Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~10.08.2017 до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, 3 % річних від простроченої суми, та стягнення інфляційних збитків. Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що 29 липня 2014 року [PERSON] взяв в борг у позивача 30\~000 грн. під розписку і пообіцяв повернути гроші 40 000 грн. до 15-го вересня 2014 року, однак у вказаний час відповідач гроші не повернув та на його прохання повернути борг не реагує, тому позивач бажає борг в сумі 40\~000 грн. стягнути з позивача в судовому порядку. Вважає, що при таких обставинах, з підстав передбачених законом ст. 1048 ЦК з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути проценти за користування позикою протягом всього терміну дії договору до моменту звернення до суду з цим договором. Зазначає, що за три роки він втратив багато нервів, здоров`я та власного часу, а відповідач переїхав в інше місто, його підвищили на посаді, отримує втричі більшу зарплату за позивача. Вказує, що він міг би позичені кошти покласти до банку і з них отримувати відсотки, а саме за три роки при вкладанні грошей до банку під 20 % річних він б отримав відсотки (40000*20%=8 000 грн.*3 роки= 24 000 грн.) Зазначає, що у нього була сильна депресія, він захворів, довгий час не міг працювати, був негативний настрій, не міг зустрічатися з людьми, сварки та суперечки з матір`ю. А ще за ці роки сталася інфляція, ціни підскочили вдвоє. Вказує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також і 3% річних від простроченої суми. Вважає, що відповідач повинен сплатити йому суму по зобов`язанню-40 000 грн., а також 3% річних з простроченої суми, за період прострочення з 16.09.2014 до 21.02.2017, яка складає - 2 926 грн. Крім цього, вказує, що грошові кошти сумі 30000 грн., були надані ним відповідачу згідно договору та розписки від 29. 07.2014 року. За час, що пройшов після того, як вказані кошти вибули з його володіння пройшло 35 місяців та в Україні мали місце інфляційні процеси, тобто відбулося певне знецінення грошових коштів. В даному випадку мають місце інфляційні збитки це збитки, понесені у зв`язку із знеціненням грошових коштів. Нарахування інфляційних збитків проводиться за порушення грошових зобов`язань. При розрахунку інфляційних збитків потрібно враховувати індекси інфляції за кожний місяць прострочення. При цьому враховується інфляція кожного місяця, незалежно від того був індекс інфляції більше одиниці (інфляція), або менше (дефляція). Визначення суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми заборгованості на індекс інфляції за період прострочення. Індекс інфляції за період прострочення визначається шляхом множення всіх індексів інфляції за кожний місяць періоду прострочення. Індекси інфляції встановлені у відсотках, тому при розрахунку індексу інфляції кожен індекс треба поділити на сто. Відповідно розмір інфляційних збитків буде різницею між сумою заборгованості з урахуванням індексу інфляції та сумою заборгованості без урахування індексу інфляції. Зазначає, що згідно розрахунку, сума заборгованості з урахуванням офіційного індексу інфляції з 29.07.2014, із суми 40 000 грн. складає 170,9% і відповідає сумі в розмірі 40000*170,9%=68 360 грн. Вказує, що термін затримки боргу складає: 3 роки, розмір банківської ставки на час пред`явлення позову складає 20 %, тому сума відсотків на час надання позову до суду, за користування позиченими грошовими коштами внаслідок їх неправомірного утримання складає: 40 000* 20%*3 роки= 24 000 грн., і матеріальна шкода, яку позивач оцінює в сумі 28 714 грн. З огляду на вищезазначені обставини позивач звернувся з даним первісним позовом до суду, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь : заборгованість за договором позики у розмірі 68 360 грн.; відсотки за користування позикою і матеріальну шкоду, що складає грошову суму: 28 714 грн.; 3%- річних - 2 926 грн., що разом становить 100\~000 гривень, а також витрати у вигляді судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи( а.с.1-4) 26.02.2019, через канцелярію суду від представника відповідача - [PERSON] надійшло заперечення на позов, відповідно до яких вважає, що вимога про стягнення боргу по договору позики у сумі 100 000 гривень, оскільки вважає, що позивач помилково виходить з того, що до спірних правовідносин має бути застосовано § 1 Цивільного кодексу України, зокрема ст. 1048 ЦКУ (Проценти за договором позики), оскільки дану статтю належало б застосовувати тоді коли самим договором позики був встановлений процент за користування коштами. Вказує, що у спірній розписці між сторонами мова про проценти і їх розмір (що є істотною умовою) не зазначали, а відтак застосування ст. 1048 ЦКУ до спірних правовідносин є протиправним. Зазначає, що позивач [PERSON] плутає вклади коштів до банку та позику за розпискою, оскільки застосовує до заборгованості за договором позику 20% річних, що є безпідставним, тому що вклади з відсотковою ставкою можуть видавати тільки банківські установи, що діють на підставі банківської ліцензії - документ, який видає Національний банк України в установленому порядку відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та на підставі якої банки мають право приймати та видавати вклади під відсотки. Вказує, що відповідно до передбаченої законом процедури повернення позики за розпискою, у випадку якщо позикодавець має намір стягнути з позичальника відсотки, він повинен пересвідчитися стосовно наявності в договорі позики, або в розписці пунктів де передбачено стягнення відсотків вразі невиконання боржником зобов`язань за договором. В разі відсутності таких домовленостей, позикодавець не може претендувати на стягнення відсотків, оскільки таке право мають тільки банківські установи з відповідною ліцензією. Зазначає, що позивач в позовній заяві посилається на розрахунок індексу інфляції, згідно розрахунку, однак до позовної заяви жодного розрахунку не надає. Вказує що офіційний індекс інфляції вираховується спеціальними розрахунками по місячно, але таких розрахунків не надано до позовної заяви, тому вимоги позивача стосовно стягнення інфляційної втрати не знаходять належного підтвердження, а отже є безпідставними. Зазначає, що позивач просить стягнути матеріальну шкоду у зв`язку із позикою, що призвело до перенесення ним хвороб, депресії, негативного настрою та сварок із матір`ю, але знову ж таки не надає підтвердження своїх слів. Вважає, що вимоги позивача щодо стягнення 20% річних, 3% річних з простроченої суми, інфляції та суми матеріальної шкоди, є не тільки безпідставними та необґрунтованими, а й явно завищеними, що не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Просить суд відмовити в задоволенні позову ( а.с. 122,123) Ухвалою Вінницького районного суду від 15.04.2019 заяву позивача [PERSON] від 22.11.2018 про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики - 40 000 грн.; відсотки за користування позикою - 17\~350,14 гривень; суму боргу з інфляцією - 85\~511, 20 гривень ; витрати у вигляді судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а також витрати за проїзд і за поштові послуги; моральну шкоду - 150 000 грн.,- повернуто судом заявнику ( а.с.153) В судовому\~засіданні позивач\~ [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені в позові, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Покоєвич А.О. до судового засідання не з`явилися по невідомим для суду причинам, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися завчасно та належним чином. Суд, з урахуванням міркування позивача, якій не заперечував, вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача та його представника. Вислухавши вступне слово позивача, вивчивши позов та заперечення на нього, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності докази, суд дійшов висновку, що позов є частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено , що відповідач [PERSON] позичив у\~ позивача\~ [PERSON] грошову суму в розмірі 30 000 гривень, та зобов`язався повернути в строк до 15.09.2014, що підтверджено розпискою складеною 29.04.2014 та підписаною сторонам у даній справі, а також свідками : [PERSON] та [PERSON] . Також в даній розписці зазначено, що у випадку не повернення коштів в строк, відповідач зобов`язався передати позивачу автомобіль, поки він не поверну позивачу усю суми боргу у розмірі 40000 грн. Також зазначено, що [PERSON] гроші получив та претензій не має. ( а.с.5). Отже , судом установлено , що у визначений в розписці строк повернення боргу 15.09.2014, відповідачу грошові кошти позивачу не повернув, у зв`язку з чим, позивач 10.08.2017 звернувся за захистом свого порушеного права до суду. Частиною другою статті 1047 ЦК України\~передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тобто судом установлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, тому враховуючи встановлену ст.\~204\~ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача борг за розпискою від 29.07.2014 в сумі 30\~000 гривень . Посилання позивача на те, що з відповідача підлягає до стягнення сума основного боргу 40\~000 до задоволення не підлягає, оскільки позивачем фактично відповідачу передано у борг 30\~000 гривень , що підтвердив в судовому засіданні і сам позивач. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до положень ч.1.ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книга 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Приписи частини другої\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Отже, нарахування інфляційних втрат відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~можливе лише в разі прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Таким чином,\~судом установлено, що відповідач порушив умови взятого на себе грошового зобов`язання , не виконує його належним чином, а тому підлягає стягненню з нього на користь позивача: індекс інфляції за весь час прострочення сплати боргу з 16.09.2014 (наступний день за днем , передбаченим у договорі для його виконання) по 29.11.2019 ( дата закінчення розрахунку - день винесення даного рішення). Розрахунок інфляційних збитків здійснюється за формулою: сума боргу? індекс інфляції / 100% - сума боргу = збитки від інфляції, а саме 30\~000 ? 223,38 /100 30 000 =37\~014 гривень. Тому, заявлені інфляційні збитки позивача в сумі 68\~360 гривень підлягають до часткового задоволення, на суму 37\~014 гривень, в іншій частині даної позовної вимоги необхідно відмовити, оскільки вона є позивачем не обґрунтованою, з посилкою на відповідні норми права. Крім цього, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача також 3 % річних від простроченої суми. Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 30 000,00 гривень помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 16.09.2014 року до дня ухвалення даного судового рішення 29.11.2019, що становить 1900 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 30 000х 1 900 день х 3 / 100 / 365 = 4 685 гривень. Тому позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних за борговою розпискою підлягає до задоволення у розмірі 4 685 гривень. В частині стягнення з відповідача користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 28\~714 гривень, суд відмовляє у її задоволені , так як між сторонами виникли та існують договірні відносини, які регламентовані Цивільним Кодексом України , а саме книгою п`ятою Зобов`язальне право ( розділом І , ст. 625 ЦК України), В свою чергу, вклади з відсотковою ставкою ( 20 % річних як вказує позивач ) можуть видавати тільки банківські установи, що діють на підставі банківської ліцензії - документ, який видає Національний банк України в установленому порядку відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та на підставі якої банки мають право приймати та видавати вклади під відсотки. Крім того, суд звертає увагу позивача, що оскільки між сторонами виникли саме договірні відносини, то у разі порушення таких відносин , діюче законодавство не передбачає такого виду відповідальності боржника за його невиконання , як відшкодування моральної шкоди. Крім цього, в своєму позові позивач просить суд стягнути з відповідача грошові витрати у вигляді судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, у зв`язку з чим слід зазначити таке. Так, ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14.09.2017 відстрочено [PERSON] сплату судового збору до розгляду справи по суті. З огляду на вищезазначені обставини, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК, оскільки позовні задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] у дохід держави судовий збір в розмірі 716 гривень 1 % від загальної суми, яка підлягає до стягнення за даним позовом . Щодо стягнення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, то суд вважає за необхідне відмовити у їх стягненні, оскільки чинним ЦПК не передбачено такий вид судових витрат, як витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Крім цього, проаналізувавши наявні в матеріалах даної цивільної справи документи, судом установлено, що звертаючись із даним позовом до суду позивач зазначив прізвище відповідача як « [PERSON] »; з розписки , ордеру адвоката, договору про надання правової допомоги, заяви про перенесення судового засідання, заперечення на позов, судом установлено що прізвище відповідача , відповідач та його представник зазначають - як « [PERSON] » (а.с. 89-91,122), при чому сторонами не надано суду документу, яким би можливо було посвідчити особу відповідача. В судовому засіданні 29.11.2019 позивач з цього приводу зазначає, що ця обставина є не суттєвою для нього, оскільки розписка була складена на російській мові, в якій зазначено прізвище відповідача як « [PERSON] » , тому українською мовою, на його розсуд, прізвище відповідача він зазначив як « [PERSON] ». З урахуванням вищевказаного, суд вважає за необхідне уточнити анкетні дані відповідача [PERSON] та вважати вірним його прізвище як « [PERSON] ».

Outcome: partial