Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

10 квітня 2014 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності, обґрунтувавши свої доводи тим, що 01 квітня 2013 року між нею та відповідачем було укладено угоду купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 42,3 кв.м; ціна будинку була узгоджена в сумі 160 тисяч гривен. В рахунок сплати за будинок, у присутності свідка [PERSON], [PERSON] передала [PERSON] 40 тисяч гривен, про що остання написала розписку, при цьому сторони дійшли до згоди, що нотаріальне посвідчення цієї угоди відбудеться не пізніше 31.12.2013 року. Але нотаріальне посвідчення угоди до погодженої дати не відбулося. [PERSON] з посиланням на ст. 220 ЦК України просила визнати дійсним зазначений договір купівлі-продажу та визнати право власності на спірний будинок. В засідання суду позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи (а.с 9) не з'явилась. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с 21), в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, навела доводи, аналогічні викладеним в позовній заяві і просила їх задовольнити. Зазначила, що у зв'язку з тим, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору та позивач частково його виконала, а відповідач ухиляється від нотаріально посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, вважає, що за [PERSON] може бути визнане право власності на житловий будинок відповідно до положень ст. 220 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом їй належить житловий будинок [ADDRESS]. Право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства за зазначеною адресою підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки. 01 квітня 2013 року вона домовилась з [PERSON] про укладення договору купівлі продажу житлового будинку в [ADDRESS] за 160 тисяч гривен., нотаріальне посвідчення договору до 31.12.2013 року та отримала аванс в сумі 40 тисяч гривен, про що власноруч написала розписку. На теперішній час реальна ринкова вартість будинку порівняно з квітнем 2013 року значно збільшилась, тому вона відмовляється від укладання договору купівлі-продажу на визначених раніше умовах. Представник відповідача [PERSON], який дії на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 14) позовні вимоги не визнав навів доводи аналогічні доводам позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в її присутності в квітні 2013 року проходила передача грошей [PERSON] [PERSON] в сумі 40 тисяч гривен за будинок в [ADDRESS] та написання розписки [PERSON] Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідка, встановивши фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 18 липня 2012 року (а.с. 22,26). Право власності на об'єкт нерухомості зареєстровано в КП «БТІ» м. Слов'янськ 06.08.2012 року (а.с 25). Право власності [PERSON] на земельні ділянки для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки (а.с 27-28). Судом встановлено і проти чого відповідач не заперечувала відповідач, що 01 квітня 2013 року [PERSON] домовилась з [PERSON] про укладення договору купівлі продажу житлового будинку в [ADDRESS] за 160 тисяч гривен та нотаріальне посвідчення договору до 31.12.2013 року; при цьому [PERSON] отримала від позивача аванс в сумі 40 тисяч гривен, про що власноруч написала розписку (а.с. 4). З пояснень відповідача [PERSON] вбачається що на час розгляду справи в суді реальна ринкова вартість будинку порівняно з квітнем 2013 року значно збільшилась, тому вона відмовляється від укладання договору купівлі-продажу житлового будинку на визначених раніше умовах. На підставі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно з ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Судом встановлено, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку і відбулося часткове виконання договору, що підтверджується письмовими доказами, та відповідач відмовляється від нотаріального посвідчення договору. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однак суд вважає, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже не створюють прав та обов'язків для сторін. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12. Тому позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнати право власності на житловий будинок не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed