Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

12.05.2021 року до суду надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] від 11.05.2021 року, в якій він просить визнати за ним право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме на земельну частку (пай) розміром 3,04 умовних кадастрових гектари, з числа землі переданої агрофірмі «Летичівська» Державним актом на право колективної власності на землю серія ХМ №18 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ним 30.04.2009 року як єдиним спадкоємцем було успадковано нерухоме майно, що належало його матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВМС №649143 та ВМС №649144, яка померла [INFO] . Однак, на час прийняття спадщини йому не було відомо, що його матір [PERSON] мама мала статус члена колгоспу «Шляхом Леніна» який був розташований на території Горбасівської сільської ради, Летичівського району Хмельницької області. Після отримання з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області листа №2200-0301-4/33064 від 22.07.2020 року та копії трудової книжки-колгоспника [PERSON] , йому стало відомо, що мати мала статус члена колгоспу «Шляхом Леніна» розташованого на території Горбасівської сільської ради, Летичівського району Хмельницької області і була прийнята в члени колгоспу у 1955 році та до 1987 року працювала в ньому. З метою з`ясування юридичної долі колгоспу «Шляхом Леніна» та відшукання документів, що свідчать про членство його матері у підприємстві, яке унаслідувало землі колгоспу «Шляхом Леніна», він зробив низку звернень і згідно відповіді архівного відділу Летичівської районної державної адміністрації від 06.07.2020 року за №Н-298/01-27, він дізнався, що правонаступником когоспу «Шляхом Леніна» є спілка селян «Надбужанське», яка перереєстрована в агрофірму «Летичівська» і яка одержала Державний акт на право колективної власності на землю серії ХМ №18 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, проте прізвище його матері у списках громадян-членів агрофірми « [INFO] » не значиться, разом з тим вказано, що відсутні відомості про вступ чи вихід [PERSON] із членів Агрофірми «Летичівська», тому ним було опитано свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який був директором агрофірми «Летичівська» та зі слів яких його мати [PERSON] , ще до видачі Державного акту на право колективної власності на землю серія ХМ №18 агрофірми «Летичівська» подавала заяву про вступ до даного підприємства, яка була задоволена, а на час видачі 16.11.1995 року, Державного акту на право колективної власності на земелю серії ХМ №18 його мати вже була членом агрофірми «Летичівська» однак з невідомих причин не потрапила до списків громадян-членів агрофірми. Звернувшись до Летичівської державнох нотаріальної контори з проханням оформити спадщину після смерті матері, а саме на земельну частку (пай) у розмірі 3,04 умовних кадастрових гектари (згідно протоколу №1 засідання комісії по визначенню земельної частки (паю) членів агрофірми «Летичівська», Летичівського району Хмельницької області, однак отримав відмову. 24.05.2021 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області по даній справі було відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 30.06.2021 року представник позивача в письмовій заяві відмовився від позову в частині до Хмельницької районної державної адміністрації. 12.08.2021 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області, закрито підготовче засіданнята та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні судом поставлено на обговорення питання щодо застосування строків позовної давності у даній справі. Представник позивача [PERSON] вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, тому просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Представник Летичівської селищної ради Хмельницької області Коберник О.В. щодо застосування строків позовної давності покладається на думку суду, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечує. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву від 25.08.2021 року про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Заслухавши думку та пояснення учасників процесу, показання свідків, вивчивши та перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову з наступних підстав. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до паспорту [NUMBER] , виданого Летичівським РВ УМВС України в Хмельницькій області 02.02.2006 року, підтверджується особа заявника [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , [PERSON] (мати позивача) померла [INFO] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Летичівського районного управління юстиції в книзі реєстрації смертей 16.01.2006 року зроблено актовий запис за №01. Відповідно до повідомлення державного нотаріуса Босманової С.Ц. від 06.05.2021 року, [PERSON] повідомленийй, що за його усним зверненням від 06 травня 2021 року, він не може оформити спдщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на земельну частку (пай), в зв`язку з тим, що право власності на майно на момент смерті не наступило. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2009 року ВМС №649143 зареєстрованого в реєстрі за №731 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2009 року ВМС №649144, зареєстрованого в реєстрі за №730, спадкоємцем майна [PERSON] , померлої [INFO] (спадкова справа 203-09) є її син [PERSON] . Згідно з копією трудової книжки колгоспника, [PERSON] , 1936 року народження, у 1955 році вступила в члени колгоспу «Шляхом Леніна» Горбасівської сільської ради Летичівського району Хмельницької області, та працювала в якості працівника на різних сільського-господарських роботах в період з 1955 року по 1987 року. Відповідно до інформаційної довідки архівного відділу Хмельницької районної державної адміністрації №11/10-21 від 23.04.2021 року, встановлено, що відомостей щодо вступу та виходу із членів Агрофірми «Летичівська» [PERSON] не виявлено (переглянуто: ф.6,спр.216, 222, 236, 242). Згідно розпорядження представника президента України Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області про державну перереєстрацію колективних сільськогосподарських підприємств та спілки селян району, відповідно до п.2 вказано провести безоплатну перереєстрацію спілки селян «Надбужанське» с.Горбасів. Згідно розпорядження представника президента України Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області про державну перереєстрацію радгоспу «Летичівський» в агрофірму «Летичівська» де в п.2 зазаначено перереєструвати радгосп «Летичівський» в агрофірму «Летичівська», засновану на базі об`єднання спілки селян «Надбужанське» з радгоспом «Летичівський». Відповідно до розпорядження Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області №390 від 12.12.1996 року «Про затвердження вартості та розміру земельної частки(паю) в колективному сільськогосподарському підприємстві-агрофірмі «Летичівська», затверджено вартість земельної частки (паю) в сумі 10619 гривень та її розміру 3,04 га в умовних кадастрових гектарах, поданих комісією по паюванню земель колективної власності в колективному сільськогосподарському підприємстві-агрофірмі «Летичівська». Згідно Державного акту на право колективної власності на землю Серія ХМ №18, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №17, Агрофірмі «Летичівська» смт.Летичів Летичівського району Хмельницької області, Летичівською районною радою народних депутатів Летичівського району Хмельницької області, передається у колективну власність 2558.6 гектарів землі в межах згідно з планом. Землю передано у колективну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Летичівської районної ради народних депутатів від 19 жовтня 1995 року №48. Відповідно до додатку 1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХМ №18 від 16.11.1995 року, Список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу або товариства прізвище [PERSON] , не значиться. Також встановлено, що прізвище [PERSON] , не виявлено у списку робітників та пенсіонерів агрофірми «Летичівська» доданого до протоколу №1 засідання комісії по визначенню земельної частки (паю) членів агрофірми «Летичівська» Летичівського району від 28 березня 1996року. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона та позивач [PERSON] проживали у с.Марківці, Летичівського району Хмельницької області, від самого народження, його матір [PERSON] також народилася в с.Марківці Летичівського району Хмельницької області, та проживала там. Матір позивача, а саме [PERSON] працювала разом з нею у колгоспі «Шляхом Леніна». Пізніше вказаний колгосп було приєднано до радгоспу, і вони працювали разом в «Надбужанське» а потім на агрофірмі «Летичівська». [PERSON] працювала на фермі, доглядала телят. Вона особисто працювала у колгоспі «Шляхом Леніна» з 1985 року, і [PERSON] там вже тоді працювала. З привду членства у колгоспі та на агрофірмі повідомляє, що [PERSON] та вона писали заяви, проводились загальні збори, здається це було у 1993 році, та їх приймали у члени. Їй відомо той факт, що [PERSON] подавала таку заяву, але достовірно не відомо чи [PERSON] прийняли у члени колгоспу. На її думку якщо всіх приймали та всі подавали заяви то мабуть прийняли. Вона була на зборах, і саме на них приймалось рішення про вступ у члени. [PERSON] пропрацювала на агрофірмі «Летичівська» з 1993 року приблизно до 1996 чи 1997 року. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що [PERSON] проживала у с.Марківці, Летичівського району Хмельницької області, працювала у колгоспі «Шляхом Леніна» працювала на фермі. У 1993 році коли відбувалось розпаювання земель то їх збирали в селі у клубі на збори, писали заяви та [PERSON] також була там і писала заяву і подавала. За всіх голосували і за неї також голосували про прийняття в члени. Приблизно у 1995 чи 1996 році було розпаювання земель в колгоспі. [PERSON] працювала до 1993 року, потім пізніше працювала до 1995 чи 1996 року. З вказаних показань свідків встановлено, що дійсно [PERSON] працювала у колгоспі «Шляхом Леніна» на фермі, потім у КСП «Надбужанське» а потім на агрофірмі «Летичівська», однак свідкам достовірно не відомо, чи була [PERSON] саме членом КСП. Як вбачається з наданих та досліджених у судовому засіданні доказів, показань свідків, стороною позивача підтверджено лише трудову участь [PERSON] у колгоспі «Шляхом Леніна» на фермі, потім у КСП «Надбужанське» а потім на агрофірмі «Летичівська», однак необхідно чітко розмежовувати поняття «трудова участь у діяльності КСП» та «членство у КСП», оскільки особі необхідно не лише мати трудові відносини із КСП, а й стати членом цього підприємства на підставі добровільного вступу. Так, Указом Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства. Відповідно до норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. В узагальненні судової практики Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України «Практика розгляду судами земельних спорів» також наголошено, що необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві. Якщо трудові відносини особи з колективом виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то такі відносини не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі. Згідно норм ст.5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» №2114 від 14.02.1992 року, членство в підприємстві грунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2 при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до ч.3 ст.1 Закону України від 05.06.2003 року №899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Як було встановлено вище, мати позивача не тільки не була членом підприємства на час розпаювання, але й і в списку-додатку громадян, які мають право на земельну частку (пай), її не зазначено. Позивачем було зазначено про невнесення її до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), та ту позицію, що невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП, не може позбавити її права на земельну частку (пай). Дійсно, як і підтверджено Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року, особами, які мають право на земельну частку (пай), навіть якщо вони не внесені до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), є члени КСП. Згідно ч.ч.1,3 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени КСП. Право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно змісту ст.ст.7, 8, 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Відповідно ст.1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, стороною позивача не доведено суду, що його мати була прийнята в члени колгоспу «Шляхом Леніна», не надано суду жодного доказу її членства в ньому. Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] просив визнати за ним право на земельну частку (пай). Вимоги про визнання права за його матір`ю [PERSON] до суду заявлено не було і так само не ставив питання щодо внесення її в списки членів агрофірми «Летичівська». Для визнання права на земельну частку необхідна сукупність двох факторів, а саме наявність у окремої особи членства в зазначеному підприємстві, а також наявність у підприємства Державного акту на право колективної власності на землю, в списку додатку до якого повинна бути вказана особа, яка є членом підприємства та має право на земельну частку. Відповідно дост.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір суд виходить з того, що розпаювання земель колективних сільськогосподарських підприємств (КСП) проводилось в Україні після прийняття Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 року №1529/99. Порядок паювання земель був визначений Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720/95, в п.1 якого визначалось, що паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну ділянку (пай) підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка (форма сертифіката затверджена Постановою КМУ від 12.10.1995 р. № 801), в якому вказується розмір паю в умовних кадастрових гектарах та його вартість. П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Згідно Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва від 10.11.1994 року №666 зазначено, що кожному члену підприємства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку пай із зазначенням у ньому розміру частки паю в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Суд вважає, що позивачем та його представником не надано належних, допустимих та достовірних доказів того, що [PERSON] була членом агрофірми «Летичівська». Крім того, якщо громадянина помилково (безпідставно) не внесено до списку-додатка до державного акта на право колективної власності на землю до проведення розпаювання і видачі сертифікатів, йому необхідно звернутися до зборів співвласників з питанням щодо внесення особи до списку-додатка. Якщо розпаювання земель вже проведено, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання. Якщо згоди не досягнуто, спір відповідно до чинного законодавства України розглядається тільки в судовому порядку. З матеріалів справи встановлено, що мати позивача - [PERSON] , померла [INFO] , а Державний акт на право колективної власності на землю серії ХМ №18 агрофірми «Летичівська» виданий 16.11.1995 року, однак за життя [PERSON] протягом 9 років не реалізувала своє право щодо захисту порушеного права, хоча достеменно знала, що має право на земельний (пай), разом з тим позивач [PERSON] , який в 2009 році оформляв спадшину після померлої матері [PERSON] і також міг знати про порушення її прав щодо права на земельну частку (пай). Разом з тим слід звернути увагу на перебіг строків позовної давності для звернення до суду. Так, загальний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, складає три роки. Це ж зазначено і в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У правовій позиції Верховного Суду України, зробленій у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року року визначено, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). П.26 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року №2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009 року №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений. Відповідно ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вище викладеного, суд вважає що вимоги [PERSON] є не доведеними та не підтвердженими належними доказами, та такими, що не підлягають задоволенню, а тому суд приходить до висновку відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed