Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

10 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що він перебував у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] . Всі вони проживали разом та є зареєстровані за місцем проживання за вказаною вище адресою. Зазначений житловий будинок належить йому на праві власності відповідно до договору дарування від 01.04.1997 року. Після розірвання шлюбу у 2001 році колишня дружина [PERSON] із донькою [PERSON] покинули будинок. З того часу вони не мешкають у спірному будинку, , вони не спілкуються , місце мешкання їх йому не відомо. На момент подання позову відсутність відповідачів за вказаною адресою вже 13 років , але вони залишились зареєстрованими адресою [ADDRESS]. В нього понад 12 років є інша сім'я , дитина, які мешкають з ним, а він не може їх зареєструвати .На протязі останніх трьох років на його адресу стали приходити вимоги та попередження із різних банківських установ про повернення боргу відповідачами. Весь час їх шукають якійсь люди , у зв'язку з боргами у його будинку, де вони багато років не мешкають. 19 .03.2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив визнати відповідачів втративши ми право користування вищевказаним житловим будинком на підставі ст. 405 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі та надала пояснення відповідні вищенаведеному. Відповідачі у судове засідання не з'явилися , повідомлялися належним чином за останнім відомим місцем проживання , шляхом публікації оголошення у пресі, однак у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд , вислухав пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає , що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 01.04.1997 року. /а.с. 5/. Відповідно до довідки від 10.02.2015 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані позивач та відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON]. /а.с.6/. Як пояснили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] , адресою [ADDRESS] понад 10 років мешкають [PERSON] зі своєю сім'єю, [PERSON] та [PERSON] не мешкають. Не вірити поясненням вказаних свідків у суду немає підстав, оскільки вони є сторонніми людьми та не зацікавлені у розгляді справи на користь будь-якої сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України ). У даному випадку позивач посилається як підставу для зняття з реєстрації ст. 405 ЦК України, вказує, що відповідачі не мешкають в спірному будинку , починаючи з 2001 року, тобто більше чим один рік. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакші як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На думку суду позивачем надано достатньо доказів, які підтверджують факт не проживання відповідачів у спірному будинку в зазначений період Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір .

Outcome: approved