Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

12.05.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» звернулося з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію за період з жовтня 2013 року по квітень 2019 року в розмірі 13575,77 гривень, а також судові витрати, посилаючись на те, що відповідач до 05.09.2019 року був власником квартири [ADDRESS] . Стверджує, що не зважаючи на постачання теплової енергії в період з жовтня 2013 року по квітень 2019 року, відповідач не здійснює її оплату, в результаті чого виникла відповідна заборгованість. Відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому він просить при розгляді позовної заяви застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що зазначено, що з витягу з особистого рахунку № [NUMBER] , за адресою [ADDRESS] , який надав позивач, вбачається, що проводилися нарахування та оплати за теплову енергію. Оплата за теплову енергію проводилася в період опалювального сезону відповідно до рахунків, які були доставлені за адресою [ADDRESS]. Відповідно до додатків доданих до позовної заяви, опалювальний сезон з урахуванням строку позовної давності, був з 18 жовтня 2016 року по 07 квітня 2017 року, з 17 жовтня 2017 року по 10 квітня 2018 року, та з 27 жовтня 2018 року по 10 квітня 2019 року. З 16 по 31 жовтня 2017 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 31.10.2017 року до сплати пред`явлено 190,20 грн. Вказаний рахунок був сплачений в грудні 2017 року. За листопад 2017 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 30.11.2017 року до сплати пред`явлено 621,23 грн. Вказаний рахунок був сплачений в грудні 2017 року. Рахунок за послуги централізованого опалення за грудень 2017 року він не отримував. Розмір нарахованої плати, який становить 720,95 грн., йому став відомий тільки після ознайомлення з витягом з особистого рахунку № [NUMBER] , який позивач надав до позовної заяви. За січень 2018 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 31.01.2018 року до сплати пред`явлено 1136,45 грн. Вказаний рахунок був сплачений в березні 2018 року. За лютий 2018 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 28.02.2018 року до сплати пред`явлено 970,75 грн. Вказаний рахунок був сплачений в квітні 2018 року. За березень 2018 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 31.03.2018 року до сплати пред`явлено 1082,31 грн., за квітень 2018 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 30.04.2018 року до сплати пред`явлено 244,40 грн., за жовтень 2018 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від року до сплати пред`явлено 64,49 грн., за листопад 2018 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 30.11.2018 року до сплати пред`явлено 935,85 грн. Тобто за період з березня по листопад 2018 року було пред`явлено до сплати 2327,05 грн., які були сплачені у січні 2019 року. За грудень 2018 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 31.12.2018 року до сплати пред`явлено 1382,77 грн., за січень 2019 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 31.01.2019 року до сплати пред`явлено 857,61 грн., за лютий 2019 року відповідно до рахунку № [NUMBER] від 28.02.2019 року до сплати пред`явлено 301,37 грн. За березень та квітень 2019 року рахунки за послуги централізованого опалення він не отримував, але згідно з витягом з особистого рахунку № [NUMBER] видно, що було нараховано 301,06 грн. Тобто за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року було нараховано до сплати 2842,81 грн., які були сплачені у березні 2019 року (2541,75 грн.) та у серпні 2019 року (301,06 грн.). Оплата послуг централізованого опалення у вказаний період також підтверджується даними в графі «сплачено на р/р» витягу з особистого рахунку № [NUMBER] . Зазначає, що з урахуванням строку позовної давності, ним не оплачений тільки рахунок за грудень 2017 року, з того що він його не отримував. Проводити оплату рахунків, у вказаний на них термін, він не мав можливості через несвоєчасне їх отримання, а також через те, що він з 2017, року та по теперішній час проходить військову службу в Збройних Силах України в районі проведення антитерористичної операції (операції об`єднаних сил) за межами Бахмутського району та Донецької області. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає частково, на своїх запереченнях наполягає. На підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що відповідач був власником жилого приміщення у гуртожитку в будинку [ADDRESS] та у Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія», яке надає послуги з постачання теплової енергії, відкритий особовий рахунок на ім`я відповідача № 3060 (а.с.4, 8-9) З актів, складених представниками ТОВ «Бахмут-Енергія», вбачається, що протягом 2013-2019 років в будинку [ADDRESS] надавалися послуги з опалення (а.с.10-21). Згідно копій ліцензій, наданих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, ТОВ «Бахмут-Енергія» внесено 14 вересня 2012 року за № 304 до державного реєстру на право: постачання теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та уставках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії) (а.с.35-36). З копії рішення чергових зборів учасників товариства № 1/2016 від 18 лютого 2016 року вбачається, що найменування юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія» змінене на Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія». Товариство з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (а.с.30). Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з договору купівлі-продажу жилого приміщення у гуртожитку від 05.09.2019 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купила жиле приміщення у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.12 цього договору, сторони домовилися про те, що всі можливі заборгованості з оплати комунальних послуг за житло, що виникнуть до 05 вересня 2019 року сплачує продавець (а.с.8-9). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком ; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ст.162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а наймач зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити плату за комунальні послуги. В силу ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана здійснити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, виплатити гроші та ін.) або утриматися від певної дії, а кредитор від боржника має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. На підставі ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається із витягу з особистого рахунку № [NUMBER] за спожиту теплову енергію за спірний період з жовтня 2013 року по квітень 2019 року всього нараховано з урахуванням субсидії 23143,57 грн.; сплачено за вказаний період 16499,55 грн., крім того нарахована сума за березень, квітень 2019 року в сумі 301,06 грн. сплачена відповідачем у серпні 2019 року, що також підтверджується наданими відповідачем копіями рахунків та квитанцій (а.с.4-7, 77-82). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за період з жовтня 2013 року по квітень 2019 року у сумі 6342,96 грн. (23143,57 грн.-16499,55 грн. - 301,06 грн. =6342,96 грн.) та відмову в задоволенні позовних вимог у сумі 7232,81 грн. Щодо заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності, суд зазнає наступне. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1); позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2); після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3). Як вбачається з витягу з особистого рахунку № [NUMBER] відповідач за період з жовтня 2013 року по травень 2017 року вносив оплату за послуги з теплопостачання, а саме у жовтні 2013 року сплачено - 170,00 грн., грудні 2014 року -85,00 грн., січні 2015 року - 200,00 грн., лютому 2015 року - 200,00 грн., березні 2015 року - 200,00 грн., квітні 2015 -100,00 грн., грудні 2015 року - 377,60 грн., лютому 2016 року - 525,00 грн., березні 2016 року - 1748,68 грн., травні 2016 року - 508,27 грн., червні 2016 року - 151,10 грн., грудні 2016 року - 996,27 грн., лютому 2017 року - 1295,70 грн., березні 2017 року - 894,49 грн., квітні 2017 року - 876,46 грн. (а.с.4-7), що свідчить про те, відповідач частково сплативши заборгованість за послуги з теплопостачання, перервав позовну давність. Тож підстави для застосування позовної давності відсутні. Одночасно суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пропорційно задоволеної частині позовних вимог у розмірі 982,11 грн.

Outcome: partial