Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

12.10.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальності «Сбормаш ЛТД» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати та невикористану відпустку. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що з 12.04.2017 року по 28.07.2017 рік позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «СБОРМаШ ЛТД» з щомісячнім окладом у розмірі -7000 грн. Трудовий договір було припинено на підставі наказу № 7-к від 28.07.2017 року відповідно до ст. 38 КЗпП України. За період роботи з 12.04.2017 року по 28.07.2017 року позивачу була виплачена сума заробітної плати у розмірі 9000 грн. Відповідач повинен був сплатити заробітну плату за квітень 2017 року - 4550 грн., травень - 7000 грн., червень - 7000 грн., липень 6333,33 грн. Заборгованість по заробітній платі становить 15 883,33 грн. На підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки виплати за період з 29.07.2017 року по 29.10.2017 року у розмірі 30 243,60 грн. Відповідно до ст. 83 КЗпП України позивач має право на отримання грошової компенсації при звільненні за всі не використані дні щорічних відпусток, яка складає 1951,20 грн. Просить винести рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі при звільненні у розмірі 15 883,33 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати з 29.07.2017 року по 29.10.2017 рік у розмірі 30 243,60 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1951,20 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та суду пояснив, що 28.07.2017 року при звільненні йому була видана трудова книжка. Вважає, що у квітні та травні 2017 року йому повністю відповідач сплатив заробітну плату. У червні місяці йому не доплатили 2000 грн., а заробітну плату за липень взагалі йому не сплатили. Представник відповідача позовні вимоги у судовому засіданні не визнав, зазначивши що дійсно позивач з 12.04.2017 року по 28.07.2017 рік працював у ТОВ «СБОРМаШ ЛТД» на посаді монтажника, однак посадовий оклад позивача був 1800 грн., а щомісячна заробітна плата позивача була 3200 грн., що підтверджується матеріалами справи. При звільненні відповідач у повному обсязі розрахувався з позивачем. Відповідач повністю розрахувався з позивачем 28.07.2017 року. Від позивача за весь час не надходило жодної заяви чи претензії з приводу не сплати йому заробітної плати в повному обсязі. Позивачем взагалі не надано суду жодного доказу з приводу заявлених ним позовних вимог. Просив відмовити у позові. Вислухавши пояснення сторін, перевірив надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Правовідносини по даному позову регулюються Кодексом законів про працю України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій частині строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу № 2-К від 11.04.2017 року [PERSON] був прийнятий на посаду монтажника по строковому трудовому договору ТОВ «СБОРМаШ ЛТД» з 12.04.2017 року (а.с. 22, 8) Наказом № 9-К від 28.07.2017 року позивача було звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. (а.с. 21, 8) Згідно штатного розкладу ТОВ «СБОРМаШ ЛТД» на 2017 рік вбачається, що посадовий оклад монтажника складає 1800 грн. (а.с. 32) Із розрахунково - платіжної відомості за квітень 2017 року вбачається, що нарахована заробітна плата позивача [PERSON] за відпрацьованих 12 днів на місяць становить - 2717,40 грн. (а.с. 33) Згідно відомості на виплату грошей № ВЗП - 000019 за квітень 2017 року позивачу [PERSON] було виплачено аванс у розмірі 503, 12 грн. (а.с. 36), що підтверджується підписом позивача у даній відомості. Згідно відомості розподілу заробітної плати позивачу [PERSON] була нарахована заробітна плата за квітень у розмірі - 1684,39 грн., яка відповідачем була платіжним дорученням № 105 від 05.05.2017 року перерахована банку повністю 05.05.2017 року (а.с. 34-35) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем за квітень 2017 року було виплачено позивачу заробітну плату у розмірі 503,12 грн. + 1684,39 грн. = 2187,51 грн., утримано із заробітної плати податок на доходи фізичних осіб становить 469,13 грн. та військовій збір - 40,76 грн. Із розрахунково - платіжної відомості за травень 2017 року вбачається, що позивачу [PERSON] за відпрацьованих 15 днів у травні місяці була нарахована заробітна плата у розмірі 2450 грн. (а.с. 37) 25.05.2017 року, 26.05.2017 року, 29.05.2017 року, 30.05.2017 року та 31.05.2017 року позивач [PERSON] не приступав до роботи з причини неявки на роботу, що підтверджується актами про встановлення факту відсутності робітника на робочому місці (а.с. 46- 48). [PERSON] відмовився надати письмові пояснення відносно причин неявки на роботі за період з 25.05.2017 року по 31.05.2017 року (а.с. 51), що підтверджується актом № 1 про відмову робітника надати письмові пояснення по факту неявки на роботу від 07.06.2017 року. Згідно відомості на виплату грошей № ВЗП - 000023 за травень 2017 року позивачу [PERSON] було виплачено аванс у розмірі 1972,25 грн. (а.с. 38), що підтверджується підписом позивача у даній відомості. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем за травень 2017 року було виплачено позивачу заробітну плату у розмірі 1972,25 грн., утримано із заробітної плати податок на доходи фізичних осіб - 441,00 грн. та військовій збір 36,75 грн. Із розрахунково - платіжної відомості за червень 2017 року вбачається, що [PERSON] за відпрацьованих 20 днів за місяць нарахована заробітна плата за червень у розмірі - 3200 грн. (а.с. 39) Згідно відомості на виплату грошей № ВЗП - 000029 за червень 2017 року позивачу [PERSON] було виплачено аванс у розмірі 1100,43 грн. (а.с. 40), що підтверджується підписом позивача у даній відомості. Згідно відомості розподілу заробітної плати позивачу [PERSON] була нарахована заробітна плата за червень у розмірі - 1475,57 грн., яка відповідачем була платіжним дорученням № 192 від 07.07.2017 року ПриватБанку перерахована повністю 07.07.2017 року (а.с. 41-42) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем за червень 2017 року було виплачено позивачу заробітну плату у розмірі 1100,43 грн. + 1475,57 грн. = 2576 грн., утримано із заробітної плати податок на доходи фізичних осіб - 576 грн. та військовій збір 48 грн. Із розрахунково - платіжної відомості за липень 2017 року вбачається, що позивачу [PERSON] за відпрацьованих 16 днів за місяць нарахована заробітна плата за місяць у розмірі 2500 грн. (а.с. 43) 24.07.2017 року, 25.07.2017 року, 26.07.2017 року, 27.07.2017 року позивач [PERSON] не приступав до роботи з причини неявки на роботу, що підтверджується актами про встановлення факту відсутності робітника на робочому місці (а.с. 49-50). [PERSON] відмовився надати письмові пояснення відносно причин неявки на роботі за період з 24.07.2017 року по 27.07.2017 року (а.с. 52), що підтверджується актом № 2 про відмову робітника надати письмові пояснення по факту неявки на роботу від 28.07.2017 року. Згідно відомості розподілу заробітної плати позивачу [PERSON] була нарахована заробітна плата за липень у розмірі - 2012,50 грн., із яких грошова компенсація за невикористанні дні щорічних відпусток становить - 605,34 грн., яка відповідачем була платіжним дорученням № 238 від 21.07.2017 року ПриватБанку перерахована повністю 21.07.2017 року (а.с. 44-45) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем за липень 2017 року було виплачено позивачу заробітну плату у розмірі 2012,50 грн., утримано із заробітної плати податок на доходи фізичних осіб - 450 грн. та військовій збір 37,50 грн. Згідно довідки, виданої ТОВ «СБОРМаШ ЛТД» заборгованість по сплаті заробітної плати позивачу відсутня, компенсація за невикористану відпустку нарахована та сплачена в липні 2017 року. (а.с. 31). Позивач не надав суду належних та допустимих доказів стосовно зазначеного позивачем у позові іншого розміру його заробітної плати, а саме: квітень 2017 року - 4550 грн., травень - 7000 грн., червень - 7000 грн., липень - 6333,33 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не порушив законні права позивача на оплату його праці, представником відповідача надано суду належні та допустимі докази стосовно відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачем, а тому позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати є похідними від позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України стягнути з позивача судові витрати у дохід держави у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved