Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

11 липня 2019 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за договором іпотеки PCL-302/358/2007 від 24.10.2007 року № 13112, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-302/358/2007 від 24.10.2007 року, укладеного із Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», в розмірі 553 089,36 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 549 870,36 грн, судовий збір - 3 219 грн, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною за процедурою, яка передбачена ЗУ «Про виконавче провадження», на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП Банк», який в свою чергу відступив права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», укладено кредитний договір № ML-302/358/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 54889,00 Швейцарських франків з кінцевим терміном повернення 24 жовтня 2022 року, а позичальник зобов`язався в порядку, передбаченому умовами кредитного договору, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки PCL-302/358/2007, який посвідчений 24 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим номером 13112. Відповідно до вказаного договору в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві власності. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2012 року у справі № 436/4057/12 з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № ML-302/358/2007 від 24.10.2007 року в розмірі 553 089,36 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 549 870,36 грн, судовий збір - 3 219 грн. Відповідно до довідки № 269 від 04.07.2019 року зазначена заборгованість не погашена. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 липня 2019 року визначено головуючим суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області - суддю Сороку О.В. 04 жовтня 2019 року ухвалою суду відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак надавши заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів у справі, вимоги позову підтримує та просить його задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа в судове засідання не з`явився, повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позову, а також докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності та достовірності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 жовтня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП Банк», який в свою чергу відступив права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», укладено кредитний договір № ML-302/358/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 54889,00 Швейцарських франків з кінцевим терміном повернення 24 жовтня 2022 року, а позичальник зобов`язався в порядку, передбаченому умовами кредитного договору, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом (а.с. 8-12; 19-40). З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки PCL-302/358/2007, який посвідчений 24 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим номером 13112. Відповідно до вказаного договору в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві власності (а.с. 14-18). У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору № ML-302/358/2007 від 24.10.2007, рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2012 року у справі № 436/4057/12 з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № ML-302/358/2007 від 24.10.2007 року в розмірі 549 870,36 грн, а також судовий збір в розмірі 3 219 грн. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 41). Відповідно до довідки № 269 від 04.07.2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором ML-302/358/2007 від 24.10.2007 [PERSON] в розмірі: тіло кредиту 444 673,97 грн, відсотки - 66 136,39 грн та пеня - 39 060 грн не погашена (а.с. 42). 28 травня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у відповідності до статей 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відчужив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитний портфель (а.с. 19-35). В подальшому, між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення прав вимоги, посвідчений 07 червня 2010 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відповідно до умов якого та на підставі укладеного Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних клієнту за Договорами забезпечення кредитних договорів з правом звернення стягнення на заставлене майно (а.с.36-40). Згідно з Додатком № 1 до цього договору до кредитного портфелю входить право вимоги, в тому числі, за кредитним договором № ML-302/358/2007 від 24.10.2007 року в розмірі 553 089,36 грн та за договором іпотеки № PCL-302/358/2007 від 24 жовтня 2007 року (а.с. 38, 40). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру Заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна за № 158113490 від 01.03.2019 року вбачається, що будинок, загальною площею 41,9 кв.м. розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 2500 кв.м., кадастровий номер 1223285500:03:005:0040, розташована за адресою: [ADDRESS] належать на праві приватної власності - [PERSON] (на підставі договору дарування ВАР № 307824 р.№1334 від 06 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського нотаріального округу Монашко Н.П.) На зазначене нерухоме майно відповідно до номеру обтяження 5896110 від 24.10.2007 року накладено заборону на нерухоме майно; за № 5896263 від 18.06.2010 внесені відомості до реєстру іпотек, відповідно до якого іпотекодержателем є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (а.с. 43-49). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За положеннями ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, до позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права щодо вимоги заборгованості за кредитним договором № ML-302/358/2007 від 24 жовтня 2007 року та за договором іпотеки № PCL-302/358/2007 від 24 жовтня 2007 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України, встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Звертаючись до суду з даним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надало довідку щодо суми заборгованості за кредитним договором за№ 269 від 04.07.2019 року, з якої вбачається, що [PERSON] має заборгованість за кредитним договором ML-302/358/2007 від 24.10.2007 в розмірі: тіло кредиту 444 673,97 грн, відсотки - 66 136,39 грн та пеня - 39 060 грн (а.с. 42). На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Таким чином, загальна заборгованість за тілом кредиту та відсотками становить 549 870,36 грн. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі ст.12 цього Закону, в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Звертаючись до суду з позовними вимогами ТОВ «ОТП Факторинг Україна» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов`язань, забезпечених іпотекою, та просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». За змістом ч.1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Частиною 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку» визначено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. Велика Палата Верхового Суду в постанові від 21 березня 2018 року (справа № 235/3619/15-ц) дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. З огляду на викладене, суд вважає за можливе визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки згідно Закону України «Про виконавче провадження» з початковою ціною продажу предмету іпотеки, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, звернувши стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-302/358/2007 від 24.10.2007 в розмірі 549 870,36 грн, тому як розмір судового збору в сумі 3219 грн - не входить до розміру заборгованості за вказаним кредитним договором. А тому в іншій частині позовних вимог - належить відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial