Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

12.12.2013 року власник спірної квартири [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] з підстав не проживання понад встановлені законодавством строки. Добровільно [PERSON] з квартири не виписалась, хоча жодного дня з моменту реєстрації в 2004 році в квартирі не проживала, оскільки ще в 2004 року взагалі поїхала до Росії. Позивач надав заяву про підтримку позову, згоду на заочний розгляд справи, розгляд справи за його відсутності. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином за місцем реєстрації (а.с.20-21), однак на пошту за отриманням судової повістки та в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, даними про поважність причин неявки суд не володіє, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їм належним чином. Тому, зі згоди позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Обов'язком, які беруть участь у справі, є добросовісне здійснення своїх процесуальні прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків (ч.3 ст.27 ЦПК України). Урівноваженням прав відповідача є його право на перегляд заочного рішення, подачу всіх доказів, які він міг подати у судовому засіданні, а також на нову оцінку наявних у справі доказів з урахуванням його позиції. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.10.2009 року, зареєстрованого в Балаклійському БТІ 23.11.2009 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]; до цього вказана квартира належала діду позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1999 року (а.с.5). Відповідач є рідною сестрою померлого діда позивача, в спірній квартирі зареєстрована з 13.09.2004 року (а.с.7). Згідно до акту обстеження від 11.12.2013 року відповідач [PERSON] за зареєстрованою адресою місця проживання чи перебування фактично не проживає з моменту реєстрації відповідача, тобто з 2004 року, що підтверджено свідками-сусідами: [PERSON] з квартири №49 та [PERSON] з квартири №36, а проживає в Російській Федерації (а.с.8). Свідок [PERSON] (сусідка позивача з квартири №85) в суді пояснила, що з самого часу реєстрації відповідача у спірній квартирі в 2004 році вона у ній не проживала, вона [PERSON] взагалі не знає і ніколи не бачила. Особистих речей відповідача у квартирі немає. В даному помешканні проживають квартиранти. Спірною квартирою опікується позивач - [PERSON] і його бабуся. Свідок [PERSON](сусід позивача з квартири №36) в суді пояснив, що бачив [PERSON] років 20 тому, вона проживала по сусідству, з того часу він її більше не зустрічав. В спірній квартирі проживав дідусь позивача, який заповів квартиру внукові - позивачу по справі. Відповідач в квартирі не проживає і не проживала. Спірною квартирою опікується позивач - [PERSON] і його бабуся. Підтвердив обставини, вказані в акті обстеження від 11.12.2013 року. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якого приєдналася Україна 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 - ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319 ЦК України). Гарантуючи захист прав власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.391, 392 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 наведеного Кодексу). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливі лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Реєстрацією відповідача у спірній квартирі [PERSON] неправомірно обмежений у здійснені свого права власності на неї - володіння, користування та розпорядження, такої згоди позивач не надавав. Відповідач витрат на утримання житлового будинку та оплату комунальних послуг не несе. Згідно до статей 71, 72, 163 ЖК УРСР 1983р., наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо не проживають в ньому без поважних причин понад 6 місяців. Натомість статею 405 ЦК України 2003 року, передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дія данної норми права, як такої, що була прийнята пізніше і поліпшує становище особи, розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами і підлягає застосуванню при вирішенні спору. Відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає у зазначеній квартирі протягом більш ніж рік (а саме з 2004 року), втратила зв'язок і зацікавленість до вказаного житла, а тому за правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України втрачає право на користування цим житлом. На користь доводів позивача свідчить і та обставина, що судові документи відповідачем за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою її місця проживання чи місця перебування отримані не були. На підставі викладеного,

Outcome: approved