Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

10 квітня 2017 року [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім'я [PERSON] 3 лютого 2017 року Томашпільською державною нотаріальною конторою на спадкове майно, а саме: земельні ділянки площею 2,3685 га кадастровий номер [NUMBER], площею 2,5623 га кадастровий номер [NUMBER], площею 3,3710 га кадастровий номер [NUMBER], які належали померлому [INFO] [PERSON]. Позов обґрунтовано наступним. [INFO] помер [PERSON], який доводився [PERSON] дідом, що підтверджується свідоцтвом про її народження, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію про народження батька [PERSON]-сина [PERSON]- [PERSON] [INFO] помер батько [PERSON]-[PERSON]. В березні 2017 року [PERSON] звернулася до Томашпільської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину після діда (спадкування за правом представлення), однак їй було відмовлено у видачі даного свідоцтва, оскільки 3 лютого 2017 року державною нотаріальною конторою вже було видано на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] вказує, що відповідно ст. 1266 ЦК України, її донька [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], оскільки її батько [PERSON] помер до смерті свого батька [PERSON] Про відмову від спадщини донька позивача не заявляла протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Позивач [PERSON] вважає, що [PERSON] не мав права отримати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на все спадкове майно, оскільки не являється єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину, а внаслідок видачі вказаних вище свідоцтв про право на спадщину були порушені права неповнолітньої [PERSON] на спадкування після смерті батька та діда в порядку представлення. 14 червня 2017 року представник позивача [PERSON] [PERSON] подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить визнати частково в розмірі 1/2 недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім'я [PERSON] 3 лютого 2017 року Томашпільською державною нотаріальною конторою на спадкове майно, а саме: земельні ділянки площею 2,3685 га кадастровий номер [NUMBER], площею 2,5623 га кадастровий номер [NUMBER], площею 3,3710 га кадастровий номер [NUMBER], які належали померлому [INFO] [PERSON]. Ухвалою Томашпільського районного суду від 3 липня 2017 року залучено до участі у розгляді справи за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Стінянська сільська рада, Томашпільська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним в якості третіх осіб онуків спадкодавця [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] ([ADDRESS]). 19 липня 2017 року представник третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору-Томашпільська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, який ухвалою Томашпільського районного суду від 27 липня 2017 року об'єднаний в одне провадження із первісним позовом. Ухвалою Томашпільського районного суду від 7 травня 2018 року провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору-Томашпільська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним закрито в зв'язку з відмовою від зустрічного позову. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представники [PERSON], [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросили позов задовольнити. Пояснили, що [PERSON] не мав права на спадкування всього майна [PERSON], оскільки син [PERSON] -[PERSON] помер до смерті свого батька, тому були порушені права його дочки-[PERSON]., яка була неповнолітньою на час смерті свого батька та діда в порядку представлення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні збільшені позовні вимоги не визнав з тих підстав, що у 2016 році він особисто запропонував [PERSON]-представнику [PERSON] подарувати останній земельний пай, який належав матері [PERSON] після того, як він оформить через суд право власності на спірні паї. [PERSON] погодилася і тому відповідач вважав, що між ними не існує спору за земельні паї, які є спірними у даній справі. Представник третьої особи - [PERSON]- [PERSON] поклався на розсуд суду щодо вирішення збільшених позовних вимог [PERSON] Від третіх осіб-органу опіки та піклування Стінянської сільської ради, Толмашпільської державної нотаріальної контори в матеріалах справи містяться заяви про розгляді справи у їхній відсутності. Третя особа [PERSON] в телефонному режимі повідомляв, що проживає за межами України, в судове засідання прибути не може, своїх претензій до земельних паїв не висуває. Суд визначив можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, у цивільному законодавстві України презюмується дійсність правовстановлюючих документів, доки не доведено протилежне. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. До суду звернулася [PERSON] в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON], яка є спадкоємцем за правом представлення на майно [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с.9). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, [PERSON] є сином [PERSON] (а.с.12). [INFO] в с.Стіна Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.10). [INFO] в с.Стіна Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.11). Відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Отже, [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] за правом представлення, яка фактично спадщину прийняла. Згідно довідки сільського голови Стінянської сільської ради № 142 від 6 квітня 2017 року, [PERSON] дійсно проживала у цивільному шлюбі з [PERSON], вели спільне домашнє господарство і разом з ними проживала їхня донька [PERSON] (а.с.14). 5 квітня 2017 року [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулася до Томашпільської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] Державним нотаріусом Іськовою Н.М. [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки 3 лютого 2017 року Томашпільською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] було видано на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме земельні ділянки, розташовані на території Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (а.с.13). Суд вважає, що державним нотаріусом правомірно було відмовлено [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], однак позовні вимоги [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], в якій [PERSON] просить визнати частково в розмірі 1/2 недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім'я [PERSON] 3 лютого 2017 року Томашпільською державною нотаріальною конторою на спадкове майно, а саме: земельні ділянки площею 2,3685 га кадастровий номер [NUMBER], площею 2,5623 га кадастровий номер [NUMBER], площею 3,3710 га кадастровий номер [NUMBER], які належали померлому [INFO] [PERSON], підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з роз'ясненням, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Як вбачається із копії спадкової справи (а.с._163-209), після померлого [INFO] [PERSON], спадкова справа заведена за заявою [PERSON]-сина померлого [PERSON],- який подав до нотаріуса заяву, вказуючи, що крім нього інших спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України, немає. [PERSON] додав до справи довідку Стінянської сільської ради, в якій зазначалося, що після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом залишився син [PERSON], який на протязі шести місяців спадщину прийняв. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом-спадщина складається із земельної ділянки площею 2,3685 га в межах згідно з планом, що розташована на території Стінянської сільської ради, належної померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], свідоцтво про право на спадщину за законом-спадщина складається із земельної ділянки площею 2,5623 га в межах згідно з планом, що розташована на території Стінянської сільської ради, належної померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], свідоцтво про право на спадщину за законом-спадщина складається із земельної ділянки площею 3,3710 га в межах згідно з планом, що розташована на території Стінянської сільської ради, належної померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER]. З даної спадкової справи також вбачається, що державним нотаріусом було зроблено повідомлення [PERSON] про можливість вирішення питання по спадщині, оскільки останній являється спадкоємцем за заповітом. Судом встановлено, що 8 січня 2014 року [PERSON] складено заповіт на [PERSON], яким спадкодавець [PERSON] усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів спадкоємцю [PERSON] Даний заповіт складений у Томашпільській державній нотаріальній конторі і посвідчений державним нотаріусом (а.с.92). Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ППВС України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. Так, в своїй діяльності нотаріус повинен керуватися вимогами Закону України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій, Правилами ведення нотаріального діловодства, Цивільним кодексом України та іншими нормативними актами. Згідно ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, виконувати інші обов'язки, передбачені законом. Відповідно до п.1.2 ч.1 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до п. 2.2 ч.2 глави 10 даного Порядку, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Відповідно до п.3.28 ч.3 глави 10 даного Порядку, у разі відмови від прийняття спадщини усіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування отримують спадкоємці за законом почергово. Отже, в порушення вимог Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім'я [PERSON] 3 лютого 2017 року Томашпільською державною нотаріальною конторою на спадкове майно, а саме: земельні ділянки площею 2,3685 га кадастровий номер [NUMBER], площею 2,5623 га кадастровий номер [NUMBER], площею 3,3710 га кадастровий номер [NUMBER], які належали померлому [INFO] [PERSON]. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Згідно п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. При цьому, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а саме в порядку ст. 392 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] повідомив державному нотаріусу неправдиві відомості про коло спадкоємців після смерті [PERSON], зазначивши у заяві про прийняття спадщини про відсутність інших спадкоємців, а [PERSON], на ім'я якого спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт, у встановленому законом порядку не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, суд вважає, що видані відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом порушують права [PERSON] Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що [PERSON] 3 лютого 2017 року отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: земельну ділянку площею 2,3685 га кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому [INFO] [PERSON], земельну ділянку площею 2,5623 га кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому [INFO] [PERSON], земельну ділянку площею 3,3710 га кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлому [INFO] [PERSON], незаконно, надавши нотаріусу недостовірні дані, зокрема, приховав про інших спадкоємців, серед яких [PERSON]-обов'язкова частка спадщини якої є серед майна її батька [PERSON], померлого [INFO], та частка серед майна її діда за правом представлення [PERSON], померлого [INFO], оскільки її батько помер до смерті свого батька-її діда, чим порушив права неповнолітньої [PERSON], сам [PERSON] є спадкоємцем майна свого батька [PERSON] за законом, який подав до нотаріальної контори в передбачений законом термін заяву про прийняття спадщини, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] підлягають задоволенню, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом, отримані відповідачем [PERSON] підлягають визнанню частково недійсними. Відповідно до ч.5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути зазначено про розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при подачі позовної заяви до суду первісним позивачем [PERSON] було оплачено позовну заяву судовим збором в розмірі 640-00 гривень (а.с.1) та судовим збором в розмірі 1280-00 гривень (а.с.1а). Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, що складаються із сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved