Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

11.06.2018 р. позивач КП «Автобаза №1» звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] 14311,99 грн. - матеріальних збитків та відшкодувати сплачений судовий збір у сумі 1762 грн., посилаючись на те, що позивачу належить автомобіль «Peugeot 206», д.н.з. [NUMBER], який згідно з наказом був закріплений за відповідачем, який працював у відповідача водієм, та з яким був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. 30.04.2009 р. відповідач, керуючи ввіреним йому автомобілем, потрапив у ДТП, в результаті чого автомобілю завдано механічних ушкоджень, а підприємству відповідача - матеріальних збитків. На підставі письмової заяви відповідача було видано наказ про утримання з його заробітної плати щомісячно по 1000 грн. до повного погашення матеріальної шкоди. У серпні 2010 року відповідач звільнився з посади водія за власним бажанням, проте щомісячно продовжував сплачувати матеріальні збитки. З вересня 2011 року відповідач відмовився в подальшому у добровільному порядку сплатити повну суму матеріальних збитків, в результаті чого залишився борг у сумі 14311,99 грн..Крім того, позивач, не зазначаючи причин поважності пропуску строку звернення до суду, просить його поновити. Ухвалою суду від 27.08.2018 р. прийнято до провадження дану цивільну справу, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 09.10.2018 р.. В судовому засіданні 09.10.2018 р. було задоволено клопотання позивача про надання часу для ознайомлення з відзивом та надання на нього заперечень, в зв'язку з чим оголошено перерву до 29.11.2018 року. У судовому засіданні 29.11.2018 р. було оголошено перерву до 14.12.2018 р. для надання можливості позивачу подати суду копії матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача. У судове засідання 14.12.2018 р. позивач не з'явився, направив суду заяву №297 від 14.12.2018 р. про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю явки свого представника, при цьому поважність причин неявки не зазначив (вх.№19707 від 14.12.2018 р.). В судовому засіданні 14.12.2018 р. явку представника позивача визнано неповажною, проведено дослідження доказів, що знаходяться в матеріалах справи та оголошено вступну і резолютивну частини рішення. Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки позивачем жодних доказів на підтвердження факту ДТП за участю автомобіля «Peugeot 206», д.н.з. [NUMBER], вини відповідача та суми матеріальних збитків не подано. Крім того, зазначає, що вказаний автомобіль на відповідальне зберігання не приймав. Також вказав на відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності, в зв'язку з чим наполягає на її застосуванні, і як наслідок просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача понесені витрати на правову допомогу. Позивач у відповіді на відзив вказує, що відповідно до наказу №105-р від 01.04.2009 р. автомобіль «Peugeot 206», д.н.з. [NUMBER] було закріплено за відповідачем, тому він ніс повну матеріальну відповідальність за нього відповідно до Договору від 27.09.2007 р. про повну матеріальну відповідальність. Підтвердження роботи відповідача 30.04.2009 р. на вказаному автомобілі є подорожній лист від 30.04.2009 р.. Факт наявності пошкодження на автомобілі та невчасного повідомлення про це керівництва позивача є пояснювальна записка відповідача. Матеріальний збиток, завданий відповідачем у зв'язку з пошкодженням автомобіля, встановлений висновком судового експерта від 19.05.2009 р.. Відповідачем було написано заяву про добровільну сплату матеріальної шкоди шляхом щомісячного утримання з його заробітної плати по 1000 грн., в результаті чого було видано Наказ №179 від 29.05.2009 р. «Про відшкодування заподіяної шкоди [PERSON].». Після звільнення відповідач деякий час сплачував позивачу заподіяну шкоду, але починаючи з вересня 2011 року припинив це робити. Позивачем вживались заходи щодо стягнення залишку несплаченої суми завданої шкоди шляхом направлення відповідачу листів-претензій, але останній свого обов'язку щодо відшкодування матеріальних збитків не виконав. Позивач у запереченнях на відповідь на відзив зазначає, крім викладеного ним у відзиві, що позивачем не зазначено поважність причин пропуску позовної давності, на застосуванні якої він наполягає. Представник позивача у судовому засіданні посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, вини відповідача у спричинені матеріальної шкоди та просив суд відмовити у задоволенні позову, а також застосувати строку позовної давності і стягнути з позивача понесені судові витрати. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши наступні факти та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного. 27.09.2007 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.12). Відповідно до пояснювальної записки відповідача від 05.05.2009 р., автомобілю «Peugeot 206», д.н.з. [NUMBER], яким він керував 30.04.2009 р. невстановленим транспортним засобом було завдано пошкоджень. Свою вину за несвоєчасне повідомлення керівництва позивача відповідач визнає, як і визнає матеріальну шкоду за відновлення автомобіля, яку він зобов'язується виплачувати (а.с.8). У заяві від 29.05.2009 р. відповідач просить щомісячно утримувати з його заробітної плати по 1000 грн. за матеріальний збиток, що завдано пошкодженням автомобіля «Peugeot 206», д.н.з. [NUMBER] (а.с.10). Згідно з Наказом №179-к від 29.05.2009 р. «Про відшкодування заподіяної шкоди [PERSON].» із заробітної плати останнього визначено відшкодовувати матеріальні збитки у сумі 36526 грн., проводячи щомісячні відрахування із заробітної плати відповідача по 1000 грн. до повного відшкодування (а.с.11). У рахунку-замовлення №1073 від 12.05.2009 р. зазначена сума відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, яка складає 36526,13 грн. (а.с.13). З розрахункових листів за період із червня 2009р. по липень 2010 р. включно вбачається, що із заробітної плати відповідача щомісячно утримувалось по 1000 грн. у рахунок відшкодування матеріальних збитків (а.с.14-25). В подальшому, відповідно до копій меморіальних ордерів за період із жовтня 2010 року по серпень 2011 рік відповідачем здійснювались перерахування коштів на рахунок позивача (а.с.26-36). В подальшому позивач направив відповідачу претензію вимогу №122 від 16.04.2018 р. на суму 14311,99 грн. для сплати зазначених коштів у місячний термін (а.с.37). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, у відповідності до частини першої якої визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідач спричинив позивачу матеріальну шкоду, шляхом пошкодження автомобіля, який належить на праві власності позивачу, виконуючи при цьому свої трудові обов'язки. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. У частині першій статті 130 КЗпП України, передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 131 КЗпП України, працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно з ч. 1 ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Суд враховує те, що шкода майну позивача була завдана відповідачем під час виконання ним своїх трудових обов'язків, а саме під час безпосереднього керування транспортним засобом. Розглянувши та проаналізувавши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК). Повертаючись до матеріалів справи убачається, що позивач просить відшкодувати йому матеріальну шкоду завдану відповідачем у 2009 році. При цьому, починаючи з вересня 2011 року відповідач припинив виплати позивачу, а на його неодноразові звернення про необхідність повернення коштів жодних дій з цього не вчиняв. Таким чином, суд прийшов переконання, що позивач дізнався про факт порушення свого права саме після 2011 року. Тобто, вже тоді позивач знав про порушення свого майнового права, адже жодних доказів, які б підтверджували незнання позивачем про порушення свого цивільного права і поважність причин, з яких він не звернувся за його захистом до суду, не надано. Суд приймає аргументи відповідача щодо застосування строку позовної давності, оскільки матеріалами справи доведено, що позивач про факт порушення свого права знав починаючи з 2011 року, тобто з часу припинення відповідачем добровільного відшкодування майнової шкоди. Суд критично оцінює аргументи позивача щодо поважності пропуску строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, адже будь-яких доказів на підтвердження зазначеного суду не подано. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки всі обставини порушення його цивільного права були доступними і відомими останньому починаючи з 2011 року, однак звернувся до суду за захистом свого порушеного права лише у 2018 році, а тому з цих підстав позов задоволенню не підлягає у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на вищевикладене, враховуючи наявність у відповідача доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог відповідача щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 4080 грн., оскільки факт отримання правової допомоги підтверджений належними доказами. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved