Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

11 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 21.11.2015 року у сумі 6000,00 гривень, процентів 2000,00 гривень, індекс інфляції у розмірі 270,00 гривень та моральну шкоду у сумі 10000,00 гривень, також просить стягнути судовий збір у сумі 1102,42 гривні. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.08.2015 року відповідач позичила у позивача 10000,00 гривень, які зобов'язувалася повернути до 31.08.2015 року, однак гроші не повернула у строк та тільки 21.11.2015 року погодилася написати розписку на залишок неповернутої суми у 8000,00 гривень та зобов'язувалася гроші повернути до 25.08.2016 року по 1000,00 гривень щомісячно починаючи з січня 2016 року, також відповідач зобов'язувалася сплатити 2000,00 гривень процентів. Відповідач частково повернула позивачу позику у сумі 2000,00 гривень, але залишок боргу у 6000,00 гривень та відсотки у 2000,00 гривень не сплатила, тому позивач й звернувся до суду з цим позовом. Також, позивач вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразилися в несвоєчасному поверненні боргу, йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 10000,00 гривень, які також просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач підтримує свій позов, просить його задовольнити. Відповідач надала письмові заперечення до справи, за якими вона визнає вимоги частково у сумі боргу 6000,00 гривень та надбавки у сумі 2000,00 гривень, однак в судовому засіданні відповідач змінила свою позицію та зазначила, що визнає позовні вимоги в частині суми боргу у 6000,00 гривень, не заперечує проти інфляційних втрат у 270,00 гривень, у стягненні 2000,00 гривень процентів заперечує оскільки на такий розмір процентів вона погодилася під тиском та загрозами з боку позивача. Також заперечує проти моральної шкоди у 10000,00 гривень та вважає, що її наявність не доведена відповідачем. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 21.11.2015 року [PERSON] написала [PERSON] розписку про отримання від нього у борг 8000,00 гривень, який вона зобов'язується сплачувати по одній тисячі гривень з січня по 25 серпня 2016 року щомісячно та після сплати боргу сплатити надбавку в сумі 2000,00 гривень, що підтверджується оригіналом розписки, яка міститься у справі (а.с. 49). В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала, що розписка дійсно була написана нею власноруч 21.11.2015 року та надана [PERSON] У борговій розписці від 21.11.2015 року вказані: сторони зобов'язання, якими є позичальник [PERSON] та позикодавець [PERSON]; сума грошей, яку позичальник зобов'язувалася повернути позикодавцю; дата складання боргової розписки; строк та умови повернення боргу; особистий підпис позичальника (а.с. 49). Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, суд дійшов висновку, що сторонами [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про укладення 21.11.2015 року договору позики між позивачем та відповідачем, відповідно до якого відповідач отримала в борг 8000,00 гривень від [PERSON], які вона зобов'язувалася повертати з січня по 25 серпня 2016 року щомісячно по 1000,00 гривень та після повернення боргу додатково сплатити надбавку у 2000,00 гривень. Суд не дає оцінки доводам сторін щодо позичення грошей відповідачем у позивача в серпні 2015 року в розмірі 10000,00 гривень строком на 5 днів, оскільки доказів укладення цього договору позики між сторонами 25.08.2015 року до справи не надано, у справі міститься лише договір позики від 21.11.2015 року. В судовому засіданні встановлено, що у січні та лютому 2016 року відповідачем було здійснено часткове повернення позики у розмірі по 1000,00 гривень щомісячно та борг за позикою становить 6000,00 гривень, зазначені обставини визнаються сторонами у справі. Також, в цій частині відповідач визнала позов, про що вказала в своїх письмових запереченнях та оголошувала в ході судового засідання. Суд приймає визнання позову відповідачем в частині стягнення боргу за договором позики від 21.11.2015 року у сумі 6000,00 гривень та в цій частині ухвалює рішення про задоволення позовних вимог. В частині стягнення інфляційних втрат у сумі 270,00 гривень, суд вважає ці вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний, зокрема, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Позивачем пораховано інфляційні втрати за період з 01.03.2016 року по 25.08.2016 року у розмірі 270,00 гривень, але суд не погоджується з розрахунком позивача. Відтак, з позовної заяви вбачається, що позивач порахував інфляційні втрати з 01.03.2016 року по 25.08.2016 року з розрахунку суми боргу у 6000,00 гривень. Однак, за умовами договору позики відповідач зобовязувалася повертати борг частинами щомісячно по 1000,00 гривень. Як було встановлено судом, в січні та лютому 2016 року відповідач повернула позивачу по 1000,00 гривень, але починаючи з березня сплачувати щомісячно борг перестала, тому станом на кінець березня 2016 року (місяць в якому відбулося порушення умов договору позики) відповідач порушила зобов'язання по поверненню 1000,00 гривень, у квітні 2016 року також по поверненню чергової 1000,00 гривень і так далі до 25 серпня 2016 року. Саме тому на думку суду інфляційні втрати повинні рахуватися по кожній несплаченій вчасно частині суми боргу у 1000,00 гривень на індекс інфляції за кожний місяць за весь період такого прострочення, а саме: несплачений вчасно борг у березні 2016 року у розмірі 1000,00 гривень потрібно помножити на індекси інфляції за період з березня по серпень 2016 року; борг у квітні у 1000,00 гривень помножити на індекс інфляції за період з квітня по серпень 2016 року. Таким чином, інфляційні втрати за несвоєчасне повернення частини боргу у березні 2016 року у сумі 1000,00 гривень становлять 35,38 гривень, частини боргу у квітні 2016 року у сумі 1000,00 гривень становлять 12,25 гривень, в наступних місяцях травень-серпень 2016 року індекси інфляції становили показчик менше 100%, тому вони судом не враховуються. Отже, інфляційні втрати позивача за несвоєчасне повернення боргу відповідачем становлять 47,63 гривні (35,38 + 12,25 = 47,63), тому в цій частині позовні вимоги про стягнення інфляційних підлягають задоволенню, а в решті суми 222,37 гривень слід відмовити за безпідставністю як зайво нарахованої (270,00 - 47,63 = 222,37). Щодо стягнення відсотків за договором позики у сумі 2000,00 гривень, суд вважає ці вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з розписки, відповідач взяла на себе також обов'язок сплатити позивачу надбавку у сумі 2000,00 гривень (а.с. 49). В судовому засіданні було встановлено, що сторони іменуючи цю суму надбавкою мають на увазі саме плату за користування позиченими відповідачем у позивача коштами, тобто проценти за користування позиченими грошима, які відповідач зобов'язувалася сплатити після повернення боргу, що повністю відповідає ч. 1 ст. 213 ЦК України відповідно до якої зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений у зобов'язанні строк його виконання. Суд відхиляє заперечення відповідача, що взяття нею цього обов'язку по сплаті 2000,00 процентів, було здійснено під тиском та загрозами позивача, оскільки доказів цьому нею не надано. З часу написання розписки 21.11.2015 року, протягом одного року, відповідач до правоохоронних органів з приводу тиску на неї або загроз з метою примушування її написати розписку не зверталася, також доказів звернення до суду відповідача з позовом про визнання з цих підстав договору позики недійним до справи не надано. Навпаки, відповідач в судовому засіданні визнала обставини щодо укладення договору позики, повернення її частково та наявності боргу. Таким чином, суд вважає, що сторони уклавши договір позики передбачили в ньому обов'язок відповідача додатково сплатити позивачу відсотки за користування позикою у розмірі 2000,00 гривень, тому ці вимоги позивача підлягають до задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволення в зв'язку з таким. Відповідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Відповідно до роз'яснень у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, у пункті 2 цієї Постанови роз'яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Як на підставу відшкодування моральної шкоди позивач посилається у позові на ст.ст. 23, 611, 1167 ЦК України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Разом з цим, згідно із ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка не передбачає відшкодування моральної шкоди за таке невиконання. Стаття 1167 ЦК України регулює позадоговірні відносини, а тому не може застосовуватись на спірні договірні відносини (відносини за договором позики). Спірні відносини регулюються Параграфом 1 Глави 71 ЦК України «Позика», та цими нормами - статтями 1046-1053 ЦК України не передбачено право на відшкодування моральної шкоди, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень за безпідставністю. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню та стягує з відповідача на користь позивача борг у сумі 8047,63 гривень, які складаються з основної заборгованості за договором у сумі 6000,00 гривень, плати за користування чужими грошовими коштами у сумі 2000,00 гривень, інфляційних втрат у сумі 47,63 гривень, в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 222,37 гривень та моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень суд відмовляє. Відповідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 536,37 гривень (вимоги в частині стягнення заборгованості задоволені на 97,31%), в решті судовий збір залишається за позивачем, оскільки в задоволенні інших вимог позивачу відмовлено.

Outcome: partial