Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

11.04.2017 до суду надійшла позовна заява [PERSON]М та [PERSON], з якої вбачається, що вони просять суд: 1. Вселити кожну з них у квартиру [ADDRESS]. 2. Встановити порядок користування житловим приміщенням квартирою №34 в будинку №65 по вулиці Центральній в селищі Зачепилівка Харківської області, закріпивши за позивачами право користування кімнатою площею 14,60 кв.м. та встановити спільне користування кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою та коридором. 3. Зобовязати відповідачів не чинити позивачам перешкод у користуванні кімнатою та іншими допоміжними приміщеннями у квартирі [ADDRESS]. Свій позов вони мотивують тим, що відповідачі створюють їм перешкоди у користуванні названою квартирою, яка знаходиться у спільній частковій власності їх та відповідачів шляхом встановлення інших замків на вхідні двері та вселення у квартиру сторонніх осіб без згоди позивачів. В письмових запереченнях, наданих до суду 17.05.2017 відповідачі проти позову заперечують у повному обсязі, вказують на те що позивачі ніяких дій, направлених на їх вселення не вчиняли, мають ключі від вхідних дверей, сторонні особи в квартирі не проживають, тому відповідачі жодним чином не порушують права позивачів. В судове засідання, призначене на 17.05.2017, позивачі [PERSON]М та [PERSON], належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.39, 42), не зявились. 12.05.2017 надали суду заяви про відкладення судового засідання по справі, зазначивши в якості причин неможливості прибути в судове засідання відсутність в селищі Зачепилівка. Відповідачі, також належними чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.40,41), в судове засідання 17.05.2017 не зявились. 17.05.2017 надали заперечення проти позову, в яких проти позову заперечують у повному обсязі; клопотання про виклик свідків та заяву про відкладення розгляду справи. При цьому просили визнати причини неявки позивачів неповажними. Ухвалою суду від 17.05.2017 про відкладення розгляду справи причини неявки позивачів суд визнав неповажними та попередив їх, що у разі повторної неявки їх позовна заява може бути залишена судом без розгляду. В судове засідання 31.05.2017 належними чином повідомлені про час та місце його проведення (а.с.65,66) позивачі не зявились повторно. При цьому, в судове засідання прибула представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], повноваження якої підтверджено витягом з договору про надання правової допомоги від 20.03.2017 №77, свідоцтвом про право зайняття адвокатською діяльністю від 29.06.1998 №319 та ордером на надання правової допомоги від 31.05.2017. Судом не визнано повноважень адвоката на представництво інтересів позивача [PERSON], так як витяг з вищеназваного договору на надання правової допомоги підписано лише позивачем [PERSON] двічі. Отже, повноваження адвоката на представництво інтересів позивача [PERSON] не підтверджено відповідно до ч. 4 ст. 42 ЦПК України. Тому, ухвалою суду від 31.05.2017 причини повторної неявки в судове засідання належними чином повідомленої про час та місце судового засідання позивача [PERSON] визнано не поважними та позовну заяву в частині заявлених нею позовних вимог залишено без розгляду. Позовні вимоги [PERSON] адвокат [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували повністю за мотивів, викладених у відзиві на позов, та просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Судом досліджено матеріали справи: -квитанції про сплату судового збору (а.с.1, 29-31); -позовну заяву (а.с.2-4); -копію сторінок паспорту [PERSON] (а.с.5); -копію сторінок паспорту та РНОКПП [PERSON] (а.с.6-8); -копію сторінок паспорту та РНОКПП [PERSON] (а.с.9,10); -копію технічного паспорту на квартиру №34 в жилому будинку №65 по вулиці Центральній (колишній Радянській) в селищі Зачепилівка від 28.03.2017 (а.с.11,12); -копії квитанції на оплату послуг адвоката (а.с.13,14); -довідку КП «Зачепилівське бюро технічної інвентаризації» від 05.04.2017 №16 (а.с.15); -копію свідоцтва про народження [PERSON] 05.02.1993 (а.с.16); -копію свідоцтва про розірвання шлюбу від 18.07.1996 (а.с.17); -копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 06.04.2017 №00017881914 (а.с.18,19); -заперечення проти позову від 17.05.2017 (а.с.50-53); -ордер адвоката [PERSON]А від 31.05.2017 (а.с.67); -копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю від 29.06.1998 №319; -витяг з договору від 20.03.2017 №77 про надання правової допомоги, підписаний адвокатом [PERSON]А та позивачем [PERSON] (а.с.69,70); -поштові повідомлення та корінці повісток. Та допитано свідків: [PERSON], яка повідомила суду, що є сусідкою відповідача [PERSON], приятелює з ним. [PERSON] надавав її сину можливість переночувати у квартирі [ADDRESS], щодо якої є спір. Раніше проживав там з родиною, але останнім часом в квартирі ніхто не живе. У квартирі є дві вхідні двері. Проте, замок є лише один. Про будь - які претензії позивачів до відповідачів їй невідомо. [PERSON], який надав покази про те, що він живе неподалік та приятелює з відповідачем [PERSON] Часто бував у нього у квартирі, щодо якої виник спір. Він допомагав там робити ремонт. У квартирі є дві вхідні двері. Проте, замок є лише один. Про будь - які претензії позивачів до відповідачів йому невідомо. Суд, вважає, що спірні правовідносини повинні регулюватись наступними нормами права: -ч.1 ст. 15 ЦК України: « Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання»; -ч. 1 ст. 16 ЦК України: «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу»; -п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України: «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право»; -ст. 60 ЦПК України: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України»; -ч. 1 ст. 316 ЦК України: «Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб»; -ч. 3 ст. 319 ЦК України: «Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав»; -ч.1 ст. 321 ЦК України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні»; -ч.1 ст.356 ЦК України: «Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю»; -ч.1 ст. 358 ЦК України: «Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою»; -ч.1 та ч.2 ст. 386 ЦК України: «1. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. 2. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню»; -ч. 1 ст. 392 ЦК України: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном»; -ч.2 ст. 183 ЦК України: «Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення»; -ч.1 ст.8 ЦК України: «Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону)»; -ч. 1 ст. 369 ЦК України: «Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними»; -ст. 47 ЖК Української РСР: «[PERSON] жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу»; -ст. 72 ЖК «Української РСР: «Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку»; -ст.150 ЖК Української РСР: «Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди»; -ст. 155 ЖК Української РСР: «Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством». Судом встановлено, що сторони спору є співвласниками квартири №34 в жилому будинку №65 по вулиці Центральній (колишній Радянській) в селищі Зачепилівка Харківської області, яка перебуває у їх спільній частковій власності (а.с. 11, 12, 15). Частки співвласників є рівними. Отже, кожен з них має гарантоване ст. 41 Конституції право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися цією квартирою відповідно до його частки у цьому майні. Тобто, на рівні з іншими співвласниками. Саме так захищає це право Держава відповідно до положень ч.1 ст. 386 ЦК України. Натомість від захисту порушеного права (наявність спору в активній фазі), право власника підлягає захисту і на стадії запобігання конфлікту. Тобто, мова йдеться про захист охоронюваного законом інтересу. І таку охорону надає позивачам положення ч. 2 ст. 386 ЦК, відповідно до якої власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Той факт, що позивачі зареєстровані та проживають за іншою адресою (а.с.8,10) свідчить про те, що їх претензії можуть і стосуються захисту їх прав на майбутнє, так як сам факт їх звернення до суду і понесення у звязку з чим істотних витрат, свідчить про існування певного конфлікту та неможливість для них в іншій спосіб (зокрема, шляхом укладення договору), окрім закріплення цього у судовому рішенні, отримати упевненість у тому, що відповідачі не будуть порушувати їх прав власників та перешкоджати вільному користуванню квартирою, права щодо якої є предметом спору. В цьому випадку, за відсутності договору, який мав би існувати відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України, рішення суду є єдиним і достатнім інструментом регулювання правовідносин між сторонами спору, так як його виконання забезпечується засобами державного примусу. Предявлення позову в цьому випадку солідарно обома позивачами до обох відповідачів, як до співвласників, з якими може виникнути конфлікт, є цілком обґрунтованим. Відсутність будь якого договору у будь якій формі між співвласниками квартири, щодо якої учинено спір, підтверджено сторонами у судовому засіданні. Таким чином, цей факт не потребує доказування. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про вселення суд вважає, що для відмови у позові в цій частині саме відповідачі мають довести надання своєї згоди на вселення позивачів. В той же час відповідачі зазначили лише про не заперечення такого права позивачів. Але, в даному випадку така поведінка відповідачів не є достатньою для належної реалізації права позивачів. Так як для вселення їх у квартиру та подальшу реєстрацію там їх місця проживання необхідна активна згода відповідачів, як співвласників квартири, шляхом підписання відповідних документів у державних органах, що відають питаннями реєстрації місця проживання фізичних осіб. Факту надання такої письмової згоди судом не встановлено. Отже, суд вважає, що такої згоди відповідачів на момент розгляду справи судом немає. Тому, в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо порядку користування квартирою, суд враховує, що нею в рівних долях володіють 4 особи. Квартира складається із 2-х жилих кімнат площею 14,60 кв.м. та 9,90 кв.м. і допоміжних приміщень. Разом жила площа у цій квартирі складає 24,5 кв.м. Тобто, на одного власника у цій квартирі припадає 6,125 кв.м. жилої площі. При цьому, норма жилої площі на одну людину складає 13,65 кв.м. відповідно до ст. 47 ЖК Української РСР. За таких обставин виділення в натурі позивачам у користування однієї з кімнат (як більшої, так і меншої площі) призведе до невиправданого та незаконного обмеження відповідачів у реалізації їх прав власності. Так як кожен із співвласників має право користуватись жилою площею, що є не нижчою встановленою законом норми. Отже, в даному випадку за відсутності договору між сторонами, щодо користування спільною частковою власністю, з метою дотримання балансу прав та інтересів позивачів та відповідачів, суд вважає за доцільне та необхідне вважати квартиру [ADDRESS] неподільною річчю та, застосувавши в порядку ч. 1 ст. 8 ЦК України аналогію закону ч.1 ст. 369 ЦК України, встановити власним рішенням режим спільного користування всією вищеназваною квартирою, таким чином частково задовольнивши позовні вимоги. У вимозі про виділення позивачам окремої кімнати суд вважає за необхідне відмовити. За вищевикладених підстав слід задовольнити і вимоги позивача [PERSON] про зобовязання відповідачів не чинити перешкод позивачам у користуванні квартирою №34 в будинку №65 по вулиці Центральній в селищі Зачепилівка Харківської області. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати належить стягнути з відповідачів на користь позивача [PERSON] пропорційно до задоволених вимог в рівних долях. Таким чином, на користь [PERSON] належить стягнути по 640 грн. за кожну з двох задоволених вимог про вселення та про зобовязання не чинити перешкод, та у половинному розмірі за частково задоволену вимогу про встановлення порядку користування квартирою, тобто, 640/2 = 320 грн. А разом 640 + 640 + 320 = 1600 грн. Отже, кожен з відповідачів має сплатити на користь позивача [PERSON] по 800 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Вирішуючи питання щодо розподілу витрат по наданню правової допомоги адвокатом, суд керується положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», згідно якої розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] сплатила за надання правової допомогу адвокатом [PERSON] 10.04.2017 суму в 2500,00 грн. (а.с.14) Проте, з цієї квитанції не вбачається, що цю суму отримано адвокатом на виконання саме договору №77 від 20.03.2017 на підставі якого адвокат [PERSON] надавала позивачу правову допомогу саме в цій справі. Отже, цей доказ сплати судових витрат, з урахуванням думки відповідачів, суд не визнає належним до цієї справи №620/236/17. Інших доказів участі адвоката [PERSON] в цій справі поза судовим засіданням та оплати позивачами такої участі суду також не надано. На підставі викладеного,

Outcome: partial