Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

10 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до суду з дійсним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 2013 року по 08 вересня 2015 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Між сторонами була домовленість, що син буде мешкати з нею, а [PERSON] буде надавати матеріальну допомогу на утримання сина в добровільному порядку. Однак він своїх зобов'язань не виконує, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Вони мешкають окремо, [PERSON] самостійно веде свій бюджет, працює, проте місце роботи від неї приховує. Вона здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку та потребує матеріальної допомоги батька дитини на утримання сина. [PERSON] нікого на утриманні немає, аліменти нікому не виплачує, жодних стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться. Відомостей, щодо місця його роботи, немає. У зв'язку з вищевикладеним, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/3 частини всіх його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подання позову та до повноліття дитини. У судове засідання позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, не з'явилася. Суду надано письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити повністю, проти винесення заочного рашення не заперечувала (а.с. 15). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, шляхом телефонограм та судових повісток (а.с.13, 16, 20), причини своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ст.ст.169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду позивача, суд вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2015 року шлюб, зареєстрований 27 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №529, між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с. 4). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] убачається, що сторони мають сина [PERSON], [INFO], батьком у свідоцтві про народження зазначений відповідач [PERSON].(а.с. 5). Згідно довідки КП «ЖЕК-1» №89 від 08 лютого 2016 року, [PERSON] зареєстрована разом із сином - [PERSON] в квартирі своєї бабусі - [PERSON], за адресою - [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до положень Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією № 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованою Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11, дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 Сімейного кодексу України). Аналізуючи норми ч.2,3 ст. 180 СК України у сукупності із нормами ч.1 ст. 183 СК України, за якою частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом, суд вважає, що законодавцем надано право тому з батьків, з яким проживає дитина, звернутися до суду не лише у випадку відсутності повної домовленості між сторонами щодо способу виконання обов'язку утримувати дитину, або ухилення від виконання такого обов'язку як утримання дитини, а і у разі відсутності домовленості щодо розміру сплачуваних аліментів. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд згідно вимог ст. 182 СК України виходить з того, що відповідач є працездатною особою, а отже має можливість, з урахуванням свого матеріального становища, надавати матеріальну допомогу своїй дитині до досягнення нею повноліття щомісяця. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримувати неповнолітню дитину - [PERSON] судом не встановлено. Отже, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 60 ЦПК України докази, суд визнає позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітнього сина обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч.1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць, згідно вимогам ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно викладеного,

Outcome: approved