Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

10 жовтня 2017 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 08 липня 1994 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають повнолітнього сина Вадима, [INFO] та неповнолітню доньку Марину, [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося. З часом у них виникли різні погляди на сімейне життя та обовязки. В сім'ї виникали конфлікти, які залагодити не вдавалося. Вони поступово втратили почуття любові та поваги один до одного, що призвело до їх фактичного розлучення. Вже більше семи років вони разом не проживають та на теперішній час стали зовсім чужими людьми. Вона створила іншу сім'ю і перебуває у фактичних відносинах з іншим чоловіком. Тому вона вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і просила їх шлюб розірвати. Судові витрати просила покласти на неї. Після розірвання шлюбу вона бажає і надалі іменуватися шлюбним прізвищем «Ксенафонтова». Позивач в судове засідання не зявилась, однак в позовній заяві просила розглянути справу у її відсутність /а.с.2-3/. Відповідачу направлялися судові повістки про виклик за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Однак до суду повернулися конверти з довідками Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.17, 19/. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином. Тому суд вважає причини неявки відповідача неповажними і тому справа розглянута у його відсутність, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 08 липня 1994 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №7 /а.с.6/. Від шлюбу мають повнолітнього сина Вадима, [INFO] та неповнолітню доньку Марину, [INFO] /а.с.7, 8, 9-10/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, більше семи років проживають окремо, у позивача утворилася інша сімя. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб. Позивач просила судові витрати покласти на неї, тому з урахуванням принципу диспозитивності, суд залишає судові витрати за позивачем.

Outcome: approved