Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

12 вересня 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому вказує, що шлюб з відповідачем зареєстровано 16 грудня 1999 року Пологівським відділом РАЦС Запорізької області, актовий запис № 181. Від шлюбу мають неповнолітню дитину – сина [PERSON] [INFO]. Шлюбні відносини у позивачки та відповідача по справі припинені, разом не проживають та не ведуть спільного господарства більше року. Спільне життя позивачки з відповідачем не склалося з причин відсутності взаєморозуміння та довіри між ними, несумісності характерів, внаслідок чого втрачені і почуття. Позивачка переконана, що подальше спільне життя, примирення та збереження шлюбу неможливе, прохає розірвати шлюб з [PERSON], зареєстрований 16 грудня 1999 року Пологівським відділом РАЦС Запорізької області, актовий запис № 181. Спору щодо розподілу майна між сторонами не має. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з’явилася, до суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримала викладене в позовній заяві, наполягала на позовних вимогах, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з’явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та згоду на розірвання шлюбу. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, з матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 1999 року сторони по справі зареєстрували шлюб Пологівським відділом РАЦС Запорізької області, актовий запис № 181, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖС №073601. Від шлюбу сторони по справі мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС №128533. Позивачка та відповідач не проживають разом більше року, не підтримують шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, довіру, почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Приймаючи до уваги те, що відповідач з позовом згоден, суд вважає, що причини, які спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Ураховуючи клопотання позивачки про залишення їй прізвища «Самобоча», суд вважає можливим його задовольнити, оскільки відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу у подальшому іменуватися цим прізвищем або поновити своє дошлюбне прізвище. На підставі викладеного, ст., ст. 104, 105, 110-115 СК України,

Outcome: approved