overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

11 листопада 2014 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 25 % усіх видів його заробітку до досягнення нею 23-х років за умови, що [PERSON] буде продовжувати навчання, мотивуючи свої вимоги тим, що дитина продовжує навчання, знаходиться повністю на її утриманні та потребує матеріальної допомоги. В судове засідання позивач не з'явилася, у поданій письмовій заяві надала згоду на заочний розгляд справи, просила задовольнити позов, а справу слухати за її відсутності. Відповідач до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи оповіщений, причин неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірваний 28 травня 1998 року,що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER]від 28 травня 1998(а.с. 4). Від шлюбу сторони мають спільну доньку - [PERSON], 25 листопада 1996року народження (а.с. 4). Відповідно до довідки від 04 листопада 2014 року № 84, [PERSON] навчається в Чернігівському національному педагогічному університеті імені Т.Г. Шевченка з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2018 року на денній формі навчання за держзамовленням (а.с. 2). Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 3 ст. 199 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати повнолітніх дітей, якщо ті продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи із зазначених правових норм, що регулюють дані спірні правовідносини, фактичних обставин справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов, стягнувши з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 10 листопада 2014 року відповідно до вимог ст. 191 Сімейного Кодексу України та до закінчення навчання - 30 червня 2018 року, але не більш ніж до досягнення [PERSON] 23 років. Суд визнає необхідним застосувати п.1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України і допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

11 листопада 2014 року позивач звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб, укладений 26.10.2011 року, який зареєстрували у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 759. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO], який мешкає з матір'ю. Спору про поділ майна, що є їх спільною власністю немає. На даний час вони з відповідачем шлюбні стосунки не підтримують, тому просить суд розірвати шлюб, оскільки він існує тільки формально. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак до суду надала заяву, в якій просила суд вимоги задовольнити, справу слухати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час на котре було назначено слухання по справі. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про шлюб, 22.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 759. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що підстави, на які посилаються позивач, наполягаючи на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, збереження сім'ї не можливо, оскільки на протязі довгого часу шлюб існує лише формально, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

11 листопада 2014 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 28 травня 2008 року, мотивуючи позов тим, що спільне життя з відповідачем не склалося і шлюбні відносини між ними припинені. Позивач у судове засідання подала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з’явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно та належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 травня 2008 року, актовий запис № 522 (а/с 5). Від шлюбу дітей не мають. Подружні відносини подружжя припинило, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу позивач вважає не можливим, оскільки це суперечить її інтересам. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких умов суд вважає, що подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме інтересам позивача, а тому шлюб підлягає розірванню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

11 листопада 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача на утримання повнолітньої доньки – [PERSON], [INFO], у зв’язку з її навчанням. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що донька хоча і навчається, проте за графіком навчання має змогу працювати неповний робочий день, але цього вона не робить. Також, представник відповідача зазначив, що відповідач винаймає квартиру, а тому взагалі не має змоги сплачувати аліменти. Крім того, оскільки позивач має чоловіка, а тому саме її чоловік повинен утримувати сім’ю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони розірвали шлюб 27 жовтня 1998 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Управлінням реєстрації актів громадянського стану Чернігівської міської ради Чернігівської області зроблено запис за № 1173 (а/с 3). Від даного шлюбу сторони мають доньку – [PERSON], [INFO] (а/с 3). [PERSON] навчається в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Чернігівський центр професійно-технічної освіти», термін навчання до 08 січня 2016 року (а/с 8). Відповідно до ч. 1 ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв’язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов’язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно ч. 1 ст. 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Враховуючи вимоги закону, оскільки відповідач працює в органах внутрішніх справ, стабільно отримує заробітну плату, на його утриманні ніхто не перебуває, доказів понесення витрат на найм житла у судове засідання не надано, суд вважає за можливе стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання повнолітньої доньки - [PERSON], у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісяця, на період її навчання, але не більше, як до досягнення нею 23 років. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

11 листопада 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя з відповідачем не склалося і шлюбні відносини між ними припинені. В судове засідання позивач не з'явилася, у поданій письмовій заяві надала згоду на заочний розгляд справи, просила задовольнити позов, а справу слухати за її відсутності. Відповідач до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи оповіщений, причин неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10 червня 2008 року (а.с. 4). Від шлюбу сторони спільних дітей на мають. Через несумісність характерів спільне подружнє життя у сторін не склалося, спільне господарство не ведеться, сумісне проживання припинено. Поновлювати шлюбні стосунки позивач наміру не має, примирення та збереження сім'ї вважає неможливим. Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За приписом ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем позову, суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

11 листопада 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що з 30 серпня 2006 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Відповідач на утримання дитини матеріальної допомоги не надає, тому позивач просить стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі позову і до повноліття дитини. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вказуючи, що позовні вимоги підтримує (а.с.17). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказуючи, що позов визнає в повному обсязі, заперечень проти задоволення позову не має (а.с.15). Дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, тому що в судовому засіданні встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] і відповідач [PERSON] знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2006 року (а.с.2), мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.3). Відповідач не виконує своїх обов'язків по утриманню дитини, передбачених ст.180 Сімейного кодексу України. Тому, з нього повинні бути стягнені аліменти в судовому порядку у відповідності із ст.181 ч.3 Сімейного кодексу України. Відомостей про наявність у відповідача інших утриманців і обставин, що перешкоджають задоволенню позову, суд не має. У відповідності із ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, з відповідача [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 229,40 грн. На підставі ст.ст. 180-183,191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

11 листопада 2014 року позивач, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернулася до суду із позовом до приватного нотаріуса [PERSON] про зобов'язання вчинити нотаріальну дію, посилаючись на те, що 21 червня 2014 року вона звернулася до приватного нотаріуса [PERSON], з проханням посвідчити договір купівлі-продажу належної їй та сина часток у блок (секції) [ADDRESS], на що отримала відмову, яка було вмотивована тим, що відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (про інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. З цим позивача не погоджується, оскільки надала всі необхідні документи, для посвідчення правочину, з огляду на що, просить її позов задовольнити. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засіданні не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, надав письмові заперечення на позов. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування в судовому засіданні, при вирішення справи поклався на думку суду. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами [PERSON], яка діяла у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] із наміром посвідчення договору купівлі-продажу належної їм частини (по 42/200) блок (секції) [ADDRESS], що належить їм на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 2 березня 2012 року. Однак листами №345/01-16, 246/01-16 від 16 вересня 2014 року у вчиненні нотаріальної дії позивачам було відмовлено з тих підстав, що не було подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме серед співвласників іншої частини блок (секції) №8, які мають переважне право на купівлі частки, що має намір відчужити [PERSON] є неповнолітні діти віком до 18 років, а тому має бути письмова згода органу опіки та піклування щодо відмови неповнолітнього від переважного права на купівлю частки у спільній частковій власності. Крім цього відповідно до вимог відмову

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

11 листопада 2015 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28.10.2011 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до якого відповідачу надано кредит у виді встановленого кредитного ліміту в розмірі 300 грн на платіжну картку зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначили, що боржник свої зобовязання по Договору не виконує. Станом на 30.09.2015 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 13\~059,97 грн. З посиланням на статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України просили стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не зявився, але надав суду письмову заяву, в якій просив вимоги задовольнити, а позов розглянути за його відсутності. Відповідач будучи своєчасно та належним чином повідомленим за місцем реєстрації про час і місце розгляду справи у судове засідання без поважних причин, двічі, 23 листопада і 04 грудня 2015 р. не зявився. Про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача у своїй заяві погодився на постановлення судом рішення у заочному порядку. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2011 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у виді встановленого кредитного ліміту в сумі 300 грн на платіжну картку зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В день укладення договору боржником була отримана кредитна картка, на рахунку якої знаходились грошові кошти, якими боржник користувався. Судом встановлено, що боржник свої зобовязання по договору не виконує, внаслідок чого станом на 30 вересня 2015 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 13\~059,97 грн, з яких: -заборгованість за кредитом 1\~499,86 грн; -заборгованість по процентам за користування кредитом 7 712,02 грн; -заборгованість за пенею та комісією 2\~750 грн; -штраф (процентна складова) 598,09 грн; -штраф (фіксована сума) 500 грн. Виходячи з того, що відповідач не зявився до судового засідання, а отже ухилився від наданого йому процесуальним законом права надавати докази, що спростовують вимоги позивача, то суд вважає нарахований борг безспірним, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

11 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS], де зареєстрована його дочка - відповідач [PERSON] Остання не проживає в квартирі без поважних причин з січня 2001 року. Відповідач виїхала зі спірної квартири, з реєстрації в спірній квартирі не знялась. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявилася, позов визнала, просила його задовольнити. Третя особа, [PERSON], надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. У ході судового засідання встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2001 року, що підтверджується довідкою про державну реєстрацію прав КП «БТІ» м. Словянська від 29.11.2010 року. Відповідач, [PERSON], зареєстрована за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою КП «ЖЕК №1» від 09.11.2015 року. Судом встановлено, що відповідач вибула з даної квартири за власним бажанням. [PERSON] не проживає в спірній квартирі з січня 2001 року, що також підтверджується актом про обстеження житлового приміщення від 09.11.2015 року. Перепон у користуванні житлом їй ніхто не чинив. За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проте відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сімї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Згідно до ч.2 ст. 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами сторін , пояснили, що в зазначеній квартирі [PERSON] не мешкає з січня 2001 року, виїхала на інше місце мешкання. Позивач не чинив їй перешкод в користуванні квартирою. Судом встановлено, що [PERSON] не мешкає без поважних причин в квартирі [ADDRESS] з січня 2001 року, тобто понад один рік, в добровільному порядку виписатися з вказаної квартири не бажає. Виходячи з вищевказаного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved