Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

10 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Південна залізниця» в особі Сумського будівельно-монтажного експлуатаційного управління - 5 Південної залізниці (згідно протокольної ухвали суду відповідача було замінено на Публічне акціонерне товариство «Південна залізниця») про стягнення моральної шкоди посилаючись на те, що починаючи з 2005 року він працював муляром за трудовим договором у Сумському будівельно - монтажному експлуатаційному управлінні ДП «Південна залізниця «Смородинської виконробської дільниці Сумського БМЕУ-5 Південної залізниці». 14 вересня 2009 року, він, виконуючи роботу на вказаному підприємстві по вкладанню бордюрів, внаслідок нещасного випадку, втратив свідомість та впав, вдарившись головою об бордюр, від чого отримав виробничу травму у вигляді черепно-мозкової травми з гематомою головного мозку. Розслідування вказаного нещасного випадку на виробництві роботодавцем належним чином не здійснювалось. З самого початку відповідачем вживалися заходи щоб уникнути визнання нещасного випадку як такого, що пов'язаний з виробництвом, у зв'язку із чим він був вимушений неодноразово звертатися до суду. Врешті, рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 10 січня 2014 року був встановлений факт його каліцтва, а за рішенням МСЕК йому було встановлено третю групу інвалідності безстроково та встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 %. Позивач зазначає у позові, що внаслідок вказаних обставин роботодавцем йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях з приводу втрати нормальних життєвих звязків, необхідністю періодично проходити медичне обстеження та лікування. На даний час він постійно вживає ліки, позбавлений можливості працевлаштуватися, потребує додаткових зусиль для організації свого життя та сторонньої допомоги для забезпечення своїх потреб. Після отриманої травми йому довелося більше ніж 4 роки встановлювати факт каліцтва. Відтак позивач, посилаючись на те, що дані обставини завдавали йому моральних страждань, просив суд стягнути на його користь із відповідача моральну шкоду в розмірі 430000 грн. В ході судового розгляду справи позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача, проти позову заперечував, посилаючись на те, що: 1) позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, був застрахований як особа, що підлягає обов'язковому соціальному страхуванню, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а тому відшкодування завданої йому шкоди має здійснюватись Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, відповідно до положень ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»; 2) положення Цивільного кодексу України, а саме ст. 1172, 1168, що регулюють питання відшкодування моральної шкоди, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані; 3) обґрунтовуючи моральну шкоду позивачем у позовній заяві наведено ряд обставини, що не відповідають дійсності, зокрема про умови його роботи на підприємстві, та підстави його звільнення; 4) позивач мав ІII групу інвалідності по загальному захворюванню, ще до настання нещасного випадку, який трапився з ним 14 червня 2009 року та з наданих ним документів, не можливо встановити, який відсоток втрати працездатності пов'язаний саме з виробничою травмою, а який за загальним захворюванням; 5) заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки по-перше, тривале встановлення ним факту виробничого травмування обумовлене у значній мірі провиною самого [PERSON], оскільки він відмовився від виклику швидкої допомоги одразу після раптового погіршення стану здоровя, не здав лікарняний листок на підприємство, тривалий час замовчував даний факт. В подальшому, з плином часу це призвело до того, що встановити дійсні обставини справи стало неможливо й довелось вирішувати спір у судовому порядку. По-друге позивач є пенсіонером та отримує пенсію, а також щомісячні страхові виплати від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, тобто має регулярні доходи, а отже обмеження в фізичних навантаженнях, на які він посилається у позові, не впливають на його матеріальний стан, оскільки він має достатні доходи для життя. Також, позивачем не підтверджено і потребу у сторонньому догляді та постійне вживання ліків. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач - [PERSON] у період з травня 2005 року по 10 грудня 2010 року працював за трудовим договором у Смородинській виконробській дільниці Сумського будівельно - монтажного експлуатаційного управління Державного підприємства «Південна залізниця», що підтверджується копією розпорядження №118/ОС від 10 грудня 2010 року .( т. 1 а.с.52) У подальшому, Державне підприємство «Південна залізниця» було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Південна залізниця. (т.2, а.с.34) 14 червня 2009 року, під час виконання на Сумському будівельно - монтажному експлуатаційному управлінні Державного підприємства «Південна залізниця» роботи по вкладанню бордюрів, протипоказаної [PERSON] за медичним висновком, останній втратив свідомість та впав, вдарившись головою об бордюр, від чого отримав черепно-мозкову травму з гематомою головного мозку, тобто зазнав трудового каліцтва, що підтверджується копією рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 10.01.2014 року. (а.с.5) Як вбачається з довідок МСЕК серії 10 АА № 249823, серії 10 ААВ № 592787 від 10 червня 2014 року, серії 10 ААА № 249788 від 7 липня 2014 року в наслідок отримання вказаного трудового каліцтва, [PERSON] було встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково та встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 %. (т. 1, а.с.17, 68) Крім того, згідно з медичною карткою №2160 стаціонарного хворого Тростянецької ЦРЛ [PERSON] було встановлено діагноз «Астенічний розлад» «Розлади особистості та поведінки» внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми. (мед. картка, а.с.1) Згідно з висновками судово-психіатричного експерта від 26 лютого 2015 року у результаті проведеного дослідження експертом виявлено наявний причинно-наслідковий зв'язок між отриманою 14 червня 2009 року [PERSON] на виробництві черепно-мозковою травмою та встановленим діагнозом: «Астенічний розлад», а в подальшому «Розлади особистості та поведінки» внаслідок перенесеної 14 червня 2009 року черепно-мозкової травми з помірними характерологічними змінами особистості по психоорганічному типу та легким зниженням когнітивної діяльності, вираженим стійким астено-іпохондричним синдромом. (т.1 а.с.107-113) У ході судового розгляду справи представник відповідача посилався на необґрунтованість вказаного висновку експерта, оскільки експертами під час проведеного дослідження не досліджувались ті обставини, що позивач до отримання виробничої травми зловживав спиртними напоями, здійснював дії спрямовані на вчинення самогубства та насильства в сім'ї. Даючи оцінку вказаним запереченням представника суд бере до уваги те, що допитаний у судовому засіданні судово-психіатричний експерт [PERSON] вказав про те, що перебіг психіатричного захворювання [PERSON] не є характерним для осіб, що зловживають спиртними напоями, у той же час такий перебіг хвороби є характерним для випадку перенесення черепно-мозкової травми, про що зазначено у дослідницькій частині висновку експертизи. Крім того, суд враховує, що представником позивача не надано належних доказів суїциїдальної поведінки позивача, як і доказів того, що вчинені ним дії, повязані з насильством у сім'ї, були наслідком наявного психічного захворювання, адже будь-яких відомостей про психічні розлади позивача, які б виникли до отримання виробничої травми матеріали справи та медичної документації позивача не містять. Таким чином, з досліджених вище доказів судом було встановлено, що позивач дійсно зазнав суттєвих ушкоджень фізичного та психічного здоровя внаслідок отриманої виробничої травми. Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК України та в Постанові Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України\~моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно ст.173 КЗпП України, шкода заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаними з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі\~порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вже зазначалось вище, згідно рішення Тростянецького рішення суду Сумської області від 10 січня 2014 року нещасний випадок, повязаний з виробництвом, що трапився із [PERSON] 14 червня 2009 року, став наслідком виконання ним важкої роботи по вкладенню бордюрів, протипоказаної медичним висновком. За таких обставин, на переконання суду, необхідно відзначити порушення прав [PERSON] у сфері трудових відносин, яких він зазнав зі сторони відповідача, зокрема щодо виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, які і призвели до виникнення у позивач виробничої травми. При цьому суд бере до уваги, що роботодавець, будучи поінформованим про медичні протипоказання щодо виконання [PERSON] важкої праці (останній періодично проходив медичні огляди, мав довідку про інвалідність станом на 14 червня 2009 року), мав можливість передбачити вірогідність виникнення та розвиток ситуації, яка виникла 14.06.2009, міг передбачити певні негативні наслідки для стану здоров'я [PERSON], прийняти правильне рішення та реалізувати його. Також, необхідно зазначити, що досліджені докази та встановлені на підставі них обставини справи дають суду підстави для висновку про те, що отримання позивачем вказаної травми, втрата ним працездатності на 60%, поява у нього психіатричного захворювання, мали своїм наслідком фактичну втрату ним нормальних життєвих звязків, вимушені зміни в його життєвих і виробничих стосунках, що безперечно вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Так, з показань допитаних у судовому засіданні свідків вбачається наступне. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що є сусідкою [PERSON] та їй відомо, що останній працював на залізниці де у 2009 році отримав травму та йому зробили операцію. Після травми йому стало дуже погано, став нервовим, постійно бігає, кричить, свариться, бється, щось сталось з головою, стали виникати головні болі. По сусідству вони живуть близько 25 років і раніше, до травми, вона такого за ним не спостерігала. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що є головою вуличного комітету на вулиці де проживає [PERSON] [PERSON] знає як людину нормальну у спілкуванні, проте десь роки 4 назад він став збудженим, емоційним, може не відповісти на її запитання, не привітатися. Десь два роки назад вона разом з [PERSON] та його дружиною пішли за грибами до лісу і в цей час він десь пішов не знаючи куди. [PERSON], що він лежав у лікарні років 5 назад. До того часу, вона за ним такого не помічала, [PERSON] завжди вітався, а тепер може не відповісти. Можливо це через вік. В стані алкогольного спяніння вона його не бачила. Сварок в сім'ї теж не бачила і не чула. Скарги від дружини не надходили. На даний час він у спілкуванні вз'єрошений, нервозний. Як людина він хазяйновитий, спокійний, турботливий батько, рано встає працює по дому, займається хазяйством, працює на огороді. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] є її чоловіком. 14 червня 2009 року її чоловік впав на бордюру отримав травму. Було морально важко доводити, що ця травма сталась на роботі. Всі працівники приховували обставини, проте все ж було доказано, що травма сталась на роботі. Після травми у чоловіка змінилось життя, чоловік боліє, не можні нічого йому казати чи заперечувати, трапляються нервові зриви, може вдарити, дуже кричить, вискакує на вулицю і там щось розповідає, забуває виключати газ, забуває забрати велосипед, втратив відчуття запаху, сильно погіршилась память. Одного разу зірвав отруйного гриба і зїв, внаслідок чого отруївся і йому викликали швидку і забрали в реанімацію. Іноді йому все байдуже, а іноді виникає агресія, точить сокиру, погрожує вбити. Між ними виникають сварки, через, що вона звертається до правоохоронних органів. Також, чоловік швидко втомлюється, спить, приймає наркотичні ліки, тоді заспокоюється. Коли стає дуже погано, то їде у психіатричну лікарню на лікування. Після лікування йому стає краще. Раніше, до травми, він займався господарством, а зараз все на ній, бо він не може нічого робить, як мала дитина. Зараз на городі робить, якщо забажає, може підвезти картоплю. Раніше був чоловік гарний, постійно займались господарством, постійно городи були, а зараз не можуть робить. Раніше і випивав але не був агресивним. Допитаний як свідок [PERSON] вказав, що з того часу як у його батька [PERSON] на роботі сталась травма батькові стало зле. В нього почав часто змінюватись настрій, він боїться спілкування, прийняти рішення, як мала дитина. Це все сталось після отримання ним травми на роботі. Він став нервовим, агресивним, кричить, зявилась сонливість. До травми був як звичайний чоловік, їздили по другим городам, на рибалку їздили, відпочивали, був спокійний, врівноважений, розсудливий, товариський, веселий, була сила в руках, а зараз і відро води підняти не може. До травми він і на роботі був, і з сусідами спілкувався, і в гості ходив. Зараз все навпаки, з людьми може забути про що балакав, знайомих деяких не може пригадати, яких знав більше 10 років. Зараз мати на нього скаржиться, що він кричить, я приїжджаю та везу його в лікарню, допомагаю по господарству. Раніше батько вживав спиртне але лише по святам. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що була сусідкою [PERSON] з 1968 року по 1980 роки і зараз товаришує з його сімєю. В цей період він був здоровий, сильний, працьовитий, добрий, коли ходили до нього в гості був життєрадісним. А після травми отриманої на роботі вже став не тим, а саме: нервовим, хворобливим, розмови не ті, часті головні болі, в лікарні часто знаходиться, часто спить, відчуває слабкість, з нічого свариться з жінкою. Вже 6 років як він не пє алкогольних напоїв, лише вживає ліки. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що у 1979 році працювала з [PERSON] він працював камінщиком. На даний час недалеко один від одного проживають. Знала його як позитивну, товариську, трудолюбиву, людину, ставився до всіх з повагою, їздили разом до м. Суми брали участь у змаганнях. Після травми він став дуже роздратованим, настрій міняється дуже часто, сердиться, свариться. По господарству допомагає небагато. Вказані показання свідків на переконання суд є послідовними, узгоджуються між собою, а тому суд вважає їх належними та достатніми доказами тих обставин, що отримана [PERSON] виробнича травма призвела до суттєвих змін у його житті. Разом із тим, в ході судового розгляду справи судом були допитані заявлені представником відповідача свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що раніше з 2005 року вона працювала разом із [PERSON] та проживала в одному гуртожитку. Може охарактеризувати його як людину, задиристу, як випє алкогольних напоїв ставав навязливим, був завжди збуджений, емоційний, палив у кімнаті. Допитаний як свідок [PERSON] вказав, що з [PERSON] під його керівництвом працював з 2003 до 2008 року. Знає останнього як людину, яка вживала спиртні напої, як керівник він через це страдав, часто проводив з ним бесіди з цього приводу. [PERSON] характеризувався погано, робив погано, на зауваження не реагував, був неадекватним, взаємопорозуміння з ним не було, через що він спочатку скаржився керівництву, а потім і попрохав керівництво перевести [PERSON] на іншу роботу. У гуртожитку [PERSON] також вів себе погано через те, що пив спиртні напої, іноді сам, був некерованим. Допитаний як свідок [PERSON] вказав, що працює керівником ТОВ Агропромбуд. Десь з січня 1986 року, у продовж 3 - 4 років у нього в підпорядкуванні камінщиком працював [PERSON] Його він може охарактеризувати як посереднього працівника, який бував пяний на роботі, траплялись прогули, на роботу приходив побитий, поцарапаний, дружина просила, щоб його не звільнили по статті. Коли [PERSON] був тверезий то був спокійний, коли випивший то балакучий. Допитаний як свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] з 2005 року працював під його керівництвом. З оточуючими [PERSON] мав розбіжності, був конфліктним, роботу він виконував нормально, був емоційним, коли з ним спілкуєшся почуєш від нього багато слів, випивав. Після травми отриманої на роботі він, який був такий і залишився. Допитана як свідок [PERSON] вказала, що протягом близько 30 років є сусідкою [PERSON] Їй відомо, що останній всі ці роки пє спиртні напої, в сімї постійні сварки. Було таке, що після сварки випив колись кислоти, у лікарні лежав. Раніше також казав, що повіситься, дуже часто міліція приїздила, років 10 тому. Коли сварки то крик іде на всю вулицю. У спілкуванні із сусідами нормальний. А щодо роботи то [PERSON] трудолюбивий, ніколи не сидить на місці, о 5 годині він вже на ногах, кролям їсти косить, на городі працює, дерева їй допомагає пиляти, веде активний спосіб життя. Допитаний як свідок [PERSON] вказав, що є братом дружини [PERSON] та останній працював разом із ним. Сімю [PERSON] він давно і добре знає з часу весілля у 1974 році. [PERSON] він знає як нервову і скандальну людину. Сестра часто викликала його на допомогу, оскільки [PERSON] дебоширив, пяний бив її, через що вона неодноразово викликала міліцію. [PERSON] схильний до суїциду бігав з мотузками, вішатись хотів. У 1994 році він на ґрунті сварки погрожував випити, а потім і випив кислоти, через що отримав опік стравоходу. Як працівник [PERSON] у тому числі працював і під його керівництвом. Під час роботи він часто пив алкогольні напої, на нього складались докладні. Авторитетом в колективі не користувався, з ним ніхто не спілкувався. Сварки у них в сімї як були раніше так і зараз, щонайменше раз у місяць. І до травми він був нервовий, збуджений, психічний, вживав спиртне, тобто нічого не змінилось. Вказані показання свідків суд сприймає критично, вважаючи їх неналежними доказами по справі, оскільки по-перше показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] стосуються лише поведінки позивача під час роботи на підприємстві та не містять у собі достатніх відомостей про його життя після отримання ним виробничої травми, по-друге, вказані свідки як і свідок [PERSON] є діючими працівниками [PERSON] акціонерного товариства «Південна залізниця», що ставить під сумнів обєктивність і безсторонність їх показань. Також, згідно пояснень представника позивача зі свідком [PERSON] та свідком [PERSON] [PERSON] протягом тривалого часу перебуває у неприязних відносинах, що на переконання суду також ставить під сумнів обєктивність їхніх показань. Отже, проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] заподіяної моральної шкоди, оскільки внаслідок події виробничого травмування у життєдіяльності [PERSON] виникли значні перешкоди; наявність виробничої травми спричинила для [PERSON] неможливість задовольняти актуальні для нього потреби та його життєві плани, викликала в нього виражений розлад фізичного та психічного здоровя; неможливість реалізації життєвих потреб та порушення життєвих планів зумовили виникнення в [PERSON] глибоких та довготривалих переживань (моральних страждань), а необхідність подолання перешкод, які виникли в наслідок травмування вимагають від [PERSON] надлишкових зусиль для їх усунення. Розглядаючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить із наступного. У ході судового розгляду справи за клопотанням позивача було призначено судову психологічну експертизу. За результатам проведеного дослідження судовий експерт Полтавського відділення ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса, дійшов висновку, про те, що ситуація, яка досліджується за справою (отримання трудового каліцтва, тривалий розгляд справ судом у період з 2010 року по 2014 роки для встановлення факту трудового каліцтва, розлади психіки від виробничої травми), є психотравмувальною для [PERSON] та йому завдані психічні (моральні) страждання, які з огляду на їх інтенсивність, тривалість дії та незворотність наслідків для життєдіяльності підекспертного - є суттєвими та слугують психологічною підставою для визнання у судовому порядку факту заподіяння йому моральної шкоди. Орієнтовний розмір відшкодування грошової компенсації за завдані [PERSON] моральні страждання у період часу з 14 червня 2009 року по теперішній час, становить - 835 200 гривень.(висновок експерта № 944 від 29 липня 2016 року, т. 2, а.с.140 - 155) Не погоджуючись із вказаним висновком експерта представник відповідача зазначив про те, що експертиза була проведена з порушенням чинного законодавства. Суд, проаналізувавши обставини справи та наведені заперечення представника відповідача дійшов висновку, що останні є обґрунтованими та заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об'єктивності і повноти дослідження. Відповідно до п. 6.1. розділу VI «Психологічна експертиза» Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), обєктом психологічної експертизи є психічно здорові особи (підозрюваний, обвинувачений, підсудний, виправданий, засуджений, свідок, потерпілий, позивач, відповідач: малолітні; неповнолітні; дорослого та похилого віку). В той же час, в матеріалах справи є висновок судово-психіатричного експерта №3/8797 від 26 лютого 2015 року, у якому вказано, що у результаті проведеного дослідження виявлено наявний причинно-наслідковий зв'язок між отриманою 14 червня 2009 року [PERSON] на виробництві черепно-мозковою травмою та встановленим діагнозом «Астенічний розлад», а в подальшому - «Розлади особистості та поведінки», внаслідок перенесеної 14 червня 2009 року черепно-мозкової травми з помірними характерологічними змінами особистості по психоорганічному типу та легким зниженням когнітивної діяльності, вираженим стійким антеноіпохондричним синдромом Р07,84. (т.1 а.с.107-113) Вищевказані діагнози є психічним захворюванням, а тому [PERSON] не міг бути обєктом психологічної експертизи. До такого висновку дійшов і судовий експерт ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса, кандидат психологічних наук [PERSON], яка в своєму повідомленні №6894 від 7 вересня 2015 року зазначила про неможливість надання суду висновку, оскільки обстеження психічно хворих виходить за межі компетенції експерта-психолога. Слід також зазначити, що під час проведення судово-психологічної експертизи досліджуються індивідуально-психологічні особливості людини, а одним із основних методів експертизи є співбесіда з підекспертним. Виходячи з цього обєктивно дослідити психічно хвору людину не можливо. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що під час проведення експертом Полтавського відділення ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса, експертного дослідження не в повній мірі були дотримані вимоги п.6.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, а також ст. 3 Закону України «Про судову експертизу». Все вище зазначене, з огляду на положення ст. 59 ЦПК України, ставить під сумнів допустимість такого доказу як висновок експерта Полтавського відділення ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса № 944 від 29 липня 2016 року, а тому цей доказ суд не може взяти до уваги під час ухвалення рішення. У ході судового розгляду справи на запит представника відповідача експертною установою ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса було надано лист від 6 жовтня 2016 року № 2/3632, з якого вбачається, що за звернення було проведеного рецензування повідомлення № 6894 та висновку судово психологічної експертизи № 944, за результатами якого було відмічено, що у мотивувальній частині повідомлення № 6894 доцільно було б зазначити про неможливість надання висновку у звязку з відсутністю у розпорядженні експерта матеріалів справи, які були надіслані судовим експертом [PERSON] до суду з метою виконання клопотання експерта, а рецензуванням висновку судово-психологічної експертизи № 944 від 29.07.2016 показало, що він складений відповідно до вимог процесуального законодавства та Інструкції з порядку призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. При цьому згідно рецензії судово-психологічна експертиза № 944 була виконана з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи № 3/8797 від 26 лютого 2015 року, за результатами якої не встановлено психічного розладу, який позбавляв би [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, окрім того експертом було взято до уваги, що за матеріалами справи 588/1702/14-ц, [PERSON] брав участь у декількох судових цивільних процесах, результативно відстоював свої права у судах першої та апеляційної інстанцій. Дослідивши викладені у цьому листі доводи, суд дійшов висновку про їх непереконливість, оскільки по-перше у листі не зазначено ким саме було здійснено рецензування вищезазначених повідомлення № 6894 та висновку судово-психологічної експертизи № 944, по-друге вищенаведені положення Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, згідно яких обєктом психологічної експертизи є психічно здорові особи не містять будь яких виключень повязаних зі здатністю чи не здатністю особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Більш того, визначити чи здатна особа усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними можливо лише за результатами проведення окремого спеціального експертного дослідження за участю лікаря психіатра, якого відносно [PERSON] здійснено не було. Від так, вбачається, що експерт психолог Полтавського відділення ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса під час складання висновку судово-психологічної експертизи № 944 від 29 липня 2016 року фактично одноособово, без належних на те повноважень, визначив чи здатен [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, після чого провів із ним експертне дослідження на предмет визначених судом запитань. Не може суд залишити поза увагою і ту обставину, що вказаним експертом було розраховано розмір моральної шкоди спричиненої [PERSON] без врахування можливих форм вини відповідача, як того вимагав суд в ухвалі суду про призначення експертизи. Повертаючись до питання щодо визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Відповідно до розяснень наведених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на це, беручи до уваги обставини справи та докази, наявні у матеріалах справи, характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, наслідки отриманої фізичної травми, а саме втрата працездатності 60% та ІІІ група інвалідності, що встановлена позивачу, виникнення у нього психіатричного захворювання - «Астенічний розлад», а в подальшому «Розлади особистості та поведінки», тривалість відновлення позивачем своїх прав у судовому порядку (у період з 2010 року по 2014 роки), суд вважає, що у даному випадку, належним та достатнім відшкодуванням моральної шкоди буде сплата відповідачем на користь позивача 20 000 грн., що відповідатиме характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які зазнав позивач, принципам розумності, виваженості та справедливості. Відповідно заявлені позивачем позовні вимоги на більшу суму суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Окремо суд вважає за необхідне дати оцінку запереченням представника відповідача на позов. 1. Доводи представника відповідача про те, що відшкодування завданої позивачу шкоди має здійснюватись Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, відповідно до положень ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», суд вважає необґрунтованими, оскільки у період коли у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди норми вказаного закону не передбачали такої можливості як відшкодування Фондом моральної шкоди завданої працівнику. Так, відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, з ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобовязання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя грошову суму за моральну шкоду. Таким чином, оскільки виробничої травми позивач зазнав у 2009 році, а втрата непрацездатності була встановлена ще пізніше, тобто після внесення зазначених змін до Закону, то обовязок у Фонду відшкодовувати моральну шкоду позивачу відсутній. 2. Суд погоджується із, доводами представника відповідача, що положення ст. 1172 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, оскільки згадана стаття регулює питання відшкодування шкоди завданої працівником третім особам, а не шкоди завданої особисто працівнику. Разом із тим, суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 1167 ЦК України, оскільки як вбачається із рішення Конституційного суду України від 27 січня 2004 року по справі N 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Таким чином, суд вважає, що положення ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, а також ст. 237-1 КЗпП України підлягають застосуванню у даній справі, оскільки вони спрямовані на відшкодування моральної шкоди як одного зі способів захисту особистих немайнових прав особи. 3. Судом взято до уваги доводи представника відповідача про не відповідність дійсності наведених позивачем у позові обставин, зокрема про умови його роботи на підприємстві та підстави його звільнення. Разом із тим, вказані обставини, викладені у позові, на переконання суду не мають вирішального значення для ухвалення рішення у цій справі, оскільки при ухваленні рішення суд виходить із тих обставин, які встановлені у рішенні Тростянецького районного суду від 10 січня 2014 року, де зафіксовані умови роботи позивача на час отримання каліцтва. (т. 1 а.с.5) 4. Доводи представника відповідача про те, що позивач мав ІII групу інвалідності по загальному захворюванню, ще до - настання нещасного випадку, який трапився з ним 14 червня 2009 року та з наданих ним документів, не можливо встановити який відсоток втрати працездатності пов'язаний саме з виробничою травмою, а який за загальним захворюванням, на переконання суду спростовуються матеріалами справи, зокрема листом Обланого КЗ «Сумський обласний центр медико-соціальної експертизи» від 3 червня 2015 року №01-19/05/440, з якого вбачається, що при встановленні відсотків втрати працездатності [PERSON] враховувалися захворювання отримані у результаті виробничої травми, що мала місце 14 вересня 2009 року. (т.1, а.с.174) 5. Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами представник відповідача також вказував на те, що тривале встановлення позивачем факту виробничого травмування обумовлене у значній мірі провиною самого [PERSON], оскільки він відмовився від виклику швидкої допомоги одразу після раптового погіршення стану здоровя, не здав лікарняний листок на підприємство, тривалий час замовчував даний факт, крім того відкладення розгляду справи неодноразово траплялось з вини самого позивача та його представника. Крім того, позивач є пенсіонером та отримує пенсію, а також щомісячні страхові виплати від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, тобто має регулярні доходи, а отже обмеження в фізичних навантаженнях, на які він посилається у позові, не впливають на його матеріальний стан, оскільки він має достатні доходи для життя. Також, позивачем не підтверджено і потребу у сторонньому догляді та постійне вживання ліків. З цього приводу суд зазначає, що наведені обставини не можуть слугувати підставою для звільнення відповідача від обовязку сплатити завдану позивачу моральну шкоду, разом із тим, ці обставини враховані судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. У той же час, слід зазначити, що тривале відновлення позивачем своїх прав у судовому порядку (у період з 2010 року по 2014 роки) завершилось ухваленням судових рішень, яким позовні вимоги позивача були задоволені, а доводи відповідача були визнані судом необґрунтованими. І хоча тривалий розгляд справ не є самостійною підставою для відшкодування завданої шкоди, все ж, на переконання суду, досить тривале відновлення позивачем своїх прав у судовому порядку значною мірою підсилило душевні страждання та переживання позивача, що виникли в нього у наслідок отриманої виробничої травми. Вказане свідчить про те, що відповідач має нести відповідальність за завдану у такому випадку позивачу моральну шкоду. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.\~ За таких обставин, беручи до уваги, що позивача було звільнено від сплати судового збору, та його вимоги судом задоволено частково, то з відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Південна залізниця» на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 229,92 грн. (430000 (сума заявлених вимог) * 1,5% (ставка судового збору, яка діяла на час звернення до суду з позовом) = 6450; 430000/100=4300; 20000/4300= 4,65% (відсоток задоволених позовних вимог); 6450 * 4,65% = 229,92 грн.). Витрати позивача за проведення судової психологічної експертизи не підлягають відшкодуванню, оскільки по-перше, сам висновок експерта не взятий до уваги судом як недопустимий доказ, а по-друге вказані витрати не підтверджуються належними платіжними документами. У ході судового розгляду справи представник позивача надав суду квитанцію від 1 серпня 2015 року про сплату витрат за проведення експертизи на суму 9240 грн. Однак, як вбачається з вказаної квитанції платником за проведення експертизи вказано самого представника - [PERSON], а не позивача, окрім того, з призначення платежу вбачається, що оплата здійснювалась за проведення експертизи №6894 експерта [PERSON]. Разом із тим, як вже зазначалось вище вказана експертиза не була проведена у звязку із відмовою експерта. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial