про надання правової допомоги №375/19 від 09.09.2019 року та ордеру серії АІ №1006042 від 09.09.2019 року, у судове засідання не з`явилися, в позовній заяві зазначили про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у тому числі через офіційний веб-сайт судової влади України, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою суду від 27.07.2020 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, неодноразово не з`являвся до судового засідання, про причини неявки суд не повідомляв, відзив не подав, позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 21.07.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецькій області, розірвано, актовий запис №136. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». Від вказаного шлюбу сторони по справі мають дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.06.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції м.Донецька, актовий запис №311. Згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 16.03.2006 року Кіровським РВ ДМУ УМВС України у Донецькій області, місцем реєстрації [PERSON] є [ADDRESS] . Разом з позивачкою проживає її неповнолітня дитина - [PERSON] , 2006 р.н., що підтверджується актом обстеження від 05.08.2019 року. Відповідно до наданих суду довідок [PERSON] , 2006 р.н.,: - навчається у 8 класі МЗЗ «Школа з поглибленим вивченням окремих предметів №114 м.Донецька», за період навчання в школі батько дитини не брав участі в її вихованні доньки (із вчителями не спілкується, участі у батьківських зборах не приймає); - займається у Донецькій комплексній дитячо-юнацькій спортивній школі «Спартак» на відділенні художньої гімнастики, регулярно бере участь в турнірах та змаганнях на території Російської Федерації; - за відомостями КЗ «Міська дитяча клінічна лікарня №4 міста Донецька», перебуває на диспансерному лікуванні у дитячого лікаря ортопеда-травматолога, потребує санаторно-курортного лікування на курортах Трусковця; Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 28.08.2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька задоволено. [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , у Російську Федерацію без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на 1 рік з дня винесення рішення суду, тобто до 28.08.2016 року. За інформацією Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради №56.3.4-18452-56.1 від 30.06.2020 року, [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Департаменті за адресою фактичного місця проживання/перебування - [ADDRESS] , та має діючу довідку про взяття на облік від 14.12.2015 року №1412-23811. Відповідно до вимог ч.7 ст.6 Сімейного кодексу України (далі СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За положеннями ст.41 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як встановлено з наданих суду доказів, відповідач проживає окремо від дочки, з 2009 року не спілкується з нею та участі в її вихованні не приймає. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 pоку, за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, східних для розвитку дитини. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.150 та ч.1 ст.155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На теперішній час, позивачка зазначає про намір виїхати з дитиною за кордон, однак без згоди відповідача це не можливо. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, а саме до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, США, Австралії, Єгипту, Туреччини, Російської Федерації, Білорусі, Грузії, Ізраїлю, у будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку. Разом з тим, з урахуванням вказаних норм права, суд зазначає, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Відтак, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одно з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2019 року у справі №643/1090/17. Отже, позовні вимоги в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, задоволенню не підлягають. Щодо надання дозволу на перетин лінії розмежування неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] , у будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку, суд зазначає наступне. Згідно п.п.5.1.1, 5.1.2 п.5.1. Розділу 5 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57; виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Згідно із п.п.2-4, п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду із України та в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні нотаріально посвідченої згоди відповідача на виїзд дитини з тимчасово окупованої території України на підконтрольну, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право вільно переміщатись по території України, враховуючи, що дозвіл на перетин лінії розмежування необхідний позивачці для подальшого оформлення документів на дитину, а також те, що будь які дані про то, що поїздка матиме негативні наслідки для дитини не встановлено, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та вважає можливим надати дозвіл на перетин лінії розмежування (виїзд/в`їзд) дитини в супроводі матері без згоди батька на період до до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до [INFO] . Розглядаючи позовні вимоги щодо надання дозволу [PERSON] на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон та інших документів для виїзду дитини за кордон відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в будь-який час, без нотаріального посвідчення згоди батька дитини [PERSON] , суд зазначає про таке. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Отже, враховуючи, що шлюб між сторонами розірвано, а доказів заперечень батька дитини щодо оформлення необхідних документів суду не представлено, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що при зверненні до суду позивачці відстрочено сплату судового збору у розмірі 768,40 грн. до ухвалення судового рішення у справі та її вимоги задоволені частково, а відповідач не звільнений від оплати судових витрат, то ці витрати підлягають стягненню зі сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial