Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

11.02.2014 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] у якому просило стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість в розмірі 11\~681 грн. 99 коп. за кредитним договором від 22 листопада 2007 року, стягнути з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» та [PERSON] солідарно на користь банку 10 тис. грн., стягнути з [PERSON] судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. У березні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», у якому просила визнати недійсним договір поруки, укладений між банком та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», в особі філії «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова у забезпечення виконання її зобовязань за кредитним договором від 22 листопада 2007 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 11\~681 грн. 99 коп. за кредитним договором та судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. Стягнуто солідарно з [PERSON] та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 тис. грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині судового збору. Стягнуто з [PERSON] та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по 121 грн. 80 коп. з кожного. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Не погоджуючись з рішеннями першої та апеляційної інстанцій [PERSON] подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з проханням скасувати незаконні рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 12 жовтня 2016 року Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалено рішення у справі № 638/2098/14-ц, яким рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.06.2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 31.07.2014 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 01.06.2017 під час нового розгляду ПАТ КБ «ПриватБанк» подана заява про уточнення позовних вимог в якій позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 21\~681 грн. 99 коп. за кредитним договором б/н від 22.11.2007 року посилаючись на те, що згідно ч.2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу позивач має право протягом усього часу судового розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір між банком і клієнтом б/н від 22.11.2007 року укладено відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», що діяв на підставі Ліцензії НБУ №22 від 29.07.2009 року. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. Судовим наказом від 15.03.2010 року, виданого Червонозаводським районним судом міста Харкова по справі № 2-н-86/10 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 16 018 грн. 37 коп. Оскільки рішення тривалий час боржник не виконував, банк нарахував штрафні санкції за період з 16.03.2010 року по 30.12.2013 року. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутності його та відповідача. З позовними вимогами не згоден, просив суд відмовити у позові. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності до ст.ст. 13, 81\~ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до договору від 22 листопада 2007 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 11 тис. грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на три роки з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки до листопада 2010 року. Частиною першою статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598\~ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Позика. Кредит. Банківський вклад ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049\~ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачем було порушено зобов'язання, встановлені кредитним договором, не було своєчасно повернуто кошти. Судом встановлено, що більше ніж чотири роки тому назад спір між сторонами вже було вирішено. ПАТ КБ «ПриватБанк» до закінчення дії кредитного договору подав заяву до Червонозаводського районного суду міста Харкова про розірвання договору та дострокове повернення кредиту. 15.03.2010 року суддею Червонозаводського районного суду м. Харкова Єгупенко В.В. по справі № 2-н-86/10 за заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON], відповідно до ст.ст. 526, 546, 611, 622 Цивільного кодексу України, ст.ст. 95, 96, 99, 103 Цивільногопроцесуального кодексу України (у редакції станом на час винесення рішення) договір від 22.11.2007 року розірвано та видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 16018,37 грн., судовий збір у розмірі 80,09 грн., витрат на ІТЗ розгляду цивільних справ у розмірі 30,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 1042,80 грн. У суму заборгованості у розмірі 16018,37 грн., згідно розрахунків, які надані до матеріалів справи № 638/2098/14-Ц увійшли не тільки сума поточної та простроченої заборгованості («тіло кредиту»), а і сума нарахованих та прострочених процентів, штрафних санкцій (пені), комісій тощо, тобто всі нарахування по заборгованості станом на час винесення рішення видачі судового наказу. Тобто, такими діями банк змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Статтею 1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що наявність судового рішення (судового наказу) про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині був змінений кредитором, виходячи з того, що строк дії договору змінився вимогою про дострокове повернення кредиту (судовим наказом про стягнення заборгованості). У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Тобто, в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора зобов'язання відповідача не припиняється, але змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених договором. Звернення до суду з заявою та отримання судового наказу про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення до суду з позовом (заявою про видачу судового наказу), вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Судовий наказ від 15.03.2010 року, виданий Червонозаводським районним судом міста Харкова по справі № 2-н-86/10 про стягнення заборгованості з відповідача засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 256 ЦК України- позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду. Строки позовної давності мають загальний характер. Вони поширюються на всі правовідносини, крім випадків, передбачених законодавством. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і не залежить від субєктивного складу відносин та розповсюджується, зокрема, на кредитні правовідносини. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною першою статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати\~ кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто\~пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення\~ обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.\~\~ Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2007 року подано до Дзержинського районного суду міста Харкова майже через чотири роки після отримання судового наказу, виданого Червонозаводським районним судом міста Харкова та закінчення дії кредитного договору. Розрахунок банку до уточненої позовної заяви виходить за межі дії договору та кредитної картки. Судом установлено, що із заявою про видачу нової картки відповідачка не зверталася, тому це не дає право банку нараховувати проценти за користування кредитними коштами у розмірі передбаченому договором. Якщо за рішенням про стягнення заборгованість за кредитним договором не виконано зобов'язання, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, пені. Зазначена правова позиція висловлена у постановах [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 №444/9519/12 та від 04.07.2018 №310/11534/13-ц. З урахуванням викладено суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Outcome: dismissed