Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

12 березня 2015 року позивачі звернулися до суду із позовною заявою, в якій просять усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів з домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житла. В обґрунтування заявлених вимог позивачі вказували, що на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 січня 2015 року та ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2015 року їм належить домоволодіння [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будов та споруд, яке вони отримали у власність в порядку спадкування за заповтіом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Зазначені судові рішення набули законної сили та зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 лютого 2015 року. У вересні - жовтні 2014 року відповідач [PERSON] звернулася до них із пропозицією купити домоволодіння, на що вони погодилися та попередили її про необхідність оформлення спадкових прав, в зв'язку з чим укласти угоду у нотаріуса на той момент можливості не було. Через те, що відповідачу [PERSON] не було де жити, позивачі дозволили їй та її сину [PERSON] вселитися в домоволодіння, а після оформлення правовстановлюючих документів на будинок домовилися укласти договір купівлі-продажу. З моменту вселення в будинок відповідач [PERSON] постійно цікавилася щодо того, як просуваються справи з оформленням документів та коли можливо буде укласти договір купівлі-продажу домоволодіння. Здійснення правочину було призначено у приватного нотаріуса Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області Краснової С.М. на 02 березня 2015 року о 14-00 год., але відповідач [PERSON] до нотаріуса не з'явилася, а звернулася до правоохоронних органів із заявою про незаконні дії позивачів, в зв'язку з чим договір купівлі-продажу домоволодіння оформлений не був. Відповідач [PERSON] від купівлі будинку відмовилася, мотивуючи тим, що у неї немає грошей на його придбання, а оскільки вона та її син [PERSON], який є неповнолітнім, є біженцями з Донецької області, позивачі їм нічого не зроблять. На вимогу позивачів про виселення відповідачі відмовилися добровільно виселитися з домоволодіння, що порушує права позивачів як власників на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, в зв'язку з чим вони вимушені звернутися із даним позовом до суду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, від їх представника [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності, позов підтримала. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, направили заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги визнали. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 січня 2015 року та ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2015 року, що набрали законної сили, за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності за кожною по 1/2 (одній другій) частині на домоволодіння [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будов та споруд, в порядку спадкування за заповтіом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року (а.с.7,8). Такі ж відомості про власників зазначеного домоволодіння містяться й у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 лютого 2015 року (а.с.9). З довідки виконавчого комітету Калинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №346 від 01 квітня 2015 року вбачається, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], дійсно з серпня 2014 року проживають в [ADDRESS], але не зареєстровані (а.с.13). Згідно відповіді САДР УДМС України в Миколаївській області щодо місця реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON], останні зареєстрованими в Миколаївській області не значаться (а.с.17,18), а відповідно до паспортних даних зареєстровані в м.Донецьк (а.с.26-27, 28), Відповідно до вимог ст.ст.319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири), визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Виходячи з таких положень закону, а також тієї обставини, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї позивачів, угоди між сторонами щодо подальшого користування домоволодінням та можливої передачі в оренду відсутні, крім того, відповідачі не заперечували проти задоволення позову, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх подальшого проживання в домоволодінні та користування ним, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved