Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

11 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] предметом якого є: стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 28000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 25 вересня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив у нього гроші в сумі 28000 грн. строком на шість місяців до 25 березня 2019 року, про що власноруч написав розписку. На сьогоднішній день відповідач свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, на неодноразові звернення з вимогою повернути гроші, відповідач борг не повертає, ігнорує дзвінки та повідомлення. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача борг в сумі 28000 грн., а також понесені ним судові витрати. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково. Вказав, що за домовленістю з [PERSON] повертав борг шляхом перерахування коштів на картку співмешканки позивача. В подальшому у судове засідання не з`явився, 23 червня 2020 року до канцелярії суду надійшла заява [PERSON] у якій він просив справу розглядати без його участі, позов визнав у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 26 вересня 2018 року між сторонами був укладений договір позики. В підтвердження зазначеного факту до матеріалів справи долучено розписку (а.с. 17). За змістом розписки, [PERSON] 25 вересня 2018 року отримав безпосередньо від [PERSON] 28000 грн., які зобов`язався повернути через півроку. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з наступного. Статтею 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Згідно з положеннями ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1046, 1047-1051 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов`язання. При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. На переконання суду, розписка [PERSON] від 26 вересня 2018 року є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем 28000 грн. за цим договором з огляду на те, що в розписці зазначено про отримання ним від позивача вказаних грошових коштів. Наявність оригіналу розписки у [PERSON] підтверджує факт існування невиконаного [PERSON] зобов`язання. Отже, встановлене свідчить про те, що між сторонами склались правовідносини з договору позики, який оформлений в простій письмовій формі, та зобов`язання за яким позичальником до теперішнього часу не виконано. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, а також того факту, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, суд стягує на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved