Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

11.12.2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення з роботи по день фактичного розрахунку. Вимоги мотивує тим, що вона працювала продавцем продовольчих та промислових товарів у фізичної особи підприємця [PERSON] в період з 01.06.2007 року по 05.04.2016 року відповідно до наказу №1 від 01.06.2007 року та трудового договору №359 від 01.06.2007 року. Вважає, що в день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачено їй грошової компенсації за 11 календарних днів невикористаної відпустки. На її звернення здійснити повний розрахунок роботодавець не реагував, тому вона звернулася до Управління Держпраці у Волинській області з метою проведення перевірки дотримання норм трудового законодавства фізичною особою підприємцем [PERSON] Під час перевірки Управлінням Держпраці у Волинській області було виявлено порушення законодавства про працю та внесено припис роботодавцю щодо усунення виявлених порушень і зобовязано здійснити з [PERSON] повний розрахунок. Зазначає, що повний розрахунок було проведено лише 07.11.2017 року, а середній заробіток за час затримки розрахунку з 06.04.2016 року по 07.11.2017 року не виплачено. Вказує, що Управлінням Держпраці у Волинській області на відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення від 17.05.2016 року та постановою від 25.05.2016 року відповідача притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Вважає, що дані факти підтверджують вину відповідача у невиплаті належних позивачу сум при звільненні з роботи у строки, передбачені ст. 116 КЗпП. Просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 26309, 19 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові. Не заперечили той факт, що позивач власноручно 05.04.2016 року писала заяву про звільнення з роботи за згодою сторін, разом із роботодавцем була присутня у центрі зайнятості, де реєстрували розірвання трудового договору сторін. Також у [PERSON] на день звільнення були відсутні претензії до роботодавця стосовно оплати праці і нею суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач у день звільнення не провів з нею повного розрахунку. Відповідач [PERSON]П та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали з підстав наведених у відзиві на позовну заяву (а.с.58-59). Вказують, що позивач, згідно з трудовим договором, працювала у ФОП [PERSON] продавцем продовольчих та промислових товарів по 05.04.2016 року. Звільнилась з роботи за згодою двох сторін, згідно поданої нею заяви, в якій вказувала, що не має претензій по зарплаті. В трудовій книжці позивача було зроблено відповідні записи, що підтверджують її роботу у [PERSON] за період з 01.06.2007 року по 05.04.2016 року. Вказують, що відповідачем були здійснені відповідні платежі у страхові фонди, про що свідчать надані позивачем індивідуальні відомості про застраховану особу. В день звільнення з роботи 05.04.2016 року позивач не працювала, тому належні їй при звільненні суми були виплачені у день, коли вона заявила вимогу про їх виплату, а саме 12.04.2016 року, про що свідчить її розписка про отримання 1450 грн. зарплати за останній місяць та розрахункових 1140,26 грн. Після звільнення з роботи відповідач у травні 2016 року звернулась до Управління Держпраці у Волинській області зі скаргою на порушення ФОП [PERSON] законодавства про працю. Головним державним інспектором праці [PERSON] в період з 11.05.2016 по 12.05.2016 здійснювалась перевірка додержання відповідачем законодавства про працю, за результатами якої 12.05.1016 року ФОП [PERSON] було внесено припис стосовно дотримання строків виплати заробітної плати працівникам не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, згідно ст.21 Закону України «Про відпустки»; рекомендовано виконувати вимоги ч.1 ст.116 КЗпП України, а саме у день звільнення проводити повний розрахунок зі звільненими працівниками; виконувати ст.83 КЗпП України, при розрахунку з працівником в повному обсязі виплачувати грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки. Приписом державного інспектора праці від 12.05.2016 року було зобов'язано відповідача усунути порушення норм трудового законодавства в строк до 12.06.2016 р. та письмово інформувати про виконання вимог припису управління Держпраці у Волинській області. Стверджують, що на виконання припису 30.05.2016 року [PERSON] надіслала позивачу письмову пропозицію про мирне врегулювання спору, пропонувала зявитись для отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05.04.2016 року по 12.04.2016 року та компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Письмова пропозиція отримати кошти надсилалась позивачеві рекомендованим листом, про що свідчить поштова квитанція від 31.05.2016 року. Вказали, що 02.06.2016 р. відповідач поштовим переказом надіслала позивачеві 448,57 грн. та 432,11 грн., тобто нею на виконання припису було усунуто порушення норм трудового законодавства у встановлений у приписі строк до 12.06.2016 р. та проінформовано управління Держпраці про виконання вимог припису. Також зазначили, що листом від 07.06.2016 року на пропозицію [PERSON] про мирне врегулювання спору відповідач повідомила про те, що після отримання пропозиції від 30.05.2016 р. врегулювання спору шляхом сплати коштів неможливе, оскільки вчиняються належні дії для підготовки позовної заяви та викриття протиправних дій роботодавця і що суми, вказані у пропозиції, не відповідають фактичним сумам, які, на думку позивача, належать їй при звільненні з роботи. Надіслані відповідачем грошові перекази повернулись через місяць відправнику з причин не отримання їх позивачем. В подальшому позивач неодноразово зверталась в правоохоронні органи зі скаргами. Правоохоронними органами в діях відповідача не було виявлено складу правопорушень. Однак в жовтні 2017 року зателефонував представник позивача та рекомендував відповідачу перерахувати на рахунок [PERSON] суми, які надсилались їй раніше, в червні 2016 р. і які остання відмовилась отримати. Вказали, що 31.10.2017 року відповідач повторно надіслала на імя [PERSON] поштовими переказами 448,89 грн. грошової компенсації за 11 днів невикористаної відпустки та 432.11 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 06.04.2016 по 12.04.2016, а 07.11.2017 р. позивач отримала вказані грошові кошти. За таких обставин відповідач вважає вимоги позивача безпідставними та необгрунтованими, просить у задоволенні позову відмовити. Крім того представники відповідача зазначили, що на момент звільнення позивача з роботи в квітні 2016 їй було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2015 р (24 календарних дні) в сумі 1144, 08 грн. та за 4 робочих дня в квітні 2016 р. в сумі 272, 40 грн. та видано 1140, 26 грн. 12.04.2016 р., згідно її розписки (а.с.63). Наголосили, що у день звільнення позивач не висловлювала претензій щодо невиплати належних їй при звільненні сум. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], показання позивача [PERSON] , допитаної як свідка, дослідивши письмові докази надані сторонами на підтвердження вимог і заперечень, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у фізичної особи підприємця [PERSON] продавцем продовольчих та промислових товарів з 01.06.2007 року по 05.04.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.5), копією трудового договору (а.с.6-8). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 05.04.2018 року [PERSON] було звільнена з роботи за згодою двох сторін. У своїй заяві про звільнення зазначила, що претензій по оплаті зарплати немає. Також у власноруч написаній розписці від 12.04.2016 року вказала, що вона отримала зарплату за останній місяць 1450 грн. та розрахункові кошти в розмірі 1140,26 грн. (а.с.63,64). Відповідно до розяснень, що містяться в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року Про затвердження Порядку обчислення середньоденної заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, судом встановлено, що у день звільнення 05.04.2016 року позивач [PERSON] не була на роботі, звернулася за розрахунком 12.04.2018 року та цього ж дня отримала розрахункові в сумі 1140,26 грн. (компенсацію за 24 календарні дні невикористаної відпустки та заробітну плату за чотири робочих дні) і заробітну плату за квітень в розмірі 1450 грн. Як вбачається із індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON], сума заробітку для нарахування пенсії за квітень 2016 року становила 2485,65 грн., страховий стаж враховано 30 днів, з яких сплачено страховий внесок (а.с.10). Згідно з актом перевірки Управління Держпраці у Волинській області, проведеної головним державним інспектором праці [PERSON] за зверненням продавця продовольчих та промислових товарів [PERSON], в період 11.05.2016 - 12.05.2016 р. здійснювалась перевірка додержання законодавства про працю (а.с.11-21), за результатами якої 12.05.2016 року було внесено припис ФОП [PERSON]: виплачувати заробітну плату працівникові за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку, згідно ст.21 Закону України «Про відпустки»; виконувати ч.1 ст.116 КЗпП України, а саме у день звільнення проводити повний розрахунок зі звільненими працівниками; виконувати ст.83 КЗпП України, при розрахунку з працівником в повному обсязі виплачувати грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки. Приписом зобов'язано відповідача усунути порушення норм трудового законодавства в строк до 12.06.2016 р. та письмово інформувати про виконання вимог припису управління Держпраці у Волинській області. 17.05.2016року головним державним інспектором Мельниковою Т.В. складено протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 41 КУпАП (а.с. 24-26). Постановою від 25.05.2016 року (а.с.32-33) за вищевказане порушення на ФОП [PERSON] накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Як встановлено в судовому засіданні, після перевірки Держпраці у Волинській області, відповідач надсилала позивачу письмову пропозицію про мирне врегулювання спору, пропонувала зявитись для отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05.04.2016 року по 12.04.2016 року та грошової компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с.62), що підтверджується поштовою квитанцією від 31.05.2016 року. Як вбачається з фіскальних чеків (а.с.61) від 02.06.2016 р. та 31.10.2017 року, [PERSON] на виконання припису Управління Держпраці у Волинській області поштовим переказом надіслала позивачеві грошові перекази на суму 448,57 грн. та 432,11 грн., що становили середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.04.2016 року по 12.04.2018 року та компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Відповідно до повідомлення Укрпошти від 15.02.2018 року (а.с.93) грошові перекази за № 7\\16 на суму 422,11 грн. та №7\\17 на суму 438,57 грн. від 02.06.2016 року надійшли у відділення поштового звязку с.Гряди 06.06.2016 року для одержувача [PERSON] за адресою проживання: [INFO] та були повернуті 10.06.2016 року відправнику [PERSON] за усною відмовою одержувача від одержання. Грошові перекази За №9\\178 на суму 422,11 грн. та №9\\179 на суму 438,57 грн. від 31.10.2017 року для одержувача [PERSON] надійшли у ВПЗ [PERSON] 04.11.2017 року та були виплачені адресату позивачу 07.11.2017 року. Будучи допитаною як свідок позивач [PERSON] стверджувала, що походження грошових переказів, які надходили на її адресу на початку червня 2016 року їй нічого відомо не було, тому і одержувати їх у неї підстав не було. При цьому, позивач не заперечила, що 30.05.2016, тобто напередодні, отримувала письмову пропозицію від ФОП [PERSON] щодо виплати їй сум, зокрема за 11 днів невикористаної відпустки та за затримку розрахунку при звільненні ( а.с.62) і 07. 06. 2016 направляла письмову відповідь ФОП [PERSON] про невідповідність сум, які відповідач пропонувала отримати позивачу та особисто не вказувала, які ж фактично суми належали їй при звільненні з роботи. (а.с.60). Допитана в суді свідок [PERSON] ствердила, що на адресу позивача надходили грошові перекази в червні 2016 року від [PERSON] і були повернуті останній 10.06.2016 року в звязку з не отриманням їх [PERSON] Свідок наголосила, що на руках у відправника збереглися поштові квитанції про вказані перекази за 2016 рік, і на підставі наданих стороною відповідача оригіналів квитанцій Центром поштового звязку була надана підтверджуюча інформація на запит адвоката відповідача, яка відповідає дійсності. Твердження позивача у показаннях, даних нею у якості свідка, а також на підтримання вимог твердження допитаних судом свідків-батьків позивача [PERSON], [PERSON], щодо ненадання підприємцем [PERSON] щорічних відпусток позивачу [PERSON] протягом перебування у трудових відносинах з відповідачем, зокрема протягом 10 років поспіль, а також недоплати щомісячного заробітку, спростовуються актом перевірки та повідомленням Управління Держпраці у Волинській області від 19.05.2016 року, про що вказано у письмовій відповіді позивачу від 19.05.2016 (а.с.28). Свідок сторони позивача [PERSON] також в суді наголосила, що питання стосовно розрахунку і виплати відповідачем належних сум позивачу при звільненні з роботи їй не відомі, вона тільки знає про те, що відповідач, на її думку, безпідставно звільнив позивача з роботи, а [PERSON] є порядною людиною і не заслуговує на таке ставлення до неї з боку роботодавця, у якого чесно і сумлінно відпрацювала багато років підряд. Вказані свідки не підтвердили в суді тих обставин, що стосується предмету спору, зокрема стосовно невиплати при звільненні з роботи відповідачем всіх належних позивачу сум при звільненні з роботи, а тому суд не вбачає правових підстав покладення на відповідача відповідальності встановленої ст.117 КЗпП України, яка наступає за наявності вини роботодавця, що також не доведено позивачем та не встановлено судом дослідженими доказами. Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Із висновку Конституційного Суду України викладеного у рішенні від 22.02.2012 року вбачається, що для звернення працівника до суду про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в суді і повністю спростовані належними доказами, що надані відповідачем на заперечення позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу, встановивши розмір витрат в пропорційності до предмета спору, в розмірі 800 гривень, що підтвердженні документально (а.с.49-51, 65,66, 92).

Outcome: approved