Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

11.07.2017р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, в якій позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 06.10.2016р. станом на 26.05.2017р. у розмірі 14 771 грн. 73 коп., яка складається із заборгованості по кредиту - 7 424 грн. 04 коп., простроченої заборгованості по кредиту - 5 920 грн. 89 коп., заборгованості по відсоткам - 87 грн. 84 коп., неустойки - 1 338 грн. 96 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 06.10.2016р. між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та відкрито відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] з кредитним лімітом у розмір 10 000 грн., згідно з умовами договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісії, в обумовлені цим договором строки. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі надавши кошти позичальнику. В порушення умов кредитного договору відповідачка не здійснює погашення кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом в обумовлені договором строки. Станом на 26.05.2017р. прострочена заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 14 771 грн. 73 коп., яка складається із заборгованості по кредиту - 7 424 грн. 04 коп., простроченої заборгованості по кредиту - 5 920 грн. 89 коп., заборгованості по відсоткам - 87 грн. 84 коп., неустойки - 1 338 грн. 96 коп. На даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за кредитним договором не погашає, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом з метою примусового стягнення з останньої кредитної заборгованості. Представник позивача [PERSON] (довіреність від 02.06.2017р. - а.с. № 36) в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. А також просив суд розглянути справу за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. № 35). Відповідачка - [PERSON] в судові засідання, які були призначені до розгляду на 01.11.2017р. та 20.12.2017р., повторно не з'явилась, про дату та час слухання справи кожного разу повідомлялась належним чином за адресою наданою ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 08.08.2017р. (а.с. № 32). Конверти, які були надіслані відповідачці були повернуті до суду з відміткою: «адресат вибув», що відповідно до п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням (а.с. № 38, 43). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 06.10.2016р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та відкрито відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] з кредитним лімітом у розмір 10 000 грн., згідно з умовами договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісії, в обумовлені цим договором строки (а.с. № 16). Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі надавши кошти позичальнику, що підтверджується анкетою-заявою № 8. (а.с. № 17). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище кредитного договору, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором, який укладається в письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 ЦК України). Виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551 ЦК України). Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Судом встановлено, що в порушення умов кредитного договору відповідачка не здійснює погашення кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом в обумовлені договором строки. Станом на 26.05.2017р. прострочена заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 14 771 грн. 73 коп., яка складається із заборгованості по кредиту - 7 424 грн. 04 коп., простроченої заборгованості по кредиту - 5 920 грн. 89 коп., заборгованості по відсоткам - 87 грн. 84 коп., неустойки - 1 338 грн. 96 коп. (а.с. № 21). Відповідачкою не було надано суду жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості за кредитним договором або контррозрахунку, на спростування розміру грошового зобов'язання на загальну суму 14 771 грн. 73 коп., яку позивач просить стягнути з відповідачки. З огляду на те, що в судовому порядку вищевказаний кредитний договір недійсним не визнавався, з урахуванням презумпції правомірності правочину, укладеного з додержанням встановленої форми, закріпленої ст. 204 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача є обґрунтованими та законними. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн., сплата якого підтверджується відповідним платіжним дорученням від 01.06.2017р. (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved