Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

11.04.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім нього зареєстровані його онуки - відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що його онуки з серпня 2015 року в будинку не проживають, їх речей в будинку немає. Позивач вказує, що реєстрація відповідачів в належному йому будинку ставить його в скрутне становище, так як він не може оформити субсидію на зменшення оплати за комунальні послуги. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив визнати відповідачів такими, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В судове засідання відповідачі повторно не з`явилися, повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи шляхом публікування оголошення про їх виклик на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву від відповідачів на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 31.03.2010 року, [PERSON] належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . З копії будинкової книги вбачається, що в належній позивачеві частині будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Згідно пояснень позивача, за адресою реєстрації його онуки, відповідачі у справі, фактично не проживають з серпня 2015 року. Всі витрати, пов`язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків здійснюються тільки ним. Згідно актів від 12.03.2019 року та 04.04.2019 року за підписами секретаря КСОНМ «Кадлубиця» та сусідів, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але за даною адресою не проживає з серпня 2015 року, їх особистих речей в будинку немає. Крім того факт непроживання відповідачів в будинку [ADDRESS] підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до п.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15\~постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У матеріалах\~справи відсутні\~докази на\~підтвердження того,\~що позивач\~перешкоджає проживанню\~відповідачів в\~спірній частині\~будинку,\~а також\~будь-якої\~домовленості між\~сторонамищодо користування вказаним житлом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, небажання відповідачів надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Статтею 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Outcome: approved