Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

10 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченка А.М. про відшкодування моральної шкоди та визнання незаконною бездіяльність слідчого, визнання відсутності контролю за бездіяльністю слідчого, визнання порушення строків досудового слідства слідчим. В прохальній частині позову просив: витребувати докази; стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 200000 грн. шкоди на його користь. 29 листопада 2018 року позивач збільшив свої позовні вимоги та просив визнати, що у всіх ухвалах суду про скасування постанов слідчого про закриття провадження - зазначено не виконання слідчим вказівок суду та прокуратури; визнати на цій підставі незаконною бездіяльність слідчого. Визнати відсутність контролю за бездіяльністю слідчого зі сторони прокуратури та начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП та його заступників; визнати порушення строків досудового слідства слідчим. На підставі ст. 262 ЦПК України винести окрему ухвалу щодо посадових осіб Держави при провадженні цієї справи. Стислий виклад позицій позивача та заперечень відповідача. Підставами звернення до суду з позовом стало те, що 12.08.2016 постановою Жмеринської прокуратури порушена кримінальна справа за ч.1 ст. 165 КК України при несплаті аліментів боржником на його користь. Всі два роки провадження по цій справі слідчий «валяє дурня», двома ухвалами суду його постанови були скасовані, після чого він взагалі «опустив руки» при провадженні цієї справи. Моральна шкода полягає в тому, що йому немає на що жити. Відзиву на позовну заяву відповідачі не подавали. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 10.09.2018 ухвалою судді Шепеля К.А. відкрито провадження в справі, справа призначена до підготовчого судового засідання на 20.09.2018. 20.09.2018 суддю Шепеля К.А. відведено від розгляду справи у зв'язку із заявленим самовідводом. 21.09.2018 на підставі повторного автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Заярному А.М. 25.09.2018 ухвалою судді справа прийнята до свого провадження та залишена без руху, надано строк на усунення недоліків. В ухвалі про залишення позову без руху звернуто увагу позивача на додане ним до позову клопотання про витребування доказів, яке за формою та змістом не відповідає вимогам ст. 84 ЦПК України. 05.10.2018 позивач на усунення недоліків подав заяву, якою формально усунув недоліки позовної заяви. Також звернув увагу суду, зазначивши, що він надає нове клопотання, яке відповідає ст. 84 ЦПК України, зокрема просив витребувати матеріали кримінального провадження № 42016021130000020 від 12.08.2016 відповідно вимогам ч.1 ст. 165 КК України з Жмеринської національної поліції. Дана справа підтвердить обставину його позову. Оскільки виключних підстав для повернення позовної заяви не було, тому ухвалою судді 08.10.2018 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 01.11.2018. 30.10.2018 позивач подав заяву про проведення підготовчого засідання за його відсутності. 01.11.2018 справа знята з розгляду у зв'язку з перебуванням головуючого у відпустці, та 05.11.2018 призначена до розгляду на 06.12.2018. 26.11.2018 через канцелярію суду надійшла заява позивача про відвід головуючому у справі. 29.11.2018 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог. В підтвердження виконання ним вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України, щодо направлення копії заяви іншим учасникам справи, до заяви додав копії поштових конвертів. 06.12.2018 ухвалою суду розгляд справи зупинено для вирішення питання про відвід судді Заярному А.М. 17.12.2018 ухвалою суду в складі головуючого судді Сенько Л.Ю. в задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючому судді Заярному А.М. відмовлено, в зв'язку з чим ухвалою суду від 21.12.2018 провадження у справі поновлено, справа призначена до підготовчого засідання на 15.01.2019 15.01.2019 суд виніс ухвалу про закриття підготовчого провадження. В підготовчому засіданні було вирішено клопотання [PERSON] про витребування доказів, в його клопотанні судом було відмовлено. 25.01.2019 року позивач надав до суду заяву відповідно до якої просив розгляд справи провести у його відсутність на підставі наявних у суду матеріалів, а тому суд у відповідності до ч. 3 ст.211 ЦПК України, розглянув справу за відсутності позивача. Заперечень проти заочного розгляду справи позивач суду не подавав. Відповідачі належним чином повідомлені про судове засідання судовою повісткою, що підтверджується поштовим повідомленням та розпискою наявними в матеріалах справи (а.с. 61,62,64), в судове засідання не з'явились без повідомлення причин, відзив не подали, тому суд у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, розглянув справу за відсутності таких учасників справи. Відповідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підставі, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Позивачем суду були надані такі докази: копія довідки Управління ПФУ Жмеринське об'єднане управління ПФУ від 11.01.2018 року № 187/02-3-25, відповідно до якої позивач [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Жмеринське об'єднане управління ПФУ та отримує пенсію за віком, розмір пенсії за 2017 рік становить 12349,18 грн. (а.с.3); копія акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 27.12.2016, відповідно до якого жилий будинок, господарські споруди знаходяться в задовільному стані, в господарстві худоба та птиця відсутня. Джерелом існування є пенсія (а.с.4); копія довідки Жмеринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області від 23.07.2018 року № 3704-02-3-25, відповідно до якої [PERSON] отримує пенсію за віком з якої відраховано 2477 грн. аліментів за період з січня до червня 2018 року (а.с.5); копія листа Управління пенсійного фонду України у Жмеринському районі Вінницької області від 28.06.13 № 972/С322 щодо пенсійного забезпечення, загальний трудовий стаж становить 30 років 09 місяців 08 днів відповідно коефіцієнту стажу 0,41513 (а.с.6), які жодним чином не підтверджують обставин, якими позивач обґрунтовує сої вимоги. До вказаних правовідносин застосовуються норми права визначені Цивільним кодексом України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1176 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Така шкода відшкодовується з підстав, передбачених частини першої цієї статті, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав, для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). В даній справі відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду» для відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (на аналогічні норми закону посилався і позивач). Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України. Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження. Як вбачається із позовної заяви, позивач вважає, що порушенням його прав не належне виконання слідчим Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченко А.М. своїх обов'язків при провадженні кримінальної справи за ч.1 ст. 165 КК України в зв'язку з чим ухвалами суду його постанови були скасовані після чого останній взагалі «опустив руки» при провадженні цієї справи, а тому йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивачу немає за що жити. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов'язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов'язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК), суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (ч. 7 ст. 81 ЦПК). Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв'язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Суд оцінивши наявні у справі докази, приходить висновку, що позивачам не доведено порушення його прав слідчим СВ Жмеринського ВП ГУНП Майченко А.М. при провадженні кримінальної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи законні інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування. Питання щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора вирішується у відповідності до ст. 303 КПК України, згідно пункту першого частин першої цієї статті, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником; рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником. Оскільки преюдиційне рішення для встановлення порушення прав позивача на недотримання слідчим розумних строків, відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій [PERSON], тощо не приймалося, відповідно і відсутні підстави для задоволення позову про стягнення у зв'язку з цим моральної шкоди, а інших підстав для стягнення моральної шкоди судом не встановлено, одночасно як і самої моральної шкоди та ким саме вона безпосередньо завдана. Тому в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити в зв'язку із недоведеністю. В задоволенні позовних вимог про визнання, що у всіх ухвалах суду про скасування постанов слідчого про закриття провадження - зазначено не виконання слідчим вказівок суду та прокуратури; визнати на цій підставі незаконною бездіяльність слідчого, визнати відсутність контролю за бездіяльністю слідчого зі сторони прокуратури та начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП та його заступників - слід відмовити в зв'язку з їх безпідставністю. В задоволенні позовної вимоги щодо визнання порушення строків досудового слідства слідчим, слід відмовити в зв'язку з його безпідставністю та неправильно обраним способом захисту, адже таке питання вирішується в порядку статей 303, 308 КПК України. Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, оскільки [PERSON] звільнений при подачі позову від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed