Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

12.07.2016 року [PERSON] (далі по тексту позивач-1) та [PERSON] (далі по тексту позивач-2) звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту відповідач-2) про зобовязання виселитись з житлового приміщення (а.с.4-6). Так, позивачі просять суд зобовязати відповідачів виселитись з жилого приміщення кімнати № 1-4, площею 17,0 кв.м. в будинку № 120 по вул. Орджонікідзе в м. Білгород-Дністровському Одеської області та не чинити перешкод у вселенні та користуванні жилим приміщенням № 1-4, площею 17,0 кв.м. в будинку № 120 по вул. Орджонікідзе в м. Білгород-Дністровському Одеської області позивачам. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/16 частки житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120. [PERSON] є власницею 7/8 частки вказаного житлового будинку. 23.11.2014 року [PERSON] разом із сином [PERSON] та невстановленими особами розбили перестінок з приміщення 1-2 та 1-3 в житлову кімнату 1-4 в житловому будинку по вул. Орджонікідзе,120 в м. Білгород-Дністровському Одеська область та незаконно виселили [PERSON] та [PERSON] з житлового приміщення площею 17 кв.м., при цьому винесли з жилої кімнати належні позивачам дивани, шафи, телевізор, ковдри та особисті речі. З даним фактом ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2015 року було зобовязано слідчого СВ Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України вжити заходи щодо внесення відомостей в ЄРДР, згідно заяви [PERSON] про вчинення [PERSON] та [PERSON] та іншими невстановленими особами кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.2 ст.296 Кримінального кодексу України та розпочати розслідування. Позивачі зазначають, що не можуть проживати в кухні і коридорі, чого від них незаконно вимагають відповідачі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.07.2016 року відкрито провадження по справі № 495/5381/16-ц за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зобовязання виселитись з житлового приміщення. Справу призначено до розгляду (а.с.40). В судовому засіданні 05.10.2016 року представник позивачів [PERSON], заявлені [PERSON] та [PERSON] до суду позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач-1 [PERSON], та її представник [PERSON], в судове засідання 05.10.2016 року не зявилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином (а.с.64). Відповідач-2 [PERSON], в судові засідання 23.08.2016 року та 05.10.2016 року не зявився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином (а.с.52, 68-69). Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, складає не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи (ч.2 ст.169 ЦПК України). Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на пятнадцять днів. Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе і необхідне розглянути справу за відсутності відповідачів та їх представників, на підставі наявних матеріалів справи. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивачів, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 24.11.1994 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір (реєстровий номер 2-4351), відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 5/8 частин житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120. 29.11.1994 року КП «Б-Дністровське БТІ» внесено зміни у складений 12.05.1994 року технічний паспорт (інвентаризаційний номер 4408, реєстровий номер 4363), згідно яких власником 5/8 частин житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120, є [PERSON] Власником 1 частини вказаного будинку є [PERSON] 28.08.2009 року між [PERSON], [PERSON] (Дарителі) та [PERSON] (Обдаровувана) було укладено договір дарування частини житлового будинку (реєстровий номер 2496), відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар 2/8 частин житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120. 29.09.2009 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» складено та видано [PERSON] технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 4408, реєстровий № 33-4363) на 2/8 частин садибного (індивідуального) житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.09.2009 року (номер витягу 23988946), 29.09.2009 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 2/8 частин будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120. Таким чином, [PERSON] стала власницею 7/8 частини житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину серії ВСІ № 203849 від 13.07.2005 року (реєстровий № 3274), власницею 1/16 частки житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120, є [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) М.А. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину серії ВСІ № 203850 від 13.07.2005 року (реєстровий № 3271), власницею 1/16 частки житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120, є [PERSON] Той факт, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) М.А. та [PERSON] є власниками по 1/16 частки житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120, також підтверджується листом КП «Б-Дністровське БТІ» № 1021 від 15.07.2014 року. Дані обставини встановлені та підтверджуються рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.12.2014 року, залишеними без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.25-28). Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Між тим, за твердженням [PERSON], [PERSON] та їх представника [PERSON], 23.11.2014 року [PERSON] разом із сином [PERSON] та невстановленими особами розбили перестінок з приміщення 1-2 та 1-3 в житлову кімнату 1-4 в житловому будинку по вул. Орджонікідзе,120 в м. Білгород-Дністровському Одеська область та незаконно виселили [PERSON] та [PERSON] з житлового приміщення площею 17 кв.м., при цьому винесли з жилої кімнати належні позивачам дивани, шафи, телевізор, ковдри та особисті речі. З даним фактом ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2015 року було зобовязано слідчого СВ Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України вжити заходи щодо внесення відомостей в ЄРДР, згідно заяви [PERSON] про вчинення [PERSON] та [PERSON] та іншими невстановленими особами кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.2 ст.296 Кримінального кодексу України та розпочати розслідування. Позивачі та їх представник зазначають, що не можуть проживати в кухні і коридорі, чого від них незаконно вимагають відповідачі. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про зобовязання виселитись з житлового приміщення. Між тим, суд з такими доводами та вимогами [PERSON], [PERSON] та їх представника [PERSON] погодитися не може, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, з настуних підстав. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст.355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власності вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у справі спільної часткової власності (ч.1 ст.356, ч.ч. 1-3 ст.358 ЦК України). Відповідно до ст.361 Цивільного кодексу України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у справі спільної часткової власності. Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, співвласниками житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120, є [PERSON] (7/8 частин), [PERSON] (1/16 частин) та [PERSON] (1/16 частин). Між тим, матеріали справи не містять, а позивачами [PERSON] і [PERSON], та їх представником [PERSON], всупереч до вимог ст.ст. 10 та 60 Цивільного процесуального кодексу України, не представлено до суду жодних доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], на даний час чинять будь-які перешкоди позивачам [PERSON] та [PERSON], у володінні та користуванні їх власністю відповідними частинами (по 1/16) житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Орджонікідзе,120. Наявна в матеріалах справи ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2015 року (а.с.29-30), на яку посилаються позивачі та їх представник, по-перше, не містить викладу обставин, на підставі яких [PERSON] зверталася із заявою про вчинення [PERSON] та [PERSON] та іншими невстановленими особами кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.2 ст.296 Кримінального кодексу України, по-друге, не свідчить про той факт, що відповідні відомості були внесенні в ЄРДР, розпочато розслідування та триває по теперішній час. Відповідно до роз'яснень п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачами та їх представником не представлено до суду жодних доказів, які б свідчили про порушення прав позивачів [PERSON] та [PERSON], зі сторони відповідачів [PERSON] та [PERSON], які вони просять захистити. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зобовязання виселитись з житлового приміщення, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed