Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

12.03.2018 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В обґрунтуваннях позовних вимог позивач посилається на те, що з 14.10.2006 року по 27 жовтня 2012 року з відповідачем знаходилася в зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З моменту розлучення відповідач проживає окремо, останній раз з дітьми бачився у травні 2013 року. Батько дітей не приймає участі у їх вихованні та догляді, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає, хоча за рішенням суду відповідач має сплачувати аліменти. Станом на 01.02.2018 року загальна сума заборгованості по сплаті аліментів складає 44 435,73грн. Таку бездіяльність батька малолітніх дітей позивач розцінює як умисне ухилення батька від виконання своїх батьківських обов'язків. Крім того позивач зазначає, що відповідач офіційне не працює з 2011 року, не піклувався про своїх дітей, вів себе по відношенню до позивача агресивно, в сім'ї виникали сварки, конфлікти. Відповідач зловживав спиртними напоями. Все це відбувалося при дітях, які психологічно страждали від дій відповідача. Батько неодноразово давав дітям обіцянки про подарунки на дні народження та свята, а потім ці обіцянки не виконував. Діти від його дій страждали і відвідували дитячого психолога. 17.10.2012 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано. Після розлучення відповідач не намагався бачитися з дітьми, не цікавився їх навчанням. У 2017 році позивач познайомилася зі своїм майбутнім чоловіком [PERSON], усі стали проживати разом однієї сім'єю, а [PERSON] узяв усю відповідальність за виховання дітей та матеріальну сторону. 18 серпня 2017 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб. Діти для чоловіка стали як рідні, який став опорою, другом та батьком для них. [PERSON] має наміри у майбутньому усиновити дітей. На даний час донька [PERSON] повинна виїжджати за кордон на змагання, але знайти відповідача не можливо, останній переховується, що унеможливлює виїзд за кордон дитини позивача. [PERSON], в свою чергу, також позбавлена можливості виїжджати за кордон разом з дітьми на відпочинок, оскільки це потребує нотаріальної згоди батька, що значною мірою шкодить розвитку дітей, загальмовує світосприйняття та звужує їх кругозір. На даний час місце знаходження відповідача не відоме. У 2016 році відносно відповідача було відкрито кримінальне провадження, що підтверджується витягом. Позивач та її чоловік проживають разом з дітьми, займаються їх вихованням, мають власне житло, постійну роботу. Син [PERSON] взагалі не пам'ятає свого батька. Не дивлячись на відсутність будь - якої допомоги з боку батька, діти проживають у добротних умовах, мають усі необхідні умови для фізичного, духовного та морального розвитку. Таким чином, позивач вважає, що [PERSON], як батько, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не хоче і не має бажання спілкуватися з дітьми, і свою відповідальність за дітей перекладає на інших, у зв'язку з чим, посилаючись на ст. 164 Сімейного кодексу України, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 04 червня 2018 року відкрите провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з'явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади України, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представники третіх осіб, кожен окремо, в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради надала заяву про розгляд справи без її участі, а також висновок. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Суду подані копії свідоцтв про народження [PERSON], [INFO] (а.с.12) та [PERSON], [INFO] (а.с.13), їх батьками значаться сторони по справі. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, вимоги ст. 150 СК України, свідчать про спільний обов'язок батьків виховувати дитину. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналіз всіх поданих позивачем письмових доказів свідчить про те, що [PERSON] свідомо ухиляється від своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], навчаються у Спеціалізованій школі №67 еколого-економічного профілю Дніпропетровської міської ради (а.с.27,28), характеризується за місцем навчання як старанні, працьовиті, відповідальні, активні учні, досягнення яких, з урахуванням особистих якостей, являються результатом впливу матері та вітчима. Біологічний батько дітей, згідно з характеристикою, жодного разу, за період навчання дітей в школі, не з'явився, життям та навчанням дітей не цікавиться. Також діти відвідують позашкільні спортивні заклади, де характеризуються лише з позитивної сторони, при участі у змаганнях підтримку дітей здійснюють мати та вітчим, натомість біологічний батько, згідно характеристик, життям та досягненнями дітей не цікавиться (а.с.31,32). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 29 травня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] та дочки [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видій його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку (а.с. 9-10), однак станом на 01.02.2018 року загальна сума заборгованості по аліментам становить 44 435,73 грн. (а.с. 33), що свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від встановленого рішенням суду обов'язку щодо утримання неповнолітніх дітей. В матеріалах справи міститься висновок за результатами психологічного обстеження учня 2 класу [PERSON] та учениці 4 класу [PERSON] від 05.03.2018 року, у відповідності до якого психологічний клімат в сім'ї сприятливий; на прохання психолога розповісти про батька [PERSON], [PERSON] відповів, що не пам'ятає, як він виглядає, а [PERSON] відповіла: «Він постійно обманює, не виконує обіцянок приїхати до нас, каже, що подарує нам подарунки і не дарує» (а.с.26). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Так, матеріали справи свідчать, що 18 серпня 2017 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с.35). Сім'я [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS], діти разом з матір'ю зареєстровані за вказаною адресою (а.с.30). За результатами обстеження умов проживання комісією було встановлено, що для дітей створені належні умови для нормального розвитку і проживання, діти забезпечені всім необхідним. Мати дітей [PERSON] за місцем роботи характеризуються виключно з позитивної сторони (а.с.29). Вона та її чоловік [PERSON] офіційно працевлаштовані, мають стабільний дохід (а.с.24,25). Орган опіки та піклування за місцем проживання відповідача надав суду висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей від 20.09.2018 року, у відповідності до якого на засіданні комісії була заслухана мати дітей [PERSON], яка наполягала на позбавленні батьківських прав [PERSON], так як він тривалий час не виконує батьківських обов'язків, не цікавиться життям дітей, не допомагає їм матеріально. Також [PERSON] розповіла, що періодично спілкується з колишньою свекрухою та знає від неї, що у [PERSON] вже нова родина та ще одна дитина. Оскільки [PERSON] не були надані актуальні відомості про місце перебування батька, служба у справах дітей не мала можливості особисто допитати відповідача та надати суб'єктивну оцінку щодо стану виконання ним свої батьківських обов'язків. Але, [PERSON] зв'язався з представником служби в телефонному режимі, та повідомив, що на сьогоднішній день він знаходиться за межами України (працює у Російській Федерації) та не може з'явитися для надання пояснень, також заявив, що він категорично проти позбавлення його батьківських прав. За таких обставин повноважний орган опіки та піклування залишив розгляд питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], на розсуд суду. Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами і до цього часу, всі обов'язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач, відповідач свідомо ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дітей, а діти фактично ростуть під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю однієї матері. Крім того, відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). У своєму позові [PERSON] зазначає, що має намір тимчасово виїжджати разом з дітьми за кордон, з метою розширення їх кругозору, однак за відсутності нотаріальної згоди батька дітей, позбавлена такої можливості. А тому суд погоджується з позивачем, що така поведінка та бездіяльність відповідача, як батька, суперечить інтересам дітей, порушує їх права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути відповідача на користь позивача понесені нею, документально підтверджені судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с.1,2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved