Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

10 грудня 2014 року позивач по первісному позову - [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та Кредит» про стягнення збитків за договором строкового банківського вкладу в банківському металі (а.с.2-6). У ході розгляді справи позивачем [PERSON] наданий суду уточнений позов (а.с. 28-32), згідно якого він просить суд : - стягнути з ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» на користь [PERSON] 816\~232, 29 гривень матеріальної шкоди; - стягнути з ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» на користь [PERSON] витрати на оплату послуг адвоката у сумі 2\~000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 22.02.2012 року між ним та АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» [PERSON] було укладено Договір № 1-7/109033 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К «Золотий» у банківському металі терміном на один рік з 22 лютого 2012 року по 27 лютого 2013 року, який, у разі згоди сторін, може бути продовжено на термін дії цього договору з 28 лютого 2013 року по 03 березня 2014 року. В дату укладення цього договору позивачем [PERSON] внесено в касу відповідача - АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» банківський метал загальною вагою 1200,00 грам (кількістю 12 вагою 100 грам або 3,21 тройських унцій). У березні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до філії «Одеське РУ АТ «Банк «[PERSON] та кредит» з заявами про видачу грошових коштів та процентів, визначених умовами договору, на що йому було повідомлено, що посадові особи відділення №9 філії «Одеське РУ» АТ «[PERSON] та Кредит» шляхом зловживання посадовими обовязками скоїли злочин, у звязку з чим у поверненні позивачу вкладу було відмовлено. 27 січня 2015 року ПАТ «[PERSON] та Кредит» звернулося до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання недійсним (нікчемним) договору банківського вкладу (депозиту), який ухвалою суду від 16 лютого 2015 року (а.с. 57) був прийнятий до спільного розгляду та обєднаний в одне провадження з первісним позовом. В обґрунтування зустрічного позову представник ПАТ «[PERSON] та Кредит» вказує наступне. При проведенні інвентаризації грошових коштів у відділення №9 філії «Одеське РУ» АТ «[PERSON] та Кредит» було виявлено, що за Договором № 1-7/109033 22.02.2012 року про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К «Золотий» банківський метал у вигляді золота до каси банку не надходив, а сам договір взагалі відсутній в автоматизованій системі SR-банк. На підставі цього, а також приймаючи до уваги те, що у порушення діючого законодавства [PERSON] не надано жодних платіжних документів які підтверджують факт внесення ним банківського металу до каси банку, просять визнати, що укладений між [PERSON] та АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» [PERSON] договір є недійсним (нікчемним). 27.01.2015 року представником ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», подано до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], згідно з яким він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач посилається на те, що договір від 22.02.2012 року № 1-7/109033 укладав не з банком і банківський метал загальною вагою 1200,00 грам до банку не надходив. Сам договір виник в наслідок злочинних дій службових осіб банку та по цьому факту СУ ГУМВС України в Одеській області відкрито кримінальне провадження по факту вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.191 КК України. Отже, вказаний договір є нікчемний та не породжує у банку ніяких зобов'язань перед позивачем (а.с.41-43). В судовому засіданні адвокат в інтересах [PERSON] підтримав заявлені (уточнені) позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» - [PERSON], у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, що підтверджується його особистим підписом у довідковому листі (а.с.103), будь-яких заяв на адресу суду не надав. Згідно раніше наданих пояснень та заперечень у матеріалах справи, просив суд відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки він є передчасним та недоведеним, вимоги зустрічного позову просив задовольнити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце судових засідань неодноразово повідомлялась належним чином, однак, судові повістки були повернуті до суду з відміткою працівника поштового звязку про повернення у звязку з закінченням строку зберігання (а.с. 69, 70, 89). Згідно листа Слідчого Управління Головного Управління МВС України в Одеській області №4/1512 від 11.02.2015 року, [PERSON] знаходиться у розшуку. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Розглянувши первісну позовну заяву, зустрічну позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стосовно вимог первісного позову [PERSON] до ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» про стягнення збитків за договором строкового банківського вкладу в банківському металі, та позовних вимог зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та Кредит» до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання недійсним (нікчемним) договору банківського вкладу (депозиту), судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень адвоката в інтересах [PERSON] та встановлено в судовому засіданні, з травня 2004 року [PERSON] знаходився у договірних відносинах з відділенням № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит», що підтверджується відповідними документами у матеріалах справи (а.с. 71-82, а також довідкою, наданою Філією «Одеське РУ» АО «Банк «[PERSON] та Кредит» від 18.03.2015 року (а. с.99). Так, 22 лютого 2012 року між [PERSON] та АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» [PERSON] було укладено Договір № 1-7/109033 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К «Золотий». Згідно п.1.1 цього договору, термін його дії 22 лютого 2012 року по 27 лютого 2013 року, у разі згоди сторін може бути продовжено на термін дії цього договору з 28 лютого 2013 року по 03 березня 2014 року. В день укладення цього договору [PERSON] було внесено на відкритий йому рахунок банківський метал загальною вагою 1200,00 грам (кількість 12 вага 100,00 грам або 3,21 тройських унцій). У березні 2014 року [PERSON] звернувся до філії «Одеське РУ АТ «Банк «[PERSON] та кредит» про видачу йому вкладу у банківському металі та процентів за цим складом, визначених умовами договору № 1-7/109033 від 22.02.2012 року, на що отримав відповідь про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи. Згідно із ч.1 ст.1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.1 ст.1059 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до п.2 гл.2 розд.ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14.08.2003 року №337 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.09.2003 року за № 768/8089, яка була чинною на момент укладення договору банківського вкладу 13.08.2012 року, приймання готівки національної валюти від клієнтів здійснюється через каси банків за такими прибутковими касовими документами: за заявою на переказ готівки від юридичних осіб для зарахування на власні поточні рахунки, від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки, а також від юридичних та фізичних осіб - на рахунки інших юридичних або фізичних осіб, які відкриті в цьому самому банку або в іншому банку, та переказу без відкриття рахунку; за рахунками на сплату платежів - від фізичних осіб на користь юридичних осіб; за прибутковим касовим ордером - від працівників та клієнтів банку за внутрішньобанківськими операціями; за документами, установленими відповідною платіжною системою: від фізичних і юридичних осіб - для відправлення переказу та виплати його отримувачу готівкою в національній валюті. Пунктом 8 гл.2 розд. ІІІ зазначеної Інструкції передбачено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Згідно із п.2.1 Положення, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. При цьому, ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 Цивільного кодексу України встановлюють, що банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Таким чином, згідно із ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 Цивільного кодексу України, п.2.1 Положення відкриття відповідних рахунків та облікування на них грошових коштів у національній та іноземній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку, відповідно до якого банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, у день надходження до банку відповідного розрахункового документа. Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України. Разом із тим згідно із ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Виходячи зі змісту ст.1059 Цивільного кодексу України, п.1.4 Положення, п.8 гл.2 розд.III Інструкції, письмова форма договору банківського вкладу (депозиту) вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, які, у свою чергу, є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. При цьому, відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку (ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 ЦК України, п.2.1 Положення). Таким чином, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, не облікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, не облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року по справі № 6-17цс12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що письмова форма договору, укладеного між банком і [PERSON] була дотримана, а внесення та наявність коштів на рахунку та їх часткове повернення підтверджується наявністю договору № 1-7/109033 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К «Золотий» у банківському металі, укладеного між АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» [PERSON] та [PERSON] Судом був оглянутий наданий адвокатом в інтересах [PERSON] оригінал договору від 22.02.2012 року № 1-7/109033, укладений між сторонами, який містить відповідні підписи сторін, печатку банку. Копія зазначеного договору знаходиться в матеріалах справи на а.с.9-11. Суд не приймає до уваги твердження представника банку, що відсутність у банку належного екземпляру договору є підставою для визнання недодержання письмової форми договору, оскільки ці твердження спростовуються наявністю екземпляру договору у позивача. При цьому, не збереження банком свого екземпляру договору, при його наявності у другої сторони не може бути доказом для підтвердження недодержання письмової форми. Суд не бере до уваги посилання представника банку на те, що кошти від позивача за зазначеним договором не надходили, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальним працівникам банку, тим більше, що проведення по касі та по обліку отриманих коштів не могло залежати від волі вкладника. Крім цього за умовами договору, саме банк брав на себе зобов'язання зарахувати отримані кошти на рахунок. Крім цього, суд приймає до уваги лист слідчого управління ГУМВС України в Одеської області № 2956 від 25.03.2014 року (а.с. 14), в якому вказано, що слідчим управлінням проводиться розслідування по кримінальному провадженню № 12013170110003948. В ході досудового слідства були призначені експертизи почеркознавча та технічна експертизи документів за оригіналами договорів, наданих [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно висновків почеркознавчої експертизи: «підписи від імені [PERSON] у наданих на експертизу документах виконані самою [PERSON]». Згідно висновків технічної експертизи документів відтиски печатки з текстом «*Україна* м. Київ Публічне акціонерне товариство [PERSON] «[PERSON] та кредит» філія «Одеське регіональне управління» ідентифікаційний код 21017660 відділення №9 м. Білгород-Дністровський», що розміщені у наданих на експертизу документах нанесені кожний печаткою відділення №9 ПАТ «[PERSON] та Кредит» м. Білгород-Дністровський. Таким чином, слідством встановлено, що документи, надані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], підписані начальником відділення №9 Філії «Одеське РУ АТ «[PERSON] та Кредит» [PERSON], яка на підписання вказаних документів мала відповідні повноваження на підписання договорів банківського вкладу. Також судом приймається до уваги лист слідчого управління ГУМВС України в Одеської області № 4/1512 від 11.02.2015 року, надісланий на адресу адвоката в інтересах [PERSON] [PERSON] (а.с. 56), в якому, серед іншого, вказано наступне. 28 березня 2014 року було складено повідомлення про підозру [PERSON], яке полягає в наступному : 22 лютого 2012 року, [PERSON], працюючи начальником відділення №9 філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит», на підставі наказу №12-ЛС від 15.03.2002 року, будучи наділеною організаційно-розпорядчими функціями, діючи від імені ПАТ «[PERSON] та Кредит», використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, знаходячись у приміщенні кабінету начальника, розташованому на першому поверсі відділення №9 філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит», за адресою : вул.. Кірова, 23 у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, підписала з гр.. [PERSON] договір № 1-7/109033 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К «Золотий», датований 22 лютого 2012 року, загальною вагою 1200,00 грам золота або 38,58 тройських унцій металу (що еквівалентно 533\~950, 86 гривень), який навмисно з метою заволодіння коштами гр.. [PERSON] в електронній автоматизованій банківській системі АБС SR-банк не зареєструвала, одержаний від гр.. [PERSON] банківський метал загальною вагою 1200,00 грам золота або 38, 58 тройських унцій металу (що еквівалентно 533950,86 гривень) через касу відділення №9 філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в електронній системі АБС SR-банк не оприбуткувала, чим заподіяла шкоду гр.. [PERSON] в особливо великих розмірах на загальну суму 533\~950, 86 гривень На підставі викладеного [PERSON] підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїм службовим становищем, вчинені повторно, в великих розмірах. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, а саме : злочинні дії начальника відділення [PERSON], яка підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, вимоги зустрічного позову представника ПАТ «[PERSON] та Кредит» про недійсність (нікчемність) договору від 22.02.2012 року є безпідставними і необґрунтованими, та є лише припущення представника банку. Також не може бути прийнятий судом до уваги в якості доказу на підтвердження позовних вимог зустрічного позову твердження представника банку щодо не надходження банківського металу від [PERSON], та наданий представником банку протокол № 8 від 10.12.2013 року та протокол № 1 від 06.03.2015 року засідання інвентаризаційної комісії з питань інвентаризації депозитних договорів і додаткових угод до них у відділенні №9, з урахуванням вищевикладених обставин по справі, пов'язаних саме з порушенням кримінальної справи відносно [PERSON] Як було встановлено у судовому засіданні та не заперечувалось представником банку при наданні ним пояснень, договір від 22.02.2012 року скріплений печаткою Відділення № 9 та підписаний від імені АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» начальником Відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» [PERSON], яка працювала на посаді начальника Відділення № 9 з 18.03.2012 року (наказ № 12-ЛС від 15.03.2012 року) по 06.08.2013 року (наказ № 135-ОС від 06.08.2013 року), а з 06.08.2013 року на посаді керівника з організації роботи Відділення № 9. Отже, підписуючи спірний договір, [PERSON] діяла саме від імені та отримувала кошти від [PERSON] саме як дієвий орган банку. У свою чергу, намір [PERSON] був спрямований на створення фінансових правовідносин саме з банком, а не з фізичною особою, що свідчить про добросовісну поведінку позивача як однієї із сторін договору. Як вбачається із встановлених фактичних обставин, між сторонами, [PERSON] та ПАТ «[PERSON] та Кредит», виникли відносини у зв'язку зі спричиненням шкоди працівником при виконанні ним своїх службових обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про те, що неправомірними діями [PERSON] у якості працівника банку та під час виконання нею своїх службових обов'язків дійсно завдано шкоди [PERSON], вона підлягає відшкодуванню банком як роботодавцем на підставі ст.1172 Цивільного кодексу України. До вказаного висновку суд дійшов на підставі наявних у матеріалах справи доказів після надання їм оцінки у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням. Відсутність можливого вироку відносно [PERSON] не є перешкодою для ухвалення даного рішення, оскільки передбачений законодавцем у ст.1172 Цивільного кодексу України обов'язок роботодавця відшкодувати спричинену його працівником шкоду є безумовним. У зв'язку з цим відсутність вироку відносно такого працівника не звільняє банк, як роботодавця, від даного обов'язку. Факт неправомірності дій начальника відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» [PERSON] доведений та визнаний самим банком. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що, у відповідності до ст.1172 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог свого зустрічного позову, тому у задоволенні зустрічного позову суд вважає за необхідне відмовити. Що стосується вимог первісного позову [PERSON], то суд приходить до висновку, що в матеріалах справи, наявні усі (належні та допустимі) докази, які свідчать про обов'язок ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» відшкодувати [PERSON] матеріальні збитки в розмірі 1200,00 грам банківського металу. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 року, яка, як було вище зазначено, відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обовязковою. Однак, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком суми боргу та суми процентів, які підлягають стягненню з відповідача з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок, наданий позивачем зроблений ним на підставі довідки ПАТ «Державний Ощадний банк України» №05 від 13.01.2015 року, згідно якої вказано, що курс золота, встановлений Національним банком України станом на 13.01.2015 року становить за 10 унцій 195\~364, 36 гривень. Однак, згідно виписки з офіційного сайту Національного банку України, курс золота станом на день винесення рішення, тобто на 21.05.2015 року, становить за 10 унцій 251\~937, 27 гривень (а.с. 135) Таким чином, з урахуванням вищевказаного курсу, сума вкладу, яка підлягає поверненню позивачу складає 970\~462, 36 гривень (1200,00 грам дорівнює 38, 52 унції), тобто (38,52х 251937, 27) /10=970937, 27 гривень. Згідно п. 1.2 договору № 1-7/109033 від 22.02.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, за час користування банківським металом протягом строку з 22 лютого 2012 року по 27 лютого 2013 року банк нараховує і виплачує [PERSON] проценти у банківському металі за ставкою 2,25 % річних; з 28 лютого 2013 року 2,75 % річних. Згідно п. 2.1 договору № 1-7/109033 від 22.02.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, нарахування процентів за ставкою, визначеною у п.1.2 цього договору, проводиться щомісячно, від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню або списанню з рахунка, за методом факт/360 (фактична кількість днів у місяці/360 днів у році). Проценти за цим договором нараховується лише на розмір вкладу. Нараховані проценти не збільшують розмір вкладу. Таким чином, розрахунок процентів є наступним. За період з 22.02.2012 року по 27.02.2013 року : кількість календарних днів складає 371 день (2012 рік був високосним роком, тому кількість днів у році 366, додати 5 днів оскільки період з 22.02.2012 по 27.02.2013 року); проценти за цей період складають 27, 83 грама або 0,89 унцій. Таким чином, сума процентів за цей період складає 22\~422,41 гривня (251\~937,27х0,89)/10=22\~422,41 гривні). За період з 28.02.2013 року по 03.03.2014 року: кількість календарних днів складає 368 день (до 365 додаємо 3 дні, оскільки період з 28.02.2013 по 03.03.2014 року); проценти за цей період складають 33,73 грама або 1,08 унцій. Таким чином, сума процентів за цей період складає 27\~209, 22 гривні (251\~937,27х1,08)/10=27209,22 гривні). Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» складає 1\~020 093, 99 гривень. Крім того, [PERSON] просить суд стягнути на його користь з ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» витрати по оплаті послуг адвоката. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 1, п. 2, 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу та витрати, повязані із викликом свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз. Однак, позивачем [PERSON] до матеріалів справи не надано квитанції про сплату ним послуг адвоката або розрахунку суму гонорару адвоката, що позбавляє суд можливості прийняти рішення по цим позовним вимогам, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про правомірність, обґрунтованість та законність позовних вимог [PERSON], у звязку з чим позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та Кредит» про стягнення збитків за договором строкового банківського вкладу в банківському металі підлягає задоволенню, а, відповідно, вимоги зустрічного позову суд вважає необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Оскільки позивачем [PERSON] при зверненні до суду не сплачений судовий збір, суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ «[PERSON] та Кредит» судовий збір на користь держави у розмірі 3654,00 гривень.

Outcome: partial