Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

10 січня 2020 року до Харківського районного суду Харківської області надійшов зазначений позов, в якому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 3000,00 грн., з усіх видів прибутків, які відповідач отримуватиме, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) , у розмірі 3000,00 грн з усіх видів прибутків, які відповідач отримуватиме, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною двадцяти трьох років; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на [PERSON] , [INFO] , з усіх видів прибутків, які відповідач отримуватиме, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення [PERSON] повноліття в розмірі 500,00 грн; стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу та витрати, пов`язані з витребування доказів, необхідних для підготовки справи до розгляду в загальній сумі 2060,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона перебуває у шлюбі з [PERSON] , який зареєстрований 28 серпня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського міськвиконкому Харківської області. Від шлюбу мають двох дітей: неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та повнолітнього [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що після фактичного припинення шлюбу діти проживають разом із нею, відповідач проживає окремо. З вересня 2019 року відповідач припинив приймати участь в утриманні спільних дітей. Жодної матеріальної допомоги на утримання дітей від нього вона не отримує. Вказує, що вона працює, заробітна плата на сьогодні складає 10115,00 грн., і цих коштів не вистачає для нормального утримання дітей. Відповідач приховує свої статки, в неї відсутня повна інформація про їх джерела і розмір, однак їй відомо, що він з 2005 року займається успішною підприємницькою діяльністю з виготовлення меблів. З огляду на спосіб життя та витрати відповідача, він отримує достатній доход для утримання своїх дітей. Позивач вказує, що старший син [PERSON] є студентом 2 курсу Національного аерокосмічного університету денного відділення і не має можливості самостійно себе забезпечувати, потребує матеріальної допомоги, тому до закінчення навчання вона також його утримує. Вартість навчання на момент звернення з позовом до суду складає 1312,00 грн. на місяць. Крім того, син має кожного для добиратися з передмістя Харкова до навчального закладу та повертатися додому, витрати на проїзд складають близько 860,00 грн. щомісячно. Також позивач зазначає, що молодший син [PERSON] постійно зростає, їй необхідно дуже часто придбавати для нього новий одяг і взуття. Крім того, з 2014 року він має хронічне захворювання бронхіальну астму, потребує профілактичного лікування, нагляду спеціалістів, спеціального режиму життя і харчування, санаторно-курортного лікування. Крім того, [PERSON] має музичні здібності та навчається у 2-му класі Комунального початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Дитяча музична школа №3 ім. М.В.Кармінського». Вартість навчання складає 380,00 грн. на місяць. Тому вона просить стягнути з відповідача1/2 частину додаткових витрат на лікування та розвиток здібностей [PERSON] наперед. Також позивач зазначила, що понесла витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. та витрати, пов`язані з витребуванням доказів у розмірі 60,00 грн. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. 10 березня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача, відповідно до якого він зазначив, що частково згоден із заявленими вимогами з наступних підстав. Так, відповідач вказує, що подружжжя має двох дітей, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Проживають вони усі разом у [ADDRESS] . Вказаний будинок належить відповідачу на праві приватної власності. Усі витрати по сплаті комунальних послуг несе відповідач. Крім того, він особисто сплачує навчання сина, та щомісячно надає дітям кошти. У відповідача на утриманні знаходяться ще його батьки-пенсіонери, які мешкають у м. Ізюм. 05 травня 2020 року на адресу суду надійшла заява відповідача, відповідно до якої він зазначив, що позов визнає частково, має змогу сплачувати щомісячно аліменти на утримання молодшого сина у розмірі 1500,00 грн. Розгляд справи просить проводити без його участі та участі його представника. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, відповідно до якої підтримала свої позовні вимоги, просила розглядати справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За таких обставин, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 28 серпня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського місквиконкому Харківської області, актовий запис №223. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського місквиконкому Харківської області01 лютого 2001 року) та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Коротичанською селищною радою Харківського району Харківської області 14 липня 2008 року). Згідно довідки Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» від 20.12.2019 № 460, [PERSON] є студентом Національного аерокосмічного університету 2 курсу 3 факультету денного відділення. Закінчує навчання 30 червня 2022 року. Як вбачається із довідки Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» від 20.12.2019 №14-353-19 про сплату освітніх послуг за [PERSON] , який навчається по спеціальності «Комп`ютерні науки» факультет «Системи управління літальними апаратами» за період з 01.09.2018 року по 20.12.2019 року, договір №9-3/18 від 28.08.2018 року разом складає 18490,00 грн. На підтвердження оплати за навчання сина [PERSON] позивачем надані квитанції: від 07.02.2019 призначення платежу оплата за навчання ХАІ дог. №9-3/18 від [PERSON] у розмірі 2386,00 грн.; №1-1374К від 16.01.2019 призначення платежу оплата за навчання ХАІ дог. №9-3/18 від [PERSON] у розмірі 1193,00 грн. Як вбачається зі змісту довідки медичної картки школяра, [PERSON] , [INFO] та консультативних висновків спеціаліста, перебуває на «Д» обліку з діагнозом бронхіальна астма, аномальна хорда лівого желудочка, вторинна кардіопатія. Дитина потребує педіатричного обстеження та профілактичного лікування. Також позивачем надана довідка Комунального початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Дитяча музична шкода №2 ім. М.В.Кармінського» від 23.12.2019 344, із якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] дійсно навчається в зазначеному закладі у 2-му класі за фахом «Фортепіано». На всі заняття за розкладом [PERSON] супроводжує та щомісячно проводить батьківську плату за навчання мати [PERSON] . Сума оплати з вересня по грудень 2019 року складає 1520 грн. Відповідачем надані квитанції про сплату комунальних послуг, наданих за адресою проживання позивача.. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст.199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Ч. 3 ст. 199 Сімейного Кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Ч. 1 ст. 200 Сімейного Кодексу України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володінні та/або користуванні у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Аналіз статей 199, 200 Сімейного Кодексу України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб , які беруть участь у справі , виникає спір. Відповідач в поданій заяві зазначив, що він сплачує навчання старшого сина [PERSON] у вищому навчальному закладі, на підтвердження чого надав суду квитанції .Однак судом встановлено, що така оплата здійснена відповідачем за навчання у Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» [PERSON] 05 вересня 2019 року у розмірі 1312,00 грн., 31.10.2019 року у розмірі 1312,00 грн., 06 грудня 2019 року у розмірі 1312,00 грн.. Позивачем надані квитанції Встановлено, що відповідач є працездатною особою, 1974 року народження, має на утриманні непрацездатних батьків [PERSON] та [PERSON] , на підтвердження чого надані копії пенсійних посвідчень № [NUMBER] та № [NUMBER] відповідно. Виходячи з віку та стану здоров`я відповідач є працездатною особою, законом встановлено його обов`язок надавати матеріальну підтримку сину, оскільки останній продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги батька, обставин, які б свідчили про відсутність взагалі можливості надавати таку допомогу, відповідачем не доведено. Виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи, що [PERSON] несе щомісячні витрати, пов`язані з витратами на проїзд до навчально закладу, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, підлягають частковому задоволенню та з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути аліменти у розмірі 1000 гривень щомісячно до закінчення навчання 30 червня 2022 року, але з припиненням виплати аліментів у випадку припинення навчання в учбовому закладі. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження саме в твердій грошовій сумі. Частинами 1, 2 ст.182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як встановлено судом під час розгляду справи, неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та повнолітнього [PERSON] , [INFO] , проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що не заперечувалось відповідачем в поданій ним заяві. Також відповідач зазначив, що він щомісячно сплачує аліменти на утримання молодшого сина [PERSON] , на підтвердження чого надав суду квитанції про переказ [PERSON] аліментів 02.02.2020 року у розмірі 2251,00 грн., 02.04.2020 року у розмірі 2251,00 грн.. Крім того відповідачем в якості доказів сплати аліментів надано квитанції №18310-1051-86699457 від 18.02.2020 про переказ 1350,00 грн. з картки на картку; квитанція № 18355-1051-94664634 від 03.04.2020 про переказ з картки на картку 1350,00 грн. Однак зазначені квитанції не містять призначення платежу - аліменти, а також відомостей на чиє ім`я вони переведені, тому суд не може прийняти ці квитанції в якості належного та допустимого доказу. Разом з тим, стягнення аліментів у судовому порядку є правом того з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, передбаченим Сімейним Кодексом України, незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Оскільки судом встановлено, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю, а отже тягар по його утриманню здебільшого покладається на неї, виходячи з вимог сімейного законодавства, відповідно якого дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, враховуючи ту обставину, що відповідач є здоровою особою працездатного віку, з урахуванням матеріального становища дітей та їх батька, суд вважає необхідним покладення на останнього аліментного зобов`язання. При визначенні розміру аліментів, окрім вищевказаних правових положень, суд виходить з наступних обставин. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач має на утриманні непрацездатних батьків. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати неповнолітнього сина в матеріалах справи відсутні, при цьому, у поданій заяві він заперечив проти стягнення з нього аліментів у розмірі 3000 гривень на неповнолітню дитину щомісячно, посилаючись на те, що він має на утриманні непрацездатних батьків та щомісячно сплачує аліменти на молодшого сина [PERSON] , при цьому згодний сплачувати аліменти у розмірі по 1500,00 гривень щомісячно. При визначенні розміру аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , окрім вищевказаних обставин, суд також враховує прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» для дітей віком від 6 до 18 років, який станом на 01 січня 2020 року становить 2218 гривен. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від:05.10.2000 року №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Позивачем в ході судового розгляду жодним чином не обґрунтована та не доведена необхідність стягнення з відповідача аліментів саме у розмірі 3000 гривень на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ,не надано жодних відомостей щодо несення витрат на утримання [PERSON] , [INFO] , розмір яких відповідав би можливості покладення на відповідача обов`язку сплачувати аліменти у зазначеному розмірі. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеному нею розмірі. Крім того, позивач, будучи матір`ю неповнолітнього сина, має рівний з батьком обов`язок утримувати його відповідно до вимог ст. 141 СК України. При визначенні розміру аліментів, суд також враховує матеріальний стан позивача. Так, позивач отримує щомісячний дохід, обставини, які б виключали можливість позивача приймати участь у матеріальному забезпеченні неповнолітнього сина, в матеріалах справи відсутні. Крім того, суд враховує ту обставину, що відповідач частково сплачує комунальні послуги за весь будинок, де проживає позивач з дітьми, а отже суд враховує, що витрати по сплаті комунальних послуг позивач частково не несе. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю, а отже тягар по його вихованню та забезпеченню лежить здебільшого на ній, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень щомісячно, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Отже, суд стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] у вищевказаному розмірі, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, а саме з 10 січня 2020 року. При цьому, суд стягує з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина аліменти до досягнення ним повноліття, що відповідає вимогам ст. ст. 180,183 СК України. На час звернення позивача з даним позовом (10 січня 2020 року) і на сьогоднішній день [PERSON] , [INFO] , є неповнолітньою особою, а отже, при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд керується Главою 15 СК України, яка регулює правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати неповнолітніх дітей, шо не позбавляє позивача можливості, після досягнення сином повноліття звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітнього сина, яка продовжує навчання в порядку Глави 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Суд роз`яснює позивачеві, що у разі отримання відповідачем іншого прибутку, зміни його матеріального становища позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. За змістом ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дітей, суд зазначає наступне. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини (далі - Конвенція ООН про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого статтею 141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини. Відповідно до вимог ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить стягнути додаткові витрати на неповнолітнього сина [PERSON] наперед у вигляді щомісячних платежів, на сина у розмірі 500,00 гривень. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. До особливих обставин, викладених у ст. 185 СК України, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, навчання дитини відповідно до навиків та здібностей дитини, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на розвиток здібностей дитини, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Разом з тим, додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Конкретна форма залежить від наявних документів чеків, квитанцій, актів виконаних робіт, рекомендацій чи діагнозів тощо. При цьому стягнення грошових коштів може відбуватися разово, з певною періодичністю або постійно (до досягнення дитиною повноліття). Спосіб участі батька в додаткових витратах визначається, наприклад, таким чином. Якщо мова йде про відвідування дитячого садку, фінансування здійснюється періодично. Коли дитина захворіла, оплата її лікування зазвичай відбувається на протязі певного часу, згідно рекомендації лікаря. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Тобто суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягнення аліментів відповідно до ст. ст.181,182 СК України. Так, позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати на сина на навчання в музичній школі, профілактичне лікування та догляд дитини. Разом з тим, зазначені позивачем витрати не викликані особливими обставинами, не пов`язані з розвитком конкретних здібностей доньки (творчих, спортивних тощо), а тому не є додатковими в розумінні ст. 185 СК України. Такі висновки відповідають правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 569/6838/15-ц. Судом не встановлено, що витрати позивача в цій частині зумовлені особливими обставинами, а витрати на навчання такими, що зумовлені розвитком її здібностей. Крім того, суд зауважує, що позивач просить стягувати такі витрати до повноліття [PERSON] , [INFO] , при цьому надає в обґрунтування вимог в цій частині лише довідку Комунального початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Дитяча музична шкода №2 ім. М.В. Кармінського» від 23.12.2019 344, , зі змісту якої не вбачається терміну навчання, а отже стягнення таких витрат до повноліття [PERSON] суперечитиме вимогам СК України, а отже, з метою непорушення прав відповідача суд відмовляє у задоволенні вимог в цій частині у зв`язку з їх недоведеністю. Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача фактично понесених додаткових витрат на навчання сина [PERSON] . У своїй позовній заяві позивач вказувала на те, що додаткові витрати на неповнолітнього [PERSON] викликані також придбанням ліків, необхідністю проведення медичного обстеження, лікування у зв`язку з наявністю хронічної хвороби. Так, дійсно позивачем надані докази щодо наявності у [PERSON] ряду захворювань. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження несення витрат на медичне обстеження, лікування, придбання ліків для сина у зв`язку із такими захворюваннями. Суд не приймає до уваги в якості доказів несення додаткових витрат на утримання сина надані позивачем чеки на придбання товарів в ТОВ «Сільпо», «Наша ряба », « Fozzy » оскільки ті продукти харчування, які купувалися, відносяться до звичайних і не призначені лікарем-дієтологом для спеціального харчування [PERSON] , а тому не відносяться до додаткових витрат на дитину. Отже, виходячи із вищевказаних правових положень, саме на позивача покладений обов`язок зазначити, які фактичні витрати на утримання дітей, викликані особливими обставинами вона здійснила, або, які витрати у майбутньому необхідно їй буде понести, при цьому розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. Таких доказів позивач в ході судового розгляду не надала, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині суд не вбачає підстав для їх задоволення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України), та витрати, пов`язані з витребуванням доказів (частина перша статті 140 ЦПК України) Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Судом встановлено, що 19 грудня 2019 року між [PERSON] (замовник) та адвокатом Воробйовою О.В. (виконавець) укладено Договір про надання правових послуг адвоката, відповідно до п. 1.1 якого, виконавець зобов`язується за завданням замовника надати правові послуги, в порядку та на умовах, визначених цим Договором. З додаткової угоди до договору про надання правових послуг адвоката від 19 грудня 2019 року вбачається, що сторони за цим додатковим договором домовилися, що винагорода виконавця за Договором про надання правових послуг адвоката від 19 грудня 2019 року, передбачених п. 2.1.2 складає 2000,00 грн., які сплачує замовник виконавцеві авансово, до початку виконання робіт, передбачених п.2.1.2 Договору про надання правових послуг адвоката від 19 грудня 2019 року. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано Акт прийому-передачі виконаних робіт (послуг) від 12 грудня 2019 року. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Прибутковий касовий ордер - первинний документ, застосовується для оформлення надходжень готівки до каси підприємств (юридичних осіб). Бланк затверджено постановою Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 року. «Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні» з урахуванням змін - за постановою НБУ від 29.04.2009 р. № 252. Відповідно до п. 25 розділу ІІІ вищевказаного Положення, 25. приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером, підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання. Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Так, представником позивача надано акт прийому-передачі виконаних робіт (послуг) від 12 грудня 2019 року, однак квитанції, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суду не надані. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають, як не доведені належними та допустимими доказами. Щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрат, пов`язаних з витребуванням доказів у розмірі 50,00 грн. та 10,00 грн., суд зазначає що ця вимога підлягає задоволенню, оскільки суду надані квитанції №39_12 від 03 січня 2020 року про сплату адвокатом 50,00 грн. (призначення платежу надання відомостей), а також квитанція №40_5 від 03 січня 2020 року про сплату адвокатом 10,00 грн. (комісійна винагорода). Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Рішення суду у справах про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за 1 місяць (ч.1 ст.430 ЦПК України). Враховуючи приписи ст.141 ЦПК України та ч.1 с.142 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду з позовом звільнена від сплати судового збору, її вимоги задоволені частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 420,40 грн (пропорційно розміру задоволений вимог). На підставі викладеного і

Outcome: partial