Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

10 липня 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву у цивільній справі за позовом [PERSON] (далі - Позивач) до [PERSON] (далі - Відповідач) про розірвання шлюбу було задоволено, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 29 квітня 2006 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 635, було розірвано. Судове рішення законної сили не набрало, оскільки 20 липня 2015 року Позивачем подана апеляційна скарга, оскільки суд не вирішив позов в частині щодо визначення місця проживання дитини. Згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року, цивільна справа за апеляційною скаргою повернута до Шевченківського суду м. Києва для усунення недоліків, оскільки при вирішенні спору, суд залишив поза увагою позовну вимогу про визначення місця проживання дитини. Позивач та Відповідач у судове засідання не з'явилися. Про місце, день та час судового розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку. Судові повістки, направлені за адресами, вказаними у позові, повернулися без вручення, із відміткою поштового відділення про закінчення строку зберігання. Суд знаходить можливим розгляд справи у відсутність вказаних осіб, оскільки їх присутність не є обов'язковою. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить що позовна вимога в частині щодо визначення місця проживання дитини не підлягає задоволенню, з таких підстав. За змістом пункту 1 частини 1 статті 220 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Як вбачається із матеріалів справи, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано. При ухваленні вказаного судового рішення, судом не було вирішено питання щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Крім того, за змістом частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Положення статті 15 Цивільного кодексу України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З огляду на вказане, звернення до суду з вищевказаним позовом у порядку статті 3 Цивільного процесуального кодексу України повинно мати місце тільки за наявності спору. Як вбачається із матеріалів справи, Позивач вказує у позові, що у разі розірвання шлюбу, дитина проживатиме із нею, тим самим, Позивач констатувала, що сторони дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. У судовому засіданні із позовом погодився Відповідач, жодного заперечення щодо обставин, викладених у позові, від нього не надійшло, у тому числі, щодо того, що з ким, у разі розірвання шлюбу, проживатиме їх дитина. При цьому, ні Позивач ні Відповідач, з приводу вказаної вимоги жодного доказу у судовому засіданні не подавали. З огляду на викладене, оскільки судом не встановлено наявності між сторонами спору в частині щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], суд приходить до висновку про безпідставність позову, у зв'язку з чим у задоволенні позову в цій частині відмовляє. На підставі статтей 160, 161 Сімейного кодексу України, статті 15 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial