Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

12.01.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON] та прохав стягнути на свою користь заборгованість з орендної плати в розмірі 51800 грн. за користування відповідачем належною йому земельною ділянкою згідно умов договору оренди, укладеного між ними 07.08.2004 року. В свою чергу ПП [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову [PERSON], подав зустрічний позов, в якому заявив вимогу про стягнення з останнього безпідставно набутого майна грошових коштів в сумі 3450 грн., зазначаючи, що саме цю суму він переплатив [PERSON] при виплаті орендної плати за вищевказаним договором оренди. Ухвалою суду від 03.04.2015 роки обидва позови спочатку були обєднані в одне провадження. Проте, 10.08.2015 року Вільнянський районний суд Запорізької області постановив ухвалу, якою позов [PERSON] на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України був залишений без розгляду. Таким чином, предметом розгляду є позов ПП [PERSON] про стягнення з [PERSON] безпідставно набутого майна грошових коштів в сумі 3450 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ПП [PERSON] в своєму позові зазначає, що 07.08.2004 року між ним та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки № 1, строк дії якого сплинув в 2014 році. Згідно умов укладеного договору розмір орендної плати становив 1070,00 грн. за рік , і підлягала оплаті орендодавцю в натуральній формі на вказану суму (п.4.1 договору). Згідно номенклатури, яка є невідємною частиною договору, сторони передбачили, що за взаємною згодою орендар у рахунок орендної плати може виділяти орендодавцю іншу сільськогосподарську продукцію і робити інші послуги в межах загальної суми орендної плати. ПП [PERSON] в своїй заяві зазначає, що загальна сума виплат орендної плати, яку отримав [PERSON] за договором оренди за період 2010-2014 років, становить 8\~800 грн. А виходячи з умов договору, [PERSON] повинен був отримати орендну плату за той самий період у розмірі 5350,00 грн. (1070,00 грн. х 5 років). Тобто, різниця між вищезазначеними сумами у розмірі 3450,00 грн., за ствердженням ПП Антонова, була отримана [PERSON] поза межами умов договору та, відповідно, є безпідставно набутим майном. Отже, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, ПП Антонов прохає суд задовольнити його вимоги та стягнути з [PERSON] безпідставно набуте майно грошові кошти в сумі 3450 грн., В судове засідання ПП [PERSON] не зявився, його представник - адвокат [PERSON] подав суду заяву, в якій зазначив, що наполягає на заявлених вимогах, прохає суд позов задовольнити, справу розглянути без участі позивача та за своєю відсутністю. Відповідач\~\~\~ \~[PERSON] в судове засідання не зявився, при цьому подав суду заяву, в якій зазначив, що заявлені до нього позовні вимоги не визнає і прохає суд відмовити в задоволенні позову ПП [PERSON] Отже, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд дійшов наступних висновків: Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 024459, виданого Вільнянською районною державною адміністрацією 22.07.2004 року, [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,9810 га, що знаходиться на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (а.с.7). 07 серпня 2004 року між [PERSON] та ПП [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки № 1, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове користування вказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Договір оренди земельної ділянки укладено строком на 10 років до 07 серпня 2014 року. Згідно п.4.3 вказаного договору, орендна плата вноситься орендодавцю один раз на рік до 01 грудня поточного року незалежно від форми орендної плати. Пунктом 4.1 договору передбачено, що орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем, складає 1070 грн. в рік, та підлягає оплаті орендодавцю в натуральній формі на вказану суму згідно з номенклатурою, яка включає кількість та вартість продукції, яка поставляється орендодавцю в рахунок орендної плати, та яка є невідємною частиною цього договору. Обґрунтовуючи свої вимоги, ПП [PERSON] в позові зазначає, що [PERSON] в період 2010-2014 роки отримав від нього в якості орендної плати: - за 2010 рік 2000 кг зерна пшениці, вартість якої згідно номенклатури складає 1200 грн., - за 2011 рік 2000 кг зерна пшениці, вартість якої згідно номенклатури складає 1200 грн., - за 2012 рік 2000 кг зерна пшениці, вартість якої згідно номенклатури складає 1200 грн., - за 2013 рік 2000 кг зерна пшениці, вартість якої згідно номенклатури складає 1200 грн., - за 2014 рік грошові кошти в сумі 4000 грн. Таким чином, за розрахунками ПП [PERSON], орендодавець [PERSON] за період 2010 - 2014 роки фактично отримав орендну плату на загальну суму 8800 грн. На підтвердження вказаних обставин ПП [PERSON] надав суду копії відомостей, які долучені до матеріалів справи (а.с.30-34). В той же час згідно зробленого ПП [PERSON] розрахунку за вказаний період [PERSON] повинен був отримати за умовами укладеного договору орендну плату в меншому розмірі, а саме 5350 грн. (1070 грн. Х 5 років). Тобто, за ствердженням позивача, різниця між фактично отриманою [PERSON] орендною платою (на загальну суму 8800 грн. ) та розміром орендної плати, яку остання повинна була отримати за умовами укладеного договору оренди ( на загальну суму 5350 грн.), становить - 3450 грн. Отже, ПП [PERSON] вважає, що ця різниця в розмірі 3450 грн. є безпідставно набутим майном, і вказана сума на підставі ст. 1212 ЦК України підлягає стягненню з [PERSON] на його користь. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спір між сторонами щодо повернення безпідставно набутого майна фактично стосується виконання умов договору оренди земельної ділянки № 1 від 07.08.2004 роки. Проте згідно з правової позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України у справі № 6-122цс-14 від 24.09.2014 року, - стаття 1212 ЦК України застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх договірних підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Постанова Верховного суду України у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для суддів, які вирішують спори із застосуванням вказаної норми матеріального права Отже, враховуючи, що спір між сторонами виник з договірних правовідносин, і ці обставини згідно з правової позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України у справі № 6-122цс-14 від 24.09.2014 року, виключають можливість застосування до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України, - суд дійшов висновку, що заявлені ПП [PERSON] позовні вимоги є необґрунтованими, і тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed