Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

11.09.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Болградську міську раду Одеської області зняти його з реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що вона, позивач, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі -продажу від 23.09.2016 року, який був укладений між нею та відповідачем, який не проживає у квартирі з літа 2016 року, але залишається зареєстрованим в її квартирі до даного моменту. Він не встиг знятись з реєстраційного обліку на момент укладення договору купівлі-продажу між ними, а після укладення договору виїхав до м.Одеса і зараз його місце перебування їй, позивачу невідоме, оскільки зв'язок з відповідачем вона втратила - його номер телефону вже є недійсним, а він сам добровільно не прибув до м.Болград, щоб знятись з реєстрації у вказаній квартирі, що належить позивачу. Усе вищезазначене стало приводом для звернення до суду, оскільки у позасудовому порядку вона, позивач, не може захистити своє право володіти та розпоряджатися своєю власністю - нерухомим майном. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання - судовими повістками та через оголошення на сайті судової влади, до суду не з'явився, не надавав суду заперечень або пояснень щодо предмету та підстав позову. Позивач надала суду заяву, якою підтримала позовні вимоги, просила суд розглянути справу за її відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, погоджуючись на ухвалення судом рішення заочно, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Судом обґрунтовано ухвалено, що справа підлягає розгляду у заочному порядку. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.09.2016 року між позивачем і відповідачем, позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5-6); - згідно витягу з Державного реєстру правочинів, цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Агбун М.І.№69291222(а.с.11); - згідно довідки Болградської міської ради Одеської області, місце проживання відповідача [PERSON] є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.7); - згідно письмових пояснень позивача та свідка [PERSON], відповідач вже тривалий час - понад 3 роки - не проживає у спірному будинку і цей факт ніким і нічим не спростовано. Ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1,2ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке йому належить, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Аналіз наведених вище норм діючого законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до статті 7 Закону №1382-IV, припинення реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі заяви цієї особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з вказаної норми, припинення реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Таким чином, з досліджених доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є власником квартири [ADDRESS], а відповідач [PERSON] дійсно виїхав з нього, не проживає в ньому і не потребує цього тривалий час - більш, ніж один рік, суду не надано відомостей, що в нього відсутнє інше місце проживання, але відповідач добровільно не вживає заходів щодо зняття з реєстрації за адресою розташування спірної квартири, тобто, не вбачається юридичної зацікавленості або прав відповідача щодо цієї квартири, що є підставами для визнання судом відповідача такими, що втратив право на користування спірним житлом для захисту прав позивача вільно володіти та розпоряджатися своїм майном - квартирою - незалежно від волі сторонніх осіб. Враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved