Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

12. 09. 2014 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої особи - дочки [PERSON] за межі України без згоди її батька - [PERSON], у період з 01. 10. 2014 по 31. 12. 2014 та з 01. 06. 2015 по 30. 08. 2015. До судового засідання позивач не з'явилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій позовні вимоги підтримала. Просила задовольнити позов. Відповідач та до судового засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся вчасно, причин неявки суду не повідомив, відповідних заяв та документів суду не надавав. Справа відповідно до ст. 224 ЦПК України розглянуто за його відсутності. Суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи. Представник служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради до судового засідання не з'явився, суду надав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності та прийняти рішення у справі з урахуванням інтерів дитини. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 08. 11. 2006 по 28. 02. 2011. Під час шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON], [INFO] Позивач має намір виїхати з дитиною до інших країн світу на відпочинок та оздоровлення. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України право на вільний самостійний виїзд за межі України має фізична особа, яка досягла шістнадцяти років. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Ні у СК України, ні у ЦК України не передбачені підстави для вирішення питання про надання такого дозволу за відсутності згоди одного з батьків та його супроводу. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків необхідно керуватися положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 р., Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724, якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків. У судовому рішенні має бути посилання на п. 2 зазначеного Закону, на пункти 2, 4-2 Правил перетинання державного кордону та пункти 16, 23 Правил оформлення паспорта. У резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон і про надання дозволу на оформлення проїзного документа на дитину. Слід звернути увагу судів на те, що відсутністю згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон визнаються не лише випадки його заперечень проти виїзду, а й випадки відмови вчинити відповідні дії нотаріального характеру, неможливість отримати згоду, коли його місце перебування невідомо або існують інші ускладнення у спілкуванні (наприклад, перебування одного з батьків за межами України). Зважаючи на те, що підставою розгляду судом справ зазначеної категорії є наявність спору між батьками з приводу виїзду дитини за кордон, необхідно звертати увагу на наявність у позовній заяві відомостей про ставлення відповідача до виїзду дитини за кордон. Під час вирішення питання про отримання дозволу на виїзд дитини за кордон між батьками фактично виникає спір про право, зокрема про право одного з батьків на участь у вихованні дитини, про місце проживання дитини, до якого ст. 29 ЦК України відносить і місце, де особа тимчасово або переважно проживає. Оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, то відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою. На підставі ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування має надавати суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини, з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків. За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Враховуючи зазначену вимогу, суд у резолютивній частині рішення відповідно до наявних у справі документів зазначає державу, до якої можна здійснити виїзд на підставі наданого дозволу. Суд позбавлений можливості зазначення країни, до якої можна здійснити виїзд, оскільки позивачем не зазначено її найменування. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), із визначенням його початку і закінчення. Тому, приймаючи рішення про надання такого дозволу, суд має визначати його початок і закінчення відповідно до наданих позивачем документів. Оскільки під час розгляду спору між батьками дитини щодо її виїзду за кордон підлягають дослідженню як вимоги позивача щодо надання дозволу, так і заперечення відповідача, питання про мету виїзду має бути предметом розгляду у кожній справі для визнання заперечень поважними або ні. З цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати мету виїзду в резолютивній частині рішення. Позивачем не надано суду документів, які могли б містити докази мети та необхідності виїзду дитини закордон. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог, вказують на їх необґрунтованість та безпідставність. Позивачі іншого належними та допустимими доказами не довели, хоча за ст. 60 ЦПК України це є їхнім обов'язком. Твердження позивачів спростовуються доказами у справі, а відтак є безпідставними і жодними належними та допустимими доказами не обґрунтовано. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed