Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

12.06.2018 року [PERSON] звернувся із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: «При провадженні Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська у справі №3-0003/10 суд перебрав на себе функції експерта в частині призначення та встановлення необхідного виду експертизи, а експерт - функції суду стосовно постановки питання про повторну СПЕ, примусової госпіталізації заявника за правилами ЦПК України, витребування особистих відомостей про заявника у інших осіб». В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилався на те, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 3-0003/10 (1754/09) щодо притягнення заявника до адміністративної відповідальності, судом призначалося кілька судово-психіатричних експертиз стосовно заявника. Після чого судом винесена постанова від 23.07.2009р. про стаціонарну (примусову) судово-психіатричну експертизу з вимогою до органу міліції забезпечити її виконання, постанова від 23.07.2009р. про примусову госпіталізацію заявника Дніпропетровською обласною клінічною психіатричною лікарнею (далі - ДОКПЛ). На виконання постанов між судом, ДОКПЛ і органами міліції здійснювалося листування щодо надання допомоги у доправленні заявника до ДОКПЛ, про зібрання відомостей про заявника. 14.10.2009р. здійснена примусова госпіталізація заявника ДОКПЛ. Актом № 36 ДОКПЛ від 08.10.2009р. рекомендовано суду призначити повторну судово-психіатричну експертизу заявника. У зв'язку із цим постановою суду від 19.11.2009р. призначено повторної стаціонарну (примусову) судово-психіатричну експертизу. Через відмову ДОКПЛ у її проведенні, постановою суду від 25.01.2010р. призначено повторну амбулаторну (примусову) судово-психіатричну експертизу з доручення її проведення Запорізькій обласній психіатричні лікарні. Потім здійснювалося подальше листування суду з цією лікарнею щодо забезпечення проведення експертизи. На підставі цих доказів, рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р. визнано, що примусова госпіталізація порушує права заявника, а дії суду не відповідають вимогам законодавства. Це ж встановлено і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 17.11.2017р. у справі № 201/16263/17. Заявник посилається на те, що постанова суду про амбулаторну експертизу і подальше листування суду з цією лікарнею, які пов'язані з попередніми подіями, досі не знайшли правової оцінки. Це стосується і постанови від 23.07.2009р., яку ЄСПЛ у своєму рішенні від 26.02.2015р. лише покритикував, а національні суди визнавати незаконною відмовляються, що підтверджується постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.02.2018р. у справі № 3-0003/10. Суд, ухвалюючи постанову від 23.07.2009р. про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи діяв значною мірою, як експерт, а експерти виконували значною мірою функції суду. Так, суд не мав компетенції самостійно доходити висновку про необхідність проведення експертизи, визначення її виду, а лише за результатом вивчення думки експерта з цих приводів. Це встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 15.01.2018р. у справі № 201/17393/17. Отже, при призначенні стаціонарної експертизи суд поєднав власні функції з функціями експерта. В свою чергу, експерти, які ніби на виконання постанови від 23.07.2009р. двічі примусово госпіталізували заявника не у відділення СПЕ, де мають проводитися експертизи за постановами слідчих і суду, а у 1-му відділенні, де проводяться експертизи за рішеннями судів у цивільних справах. Експерти таким чином перебрали на себе функції примусу у цивільних відносинах, передбачених окремою частиною ЦПК України. Свої функції щодо визначення виду судово-психіатричної експертизи експерти не виконували. Окрім того, самостійно поставили в Акті № 36 від 08.10.2009р. питання про необхідність повторної судово-психіатричної експертизи у вигляді рекомендації, що прямо їм заборонено. Питання про повторну експертизу вправі був поставити заявник або суд. Цю обставину слід розглядати виключно у контексті дій суду 19.11.2009р. при ухваленні постанови про повторну судово-психіатричну експертизу. Але ж 19.11.2009р. суд не виконував власні обов'язки щодо оцінки доказу - акта експертизи, а просто виконав рекомендацію експертів. При цьому судовим рішенням вже встановлено, що цей акт не є актом експертизи у розумінні законодавства України. Подальші дії суду й експертів вказують лише на підтвердження позиції заявника про перебрання повноважень. Окремим доказом цього є направленню головним лікарем до суду заяви заявника від 28.09.2009р. про звільнення заявника у зв'язку і відбуттям ним 15 діб позбавлення свободи, що є максимальним строком за вимогами КУпАП. Враховуючи викладене, заявник вказує, що перебуває у стані правової невизначеності. А тому з метою суттєвого зменшення цієї невизначеності, просить встановити факт, який має юридичне значення, стосовно встановленої законом компетенції учасників зазначених подій і виходу ними за межи своєї компетенції. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 12.06.2018, головуючим у даній справі визначено суддю Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А., яким 13.06.2018 винесено ухвалу про самовідвід (а.с.3). Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 13.06.2018, головуючим у даній справі визначено суддю Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В., якою 15.06.2018 винесено ухвалу про самовідвід (а.с.5). Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15.06.2018, головуючим у даній справі визначено суддю Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Трещева В.В.., яким 18.06.2018 винесено ухвалу про самовідвід (а.с.7). Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 18.06.2018, головуючим у даній справі визначено суддю Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С., яким 19.06.2018 відкрито провадження у даній справі (а.с.10). Заявник подав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та задовольнити заяву про встановлення факту (а.с.12). Представник заінтересованої особи в судове засідання подав письмову заяву, у якій просив винести рішення у відповідність до чинного законодавства, послався на те, що Міністерство юстиції України не має ніякою юридичної заінтересованості у даній справі. До матеріалів додано письмові пояснення представника заінтересованої особи аналогічного змісту (а.с.15-19). До матеріалів даної справи долучено копії матеріалів справи про адміністративне правопорушення №3-0003/10, розглянутої Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, що стосуються питань, порушених у заяві про встановлення факту. Справа № 201/11110/17 за позовом [PERSON], яка перебуває на розгляді у судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С., на час розгляду справи про встановлення факту була витребувана для огляду (а.с.23-51). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст. 295 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідність до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини: Рішенням Європейського суду з прав людини «[PERSON] проти України № 2» від 26.02.2015р., яке набуло статусу остаточного 06.07.2015р., було визнано порушення прав скаржника, закріплених п. 1 ст. 5 та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно примусової госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього. Зокрема, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 5 Конвенції, наряду зі статтями 2, 3 та 4, закріплює одне з найбільш важливих прав, які захищають фізичну безпеку людини, а тому її важливість у демократичному суспільстві є надзвичайною (див. рішення у справах «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. the United Kingdom [ВП]), заява № 543/03, п. 30, ECHR 2006-Х, та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, п. 102, ECHR 2005-V). У цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п'ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. Крім того, у рішенні зазначено, що тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв'язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоров'я заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права, відтак, вищезазначені обставини, встановлені ЄСПЛ додаткової перевірки та встановлення не потребують. Крім того, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2018р. у справі №201/139/18 (провадження № 3в/201/2/2018) визнано незаконними дії щодо позбавлення [PERSON] свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2010р. про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі. При цьому судом встановлено, що 29.07.2010р. постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення № 3-0003/2010 стосовно [PERSON] за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, було призначено амбулаторно-психіатричну експертизу правопорушника [PERSON], проведення якої було доручено Обласній психіатричній лікарні м. Запоріжжя. 29.07.2010р. постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 3-1720/2010 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП стосовно [PERSON] було накладено на останнього стягнення у вигляді адміністративного арешту терміном 15 діб, строк відбуття якого вираховувати з 17 години 00 хвилин 29 липня 2010 року, та покладено виконання цієї постанови на Красногвардійський РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Згідно пояснень скаржника [PERSON] після винесення вищезазначеної постанови суду, його було доставлено до спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, де він почав відбувати накладене на нього адміністративне стягнення, однак 03 серпня 2010 року його було примусово вивезено співробітниками правоохоронного органу зі спецприймальника для проведення психіатричної експертизи у м. Запоріжжі, чим фактично було свавільно та незаконно змінено місце відбування ним адміністративного арешту. Вищезазначені обставини також підтверджуються копією наявної у матеріалах скарги вимоги від 02.08.2010р. начальника Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на адресу начальника спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, відповідно до якої, він просив дозволу на видачу адмінзаарештованого [PERSON], арештованого за здійснення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, співробітникам Красногвардійського відділу для здійснення амбулаторної судово-психіатричної експертизи [PERSON] у [ADDRESS], згідно постанови судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, після проведення якої, [PERSON] буде одразу повернуто до спецприймальника для адмінзаарештованих. Крім цього, 03.08.2010р. постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 3-1720/2010 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП стосовно [PERSON] було приведено до вимог діючого законодавства постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2010 року у відношенні [PERSON], вважаючи останнього підданим адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, звільнивши від відбування адміністративного арешту. В той же час, як випливає з пояснень скаржника [PERSON] та не спростовано іншими доказами, після звільнення його від відбування арешту у суді, останнього знову незаконно затримали працівники правоохоронного органу та примусово доставили до спецприймальника, де без будь-яких законних підстав скаржник перебував тривалий час, після чого, був випущений на свободу. Таким чином, проаналізувавши та оцінивши вищезазначені обставини, суд прийшов до висновку про те, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти незаконного позбавлення [PERSON] свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду від 03.08.2010р. про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також зміни місця відбування адміністративного арешту [PERSON] зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі, оскільки ці обставини ґрунтуються на повному, всебічному та повному дослідженні наданих суду доказів та поясненнях [PERSON], які не спростовані жодною посадовою особою органу державної влади, в тому числі, представником прокуратури, який у судове засідання без поважних причин не з'явився, а отже, скарга [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню» (а.с.39-40). Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цій же справі вирішено: «Вважати у мотивувальній частині постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2018 року вірною датою винесення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи [PERSON] - «[INFO]» (а.с.41). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Надаючи оцінку встановленим обставинам, та визначаючись із встановлення факту наявності негативних наслідків для заявника від ухвалення Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська 25.01.2010р. постанови у справі №3-0003/10 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи заявника у вигляді зайвого часу позбавлення волі, суд виходив з наступного. Відповідно до підпункту «с» п. 1 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Для визначення природи позбавлення свободи у справах про адміністративні правопорушення теж слід звертатися до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( п. п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п. 33 рішення у справі «Гурепка проти України»). А у рішенні по справі «Лучанінова проти України» (Заява № 16347/02), яке набуло статусу остаточного 09.09.2011, Європейський суд з прав людини вказав на таке: «п.39 Суд зауважує, що заявницю було визнано винною у вчиненні дрібної крадіжки. Відповідно до частини 1 статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення за таке правопорушення передбачалось стягнення у вигляді штрафу або виправних робіт. З огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням, Суд вважає, що провадження, про яке йдеться, є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці Тростянецьким районним судом,- штраф - було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру». Отже встановлення наслідків зайвого часу позбавлення волі заявника у справі про адміністративне правопорушення має проводитись за аналогією із незаконним позбавленням волі у кримінальних провадженнях. Такі наслідки теж неодноразово досліджувалися Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Ливада проти України» від 26 червня 2014 року (Заява №21262/06) «п.42 Суд повторює, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи (див. рішення від 23 лютого 2012 року у справі «Крянге проти Румунії» (Creanga v. Romania) [ВП], заява № 29226/03, п. 84). Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 (див. рішення у справі «Мубіланзіла Майєка га Канікі Мітунга проти Бельгії» (Mubilanzila Mayeka and Kaniki Mitunga v. Belgium), заява № 13178/03, n. 96, ECHR 2006-XI з подальшими посиланнями)». Наслідки навіть законного позбавлення свободи, для людини є одним з найбільш несприятливих видів обмеження її потреб природного існування, та це є загальновідомим фактом і визнається судом без необхідності додаткового доказування на підставі ч.3 ст.82 ЦПК України. Як на один з аспектів цієї несприятливості, зокрема, вказується Європейським судом з прав людини, наприклад, у справі «Вінтман проти України» від 23.01.2015 (Заява № 28403/05) «77. У той же час очевидним є той факт, що тримання особи під вартою за своєю природою призводить до обмеження її приватного та сімейного життя (див., наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х, та ухвалу щодо прийнятності у справі «Калашніков проти Росії» (Kalashnikov v. Russia), заява № 47095/99, ECHR 2001-XI (витяги))». Отже, в даному ж випадку є доведеним факт позбавлення свободи заявника у незаконний спосіб. Щодо прохання заявника встановити факт того, що суд перебрав на себе функції експерта, і навпаки. Суд зазначає, що юридичний факт повинен породжувати юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. Юридичний факт за вольовою ознакою може бути дією (вольова поведінка суб'єктів права, з якою пов'язані виникнення, зміна та припинення правовідносин (наприклад, угода, постанова слідчого, рішення суду), або подією (юридичні факти, що виникають, змінюються і припиняються поза волею людей (наприклад, природне стихійне явище, смерть). Проте означені заявником питання не підпадають під поняття юридичних фактів, оскільки питання, порушені заявником, представляють собою лише міркування щодо обсягу повноважень суду й експертів, лікарів, визначених законом. Заявник просить встановити факти які йому потрібні задля суттєвого зменшення юридичної невизначеності, що суперечить меті окремого провадження - підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. До того ж заявник, хоч і просить суд встановити факти, але не наводить, які конкретно факти слід встановити, зокрема, не вказує що він розуміє під «перебранням повноважень», при прийнятті якого рішення це відбулося, під час яких дій, за яких конкретно обставин. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заяви [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed