Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

11 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Верхньоторецької селищної ради Ясинуватського району Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 21 липня 2014 року померла [PERSON], яка проживала за адресою: [INFO]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в КСП «Правда» площею 6,26 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Верхньоторецької селищної ради. Цей пай [PERSON] заповіла позивачу [PERSON] відповідно до заповіту, посвідченого 26 серпня 2004 року за №94 Верхньоторецькою селищною радою Ясинуватського району Донецької області. На день складання заповіту [PERSON] володіла правом на земельну частку (пай), яка не була виділена в натурі. 19 серпня 2005 року на ім'я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 5,06 га, що знаходиться на території Верхньоторецької селищної ради. Цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після отримання Державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] заповіт не змінювала. Позивач у встановлений законом строк прийняв спадщину після смерті [PERSON], але нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки заповіт був складений не на земельну ділянку, а на право на земельну частку (пай). Позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку загальною площею 5,06 га, розташовану на території Верхньоторецької селищної ради Ясинуватського району Донецької області, кадастровий номер 1425555200050001270, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 19 серпня 2005 року на підставі розпорядження Ясинуватської райдержадміністрації від 30 червня 2005 року №207 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 01.05.170.00581. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання, в якій просить розглянути справу без його участі. Не заперечує проти задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до заповіту від 26 серпня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі № 94 і посвідченого секретарем Верхньоторецької селищної ради Ясинуватського району Донецької області, [PERSON] на випадок свої смерті зробила таке розпорядження: на випадок її смерті заповіла належну їй земельну частку (пай) в КСП «Правда» смт. Верхньоторецьке Ясинуватського району Донецької області розміром 6,26 в умовних кадастрових гектарах [PERSON], [INFO]. 21 липня 2014 року [PERSON] померла. Суд встановив, що позивач [PERSON] у встановлений законом строк, а саме 13 січня 2015 року звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] Приватним нотаріусом [PERSON] у Спадковому реєстрі зареєстрована спадкова справа за №56984055, в якій спадкодавцем вказано [PERSON] [PERSON] на день складання заповіту володіла правом на земельну частку (пай), яка не була виділена в натурі. Згідно з розпорядженням Ясинуватської районної державної адміністрації Донецької області від 30 червня 2005 року №207 [PERSON] виділено земельну ділянку у натурі. 19 серпня 2005 року на ім'я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 5,06 га, яка розташована на території Верхньоторецької селищної ради Ясинуватського району Донецької області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В подальшому, після отримання державного акту на земельну ділянку [PERSON] заповіт не змінювала. Видача державного акту на право власності на земельну ділянку не порушило та не змінило волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження своєю земельною ділянкою, а лише змінило правовий статус земельної ділянки. Тобто, земельна ділянка була виділена в натурі та належним чином було оформлено право власності на неї. Інших спадкоємців, які б претендували на земельну ділянку немає. Таким чином, [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку взамін сертифікату, тобто дане майно залишилось те саме, а документ, який посвідчує право власності змінено, внаслідок чого виникли певні незручності при оформленні права на спадщину на зазначену вище земельну ділянку, оскільки через цей факт неможливо визначити справжню волю спадкодавця. Відповідно до п. 216 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» єдиним правовстановлюючим документом на земельну ділянку являється лише державний акт про право власності на таку, бо згідно п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку(пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами і є дійсними при реалізації права на відведення земельної частки(паю) в натурі(на місцевості) та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно з Указом Президента України від 08.08.95 року № 720 ««Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»» при паюванні земель передбачене визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства баз виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) підтверджувалося видачею відповідного правовстановлюючого документу сертифікату. Згідно з п. 17 Розділу Х ««Перехідних положень»» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Станом на 19 серпня 2005 року [PERSON] реалізувала своє право на виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), право на яку вона набула у відповідності до вимог вищезазначеного Указу Президента України, в результаті чого вона отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії площею 5,06 га, виданий Ясинуватською райдержадміністрацією Донецької області відповідно до розпорядження від від 30 червня 2005 року №207, про які не було зазначено у заповіті (тобто не внесено змін до заповіту). З моменту отримання державних актів земельна частка (пай) як об'єкт правовідносин припинила своє юридичне існування, проте [PERSON] визначила зазначене спадкове майно як земельна частка (пай) та не внесла відповідних змін до заповіту, що в принципі, однаково свідчить про те, яке саме майно було визначено заповідачем і дає позивачеві право на спадкування за заповітом. Відповідно до ч.4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому можуть належати у майбутньому. Відповідно до ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Правовідносини, які склались між сторонами, відповідають вимогам ст.ст.1217, 1223, 1269, 1297, 1298 ЦК України. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. [PERSON] виконав всі умови, передбачені законом, для прийняття спадщини. Але позивач позбавлений права отримати свідоцтво про право на спадщину у встановленому законом порядку через причини, які від нього не залежать. Тому суд вважає, що є всі законні підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно, оскільки це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved