Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

12.08.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що вона являється власницею житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом. На даний час у вищевказаному житловому будинку зареєстровані відповідачки, а саме: донька позивачки - [PERSON] , та племінниця [PERSON] . Відповідачки після зміни свого місця проживання в 2010 році, мали знятися з місця реєстрації по [ADDRESS] , але до цього часу так цього і не зробили. Вже більше десяти років [PERSON] та [PERSON] не проживають у належному позивачці житловому будинку, а проживають постійно за іншою адресою, яка є їх місцем проживання. Вони не приймали та не приймають участі в утриманні будинку, сплаті комунальних послуг. Факт відсутності їх за зареєстрованим місцем проживання підтверджується довідкою голови квартального комітету № 51 від 12.07.2021 року, та можуть підтвердити свідки. Отже, добровільно знятися з реєстрації [PERSON] та [PERSON] відмовляються, хоча не проживають у вказаному житловому будинку, їх особистих речей у ньому не має, будь-яких майнових прав на будинок також не має, тому єдиним способом захисту прав позивачки є звернення до суду, для визнання відповідачок такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи оповіщені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, через оголошення на веб-порталі судової влади України. Заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Відзив на позов не надали. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 02 квітня 1999 року, посвідченого Мовчан С.В., державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, реєстровий номер 306/98, та від 17 грудня 2010 року, посвідченого Усатюк Л.В., державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, реєстровий номер 2-1012. Згідно довідки Квартального комітету № 51 від 12.07.2021 р. та копії будинкової книги відомо, що за даною адресою зареєстровані донька позивачки [PERSON] , [INFO] , та племінниця позивачки [PERSON] , [INFO] , які там фактично не проживають з 2010 року, що також підтверджується зазначеною вище довідкою. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст. 405 ЦК України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Реєстрація відповідачів у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачі з 2010 року не проживають в будинку [ADDRESS] , з даного житла добровільно вибули в інше, то суд вважає, що вони вважаються такими, що втратили право користування ним.

Outcome: approved