Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

11 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником будинку №114, розташованого на вул. Горького в с.м.т. Окни Одеської області. Його право власності на зазначений будинок підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2010 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В даному будинку зареєстрована та проживає його сімя, а також зареєстровані, але не проживають попередній власник будинку брат позивача [PERSON] та його дружина [PERSON]. Коли він купував будинок у попереднього власника, який є його братом, то вони домовились, що деякий час вони з дружиною будуть зареєстровані в будинку, а пізніше випишуться. Однак до цього часу відповідачі не знялися з реєстрації, хоча фактично в будинку не проживають з моменту його продажу, не є членами його сімї, не ведуть з ним спільне господарство та побут, не сплачують комунальні послуги та інші витрати на утримання будинку. Факт реєстрації місця проживання відповідачів у належному йому будинку не відповідає його інтересам, так як надає їм право на проживання в будинку, що позбавляє його можливості повноправно здійснювати свої права власника та на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном. Тому оскільки відповідачі фактично не проживають в належному йому будинку вже більше 6 місяців, він просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобовязати Окнянську селищну раду Окнянського району Одеської області зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, надавши аналогічні пояснення. Відповідачам направлялися судові повістки про виклик за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернулися конверти з довідками Укрпошти «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.42, 43/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідачі вважаються належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Тому суд вважає причини неявки відповідачів неповажними і тому справа розглянута у їх відсутність в порядку п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Однак, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Проти задоволення позовних вимог не заперечує /а.с.26/. Тому справа розглянута у відсутність представника третьої особи, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку №114 на вулиці Горького в с.м.т. Окни Одеської області, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2010 року, посвідченим державним нотаріусом Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] та витягом з Державного реєстру правочинів /а.с.6-7/. Право власності позивача на зазначений житловий будинок зареєстроване Красноокнянським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації /а.с.9/, а також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с.8/. В будинку позивача зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], але фактично тривалий час там не проживають /а.с.10, 11, 22/. Так, згідно акту обстеження житлово-побутових умов сімї [PERSON], за адресою с.м.т. Окни Одеської області, вул. Горького 114, [PERSON] та [PERSON] тривалий час близько 10 років, за даною адресою не проживають /а.с.11/. Оплату послуг водопостачання, електропостачання, телефонного звязку за вищезазначеною адресою здійснює позивач, що підтверджується відповідними квитанціями /а.с.12-19/. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що відповідачі вже тривалий час, близько 9 років, не проживають в будинку позивача. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.ст.71 ч.1, 72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Слід звернути увагу ,що судом з'ясовано, що відповідачі близько 9 років не мешкають у зареєстрованому будинку, не сплачують комунальні платежі, не приймають участі у підтриманні будинку в належному стані, у будинку відсутні їх речі, поштова кореспонденція, надіслана відповідачам за адресою реєстрації, ними не отримується , при цьому відсутні поважні причини їх відсутності в будинку, а тому суд вважає , що вони є такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням. За таких обставин, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням за місцем їх реєстрації та в цій частині позов задовольнити. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Тому вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду, щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке набрало законної сили, є відповідною правовою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує.

Outcome: partial