Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

12.03.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона є власником вищевказаного житлового будинку та проживає за цією адресою. В зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] з 13.02.2009 року, [PERSON] з 14.08.2009 року. Проте, останні за місцем реєстрації не проживають ([PERSON] - з травня 2012 року, [PERSON] - з 2011 року), витрати по утриманню житла не несуть, особистих речей цих осіб в будинку немає, однак останні не бажають в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку, що створює позивачці перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлені, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи без самостійних вимог - Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори 21.02.2014 року, реєстровий № 1-337. В зазначеному будинку з 13.02.2009 року зареєстрований [PERSON], а з 14.08.2009 року - [PERSON] Також з пояснень представника позивачки, письмових матеріалів справи вбачається те, що відповідач [PERSON] з травня 2012 року, а відповідач [PERSON] з 2011 року за місцем реєстрації не проживають, витрати по утриманню нерухомого майна не несуть, особистих речей цих осіб у будинку немає (протилежного в судовому засіданні не встановлено), однак останні на вимогу власника не вчинили дій щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку за попереднім місцем проживання. Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачці перешкод в користуванні належним останній житлом та його утриманні. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності. Даний принцип означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, наведене свідчить про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (ст. 391 ЦК України). Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. За такого, суд вважає, що спосіб судового захисту, порушеного права позивачки, обраний нею, не суперечить законодавству та може бути застосований судом, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved