Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

10 квітня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, встановлення укладення договору купівлі-продажу, визнання права власності на 12 частину квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що 06 вересня 1991 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], від шлюбу дітей не мають. З самого початку подружнього життя, вони мали намір придбати квартиру, знайшли квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вона довіряла чоловіку, тому, у переговорах щодо умов договору з продавцем [PERSON] вона не приймала участі, оформленням займався її чоловік, який повідомив про ціну квартири - 22 634 грн. 05 квітня 2002 року чоловік взяв гроші для укладення договору купівлі-продажу, повідомив її, що купив вищезазначену квартиру, вона та відповідач [PERSON] переїхали в зазначене житло, проживали в ньому. 11 липня 2011 року вона та відповідач перестали підтримувати шлюбні відносини, а в березні 2012 року їй стало відомо, що її чоловік та [PERSON] уклали щодо квартири не договір купівлі-продажу, а договір дарування. Вона вважає, що договір дарування є удаваним, оскільки між сторонами був фактично укладений договір купівлі-продажу. У відповідності до ст. 60 СК України, майно, яке придбане в шлюбі, є спільною сумісною власність подружжя, в разі поділу майна, у відповідності до ст. 70 СК України, частки чоловіка та дружини є рівними. В зв'язку з наведеним, посилаючись на ст.ст. 235 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 70 СК України, [PERSON] просила суд: -визнати договір дарування, укладений 05 квітня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] - удаваним. -визнати, що 05 квітня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, -визнати за нею, [PERSON] право власності на 12 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилалися на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просили суд задовольнити вимоги. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилався на те, що між [PERSON] та ним був укладений договір дарування, дружина знала про це. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання позов не визнав, посилався на те, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно був укладений договір дарування, позивачу [PERSON] було про це відомо, в зв'язку з чим, просив відмовити в задоволенні позову, крім того, просив суд застосувати наслідки пропуску позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, в своїй заяві від 02.04.2012 року посилався на те, що між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, але, з метою зменшення витрат при укладенні угоди, нотаріально був оформлений договір дарування. В своїх письмових поясненнях від 28.10.2013 року [PERSON] посилався на те, що він подарував квартиру [PERSON], а вже на наступний день після укладення угоди [PERSON] подарував йому 2 950 доларів США. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 06 вересня 1991 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відміткою в паспорті позивача (а.с.5), та не заперечувалося сторонами. 05 квітня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар квартиру загальною площею 32 кв.м., житловою площею 13,90 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], договір посвідчений нотаріально. (а.с.6) Оскільки оспорюваний договір був укладений у 2002 році, до правовідносин повинні застосовуватися норми Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, який діяв на зазначений період часу. У відповідності до ст. 243 ЦК України (в редакції 1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. В той же час, судом встановлено, що 06 квітня 2002 року [PERSON] отримав від [PERSON] 2 950 доларів США за продану ним квартиру по [ADDRESS], що підтверджується розпискою [PERSON] (а.с.33) У відповідності до ст. 41 ЦК України (в редакції 1963 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав або обов'язків. Згідно до ч.2 ст. 58 ЦК України ( в редакції 1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Оскільки [PERSON] передав майно у власність [PERSON] не безоплатно, отримав за квартиру грошові кошти, суд приходить до переконання, що договір дарування є удаваним. У відповідності до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки, як зазначалося вище, [PERSON] передав майно у власність [PERSON], а останній, в свою чергу передав [PERSON] за майно грошові кошти, між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, а тому, до правовідносин повинні застосовуватися правила, які регулюють договір купівлі-продажу. В зв'язку з вищенаведеним, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В заперечення позовних вимог представник позивача посилався на пропуск [PERSON] позовної давності, в зв'язку з чим, суд приходить до наступного. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межа якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. У відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В той же час, згідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивач [PERSON] не була стороною договору, їй стало відомо про укладення договору дарування тільки у 2012 році з відповіді Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації», відповідачі не надали суду доказів того, що [PERSON] знала про договір дарування, суд приходить до переконання, що позовна давність нею не пропущена. Відповідно до ст.ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Враховуючи те, що спірне нерухоме майно було придбане подружжям [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя. У відповідності до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними., якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом не встановлено наявності між подружжям домовленості щодо спірного майна та шлюбного договору. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що частки майна подружжя є рівними, тому, за кожним з них необхідно визнати право власності по 12 частці спірного нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. На підставі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно наданих квитанцій, позивач поніс судові витрати в сумі 226,36 грн., які підлягають стягненню з відповідача [PERSON]. Враховуючи викладене,

Outcome: approved