Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

11.09.2020 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування уточненого позову зазначила, що вона є бабою по материнській лінії [PERSON] , [INFO] . ЇЇ дочка (мама дитини) [PERSON] померла [INFO] . Батько дитини [PERSON] ставився безвідповідально до виховання дитини, тому з 2016 року дитина [PERSON] проживає у її сім`ї, забезпечений усім необхідним для повноцінного розвитку та життя. Просила відібрати дитину від батька, без позбавлення його батьківських прав, призначити її опікуном дитини, стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для неповнолітньої дитини відповідного віку та сплачений судовий збір. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснив, що йому відомо бажання сина [PERSON] проживати з бабусею [PERSON] , проти чого він не заперечує та вважав за доцільне задоволення вимоги про відібрання у нього сина, без позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги в частині призначення опікуном [PERSON] та стягнення з нього аліментів, не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Вказав, що його син фактично проживає у бабусі з листопада 2016 року, матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON] не надає, а отримані від держави кошти на утримання сина, витрачає на потреби нової сім`ї. Дій, спрямованих на те, щоб син проживав разом із ним, він не вчиняє. Розуміє, що повинен утримувати сина, однак не має до цього можливості. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Як встановлено під час судового розгляду, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8,10-11). Бабусею та дідусем [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] відповідно (а.с. 9,12). Мати дитини [PERSON] померла [INFO] у м. Харкові, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 17.01.2014 року (а.с. 13). [PERSON] з 02.11.2016 року проживає разом із бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] по [ADDRESS] . Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою ВР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. За принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 1 ст. 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої стаття 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд в першу чергу керується інтересами дитини. Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. У частині 2 пункту 16 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. [PERSON] з 02.11.2016 року проживає разом із бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] по [ADDRESS] , які повністю його утримують, піклуються про здоров`я, фізичний та духовний розвиток дитини. Батько [PERSON] , зі слів сусідів, не приймає участі у вихованні дитини, не приїздить, не телефонує, матеріальної допомоги не надає, відповідно до довідки депутата Старицької сільської ради Вовчанського району Харківської області (а.с. 22). Як зазначив директор Комунального закладу «Вільчанського ліцею Вовчанського району Харківської області» у характеристиках учня 5-класу [PERSON] від 22.11.2019 року та від 04.03.2020 року, дитиною [PERSON] піклується бабуся [PERSON] , яка спілкується з педагогами, цікавиться шкільними життям. Батько дитини [PERSON] за рік був у ліцеї один раз (а.с. 23-24). Відповідно до письмових пояснень лікарів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] слідкує за станом здоров`я онука [PERSON] , звертається на прийом з приводу захворювань дитини, призначення лікаря виконує у повному обсязі, щеплення у дитини проведені вчасно. Батько дитини [PERSON] до лікарні не звертався (а.с. 25,26). Відповідно до висновку Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 04.11.2020 року є за доцільне відібрати дитину [PERSON] , [INFO] від його батька [PERSON] , без позбавлення його батьківських прав (а.с. 74,75). В абзаці другому п. 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси). Суд вважає встановленим, що відповідач неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки стосовно дитини, не займався на належному рівні його вихованням, не приділяв належної уваги до його розвитку, а тому позовні вимоги в частині відібрання дитини без позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. Щодо аргументів, про доцільність призначення [PERSON] опікуном [PERSON] , суд виходить із наступного. Згідно із ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України. Відповідно до ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування тощо. Відповідно до ст. 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Відповідно до ст. 63 ЦК України опікуном чи піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Згідно рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини Вовчанської РДА Харківської області від 02.11.2016 року за № 78, визначено місце проживання [PERSON] з [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 7). Як зазначено у акті обстеження умов проживання № 606 від 18.11.2019 року, [PERSON] проживає разом із чоловіком [PERSON] у власному домоволодінні [ADDRESS] . Будинок складається з чотирьох кімнат. В будинку пічне опалення, є всі необхідні меблі, побутова техніка. Дитина проживає в окремій кімнаті, в якій є ліжка, стіл для навчання, шафа для одягу, тумба для книг, комп`ютер. Родина має добрі взаємовідносини, порядний спосіб життя, родина працьовита. [PERSON] займається вихованням дитини. Батько [PERSON] з родиною не проживає і не спілкується (а.с. 41). Згідно медичної документації, [PERSON] протипоказань до виконання обов`язків опікуна не виявлено (а.с. 43, 45, 47). Відповідно до висновку Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 04.11.2020 року є за доцільне призначити [PERSON] опікуном дитини [PERSON] , [INFO] , так як він залишився без батьківського піклування (а.с. 74,75). Приймаючи до уваги ті обставини, що позивач [PERSON] має повну цивільну дієздатність, звернулася до суду з позовною заявою про призначення її опікуном над дитиною, перебуває у родинних відносинах із ними - є його рідною бабусею, проживає спільно з дитиною, займається його вихованням, піклується про стан його здоров`я, суд приходить до висновку про наявність підстав для призначення [PERSON] опікуном [PERSON] . Окрім цього, частиною 4 ст. 170 СК України передбачено, що при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав, суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 180 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). З урахуванням зазначених норм, відповідач зобов`язаний утримувати свого сина, незалежно від факту його відібрання та сплачувати визначені судом аліменти. Як встановлено під час судового розгляду, дитина [PERSON] на теперішній час проживає у сім`ї баби - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , та фактично перебуває на її утриманні. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст. ст. 180, 181, 182, 183 СК України з [PERSON] належить стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини. Визначаючи вказаний розмір аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача, на утримання малолітньої дитини аліменти в розмірі 1/6 частки його заробітку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з часу звернення до суду із позовною заявою - 11.09.2020 року. Отже, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому, з метою дотримання прав дитини на отримання належного розміру утримання до досягнення повноліття, в резолютивній частині рішення суд вважає за необхідне вказати, що стягненню з [PERSON] підлягають аліменти в розмірі 1\\6 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.09.2020 року до досягнення дитиною повноліття. Також суд враховує, що при стягненні з відповідача аліментів на утримання дітей у вказаному розмірі, буде цілком узгоджуватися з вимогами ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Окрім цього, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2522 грн. 40 коп. (а.с. 54, 62) необхідно стягнути з [PERSON] на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved