Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

12.06.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що був укладений 21 серпня 1988 року між нею та відповідачем, посвідчений Товарною біржею «Новомосковська» за реєстраційним номером 000210, а також визнати за нею право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 21 серпня 1998 року вона купила у відповідача житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі продажу був здійснений на Товарній Біржі «Новомосковська» та зареєстрований за №000210, а в подальшому 25.08.1998 року її право власності на будинок було зареєстроване в Новомосковському БТІ за реєстровим №33, реєстрова книга №1. Однак, вказаний договір купівлі продажу не був нотаріально посвідчений. При цьому, правочин обома сторонами був виконаний, зокрема усі істотні умови договору сторонами було виконано, позивач передала продавцю [PERSON] обумовлені в договорі 19036,00 грн. за житловий будинок, а продавець, в свою чергу, звільнив продане ним домоволодіння.Будь-яких заперечень чи зауважень жодна зі сторін правочину не заявила. На даний час позивачу стало відомо, що недодержання вимог ст. 657 ЦК України, якою визначено, що договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартир) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, тягне недійсність договору. Здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлена можливості, оскільки відповідач [PERSON] є громадянином Російської Федерації і постійно проживає в [ADDRESS], його прибуття в України неможливе, оскільки він не має для цього коштів та паспорту, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом. 20 липня 2018 року суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Мельником О.М. відкрито провадження у справі. За результатами повторного автоматизованого розподілу справа надійшла в провадження судді Сороки О.В. В судове засідання позивач не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач відзиву проти позову не подав, в судове засідання не зявився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання в Україні, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи Представники третіх осіб в судове засідання також не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку. Судом по справі встановлено, що 21 серпня 1998 року позивач придбала у [PERSON] за 19036,00 грн. житловий будинок - А, цегляний, розміром 49,5 кв.м житлової площі з надвірними побудовами: л/кухня-Б, сарай -Д, вбиральня-Г, л/душ -Е, колодязь-К, споруд.1-3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м землі держфонду, який був зареєстрований за позивачем на праві приватної власності в Новомосковському БТІ 25.08.1998 року за реєстровим №33 , реєстрова книга І (а.с.9). Згідно повідомлення КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» (а.с.13), станом на 07.05.2018 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21.08.1998 року на Товарній біржі «Новомосковська (р.№000210), зареєстрованого в НРКП БТІ «Інвентаризатор» 25.08.1998 року за р.№33-1. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року розяснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 19036,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди, що підтверджується поданою до суду нотаріальною заявою відповідача [PERSON] про визнання позову (а.с.23), у якій останній, серед іншого, зазначив, що після продажу будинку, він отримав від [PERSON] 19036 грн. Також у вказаній заяві відповідач підтвердив, що угода обома сторонами повністю виконана, всі суттєві умови за договором виконані, сторони претензій один до одного не мають. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє обєктом нерухомості та зареєстрована в спірному будинку (а.с.14), угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набула право власності на спірний обєкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу обєкту нерухомості, виконання договору відбулося. Крім того судом було витребувано відомості про місце реєстрації відповідача, останній станом на 19.07.2018 року зареєстрований у спірному житловому будинку (а.с.28), однак вказаною вище нотаріальною заявою [PERSON] стверджується, що він за даною адресою не проживає, являється громадянином Російської Федерації та його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). В судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості нотаріального посвідчення договору зокрема, у звязку з тим, що відповідач є громадянином та жителем Російської Федерації, а тому позивач позбавлена можливості захистити свої права, як власник майна. Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved