Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

10 березня 2016 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з дійсним позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на підставі приватної власності належить будинок №112 по вул.Горова м.Словянськ Донецької області. Після реєстрації права власності на вказаний будинок, йому стало відомо, що в будинку залишився зареєстрованим [PERSON] У звязку з тим, що [PERSON] не знявся з місця реєстрації, чим порушує його право власності, він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування буд.112 по вул.Горова м.Словянськ. У судове засідання позивач [PERSON], будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання належним чином, не зявився, суду надано заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника [PERSON] (а.с.21). Представник позивача [PERSON], що діє на підставі договору на представництво інтересів від 09 березня 2016 року (а.с.19), в судове засідання, будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання належним чином, не зявився, суду надано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] просив задовольнити у повному обсязі (а.с.30). Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявився, відомостей про причини неявки суду не надав, про дату та час судового засідання був повідомлений через оголошення у пресі (газета центральних органів виконавчої влади України «Урядовий Курєр» №67 від 08 квітня 2016 року) (а.с. 29). У зв'язку з вищевикладеним, суд відповідно до\~ст. 224 ЦПК України\~дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК)). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і под. Так, у ході судового розгляду достовірно встановлено, що право власності на будинок №112, розташований за адресою: вул.Горова, м.Словянськ, Донецької області зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Словянського нотаріального округу [PERSON], в реєстрі за №3512 (а.с.5-6). Вказане також підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 вересня 2015 року (а.с.7). З наданої суду копії домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в [INFO] вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою [INFO] з 22 червня 2010 року (а.с.8-18). У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. За приписами ч. ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просить суд визнати відповідача втратившим право користування спірною квартирою, оскільки він там був зареєстрований, як попередній власник, на теперішній час, після укладення ним договору купівлі-продажу, його право власності на квартиру припинене, а його подальша реєстрація у квартирі перешкоджає позивачеві у розпорядженні належною йому власністю. Суд вважає такі вимоги позивача цілком обґрунтованими, оскільки дійсно відповідач [PERSON] в спірному будинку не мешкає та залишився там зареєстрований як колишній власник будинку. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації понесених ним судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved