Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

11.12.2018 року [PERSON] вернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що 09.07.2018 року [PERSON] під розписку позичив у нього гроші у розмірі 7400 доларів США, що на день позики відповідно до курсу Національного банку України (курс 26,31595) становило 194 738,03 грн., строком до 09.09.2018 року. За період боргових зобов`язань курс долару США до гривні змінився і на день подання позовної заяви відповідно до курсу Національного банку України становить 27,824246 гривні до 1 долару, тобто сума боргу за розпискою становить (7400х27,824246) 205 899,42 гривень. 3% річних нараховується на зобов`язання в іноземній валюті, які виникли в період не повернення боргу (з 10.09.2018 року по 09.12.2018 року). Такі зобов`язання на день подання позову становлять (205 899,42х3%/12 місяців х 3 місяці прострочення) 1544,25 гривні. Таким чином, відповідач повинен йому сплатити 207 443,67 гривень або 7400 доларів США (205 899,42 гривень) та 3% річних (1544,25 гривень). Тому просив стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 207443,67 гривень та 3% річних в сумі 1544,25 гривень і судові витрати в розмірі 2074,44 гривень. 14.01.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, 27.03.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Дубчак Юрій Євгенійович, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та просив позов задовольнити з урахування позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц від 16.01.2019 року. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив до суду не подавав. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд,дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 09.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем (а.с.39), відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав кошти в розмірі 7400 доларів США зі строком повернення до 09.09.2018 року. Відповідач, [PERSON] , у визначений строк кошти позивачу не повернув, тому [PERSON] , 11.12.2018 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей... Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, враховуючи, що борговий документ був наданий позивачем до суду, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.610 ЦК України: невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного: У позовній заяві позивач просить стягнути борг у гривнях, при цьому застосовує різні курси іноземної валюти (станом на кінцеву дату повернення боргу згідно розписки, станом на день подання позову до суду). Такий підхід вносить суперечності і невизначеність у розмір грошового зобов`язання, яке виникає у відповідача на підставі даного рішення суду. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Таким чином, доцільно є зазначити у рішенні суду про стягнення боргу у доларах США, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим до кожної з сторін. Тому суд вважає правильним і доцільним у судовому рішенні зазначити про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. Представник позивача просив при винесенні рішення врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц від 16.01.2019 року. За змістом ст. 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, отже згідно розписки виникло зобов`язання повернути вказану у ній суму саме в доларах (7400доларів США), а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній в розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Також, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню борг в сумі 7400 доларів США. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, при визначенні розміру 3% річних, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів в розмірі 55,50 доларів США, оскільки предметом позики є долари, грошове зобов`язання визначене в іноземній валюті, то й проценти необхідно стягувати з розрахунку: 7400дол.США х 3% / 12 місяців х 3 місяці прострочення)=55,50дол. США. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач відзив з належними та допустимими доказами в заперечення проти позову та спростування доводів позивача не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, а саме з відповідача на користь позивача стягується заборгованість за договором позики в розмірі 7400 дол. США та 3% річних, що становить 55,50дол. США. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду та заяви про забезпечення позову (а.с. 1), тому, з відповідача на користь позивача стягуються кошти в розмірі 2074,44 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved