Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

12.06.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав. У заяві позивач зазначила, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], але ніякої матеріальної допомоги не надає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню і вихованню своєї дитини. Просила позбавити його батьківських прав, посилаючись на положення ст. 164 Сімейного Кодексу України. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. Третя особа - представник Органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради у судовому засіданні вважав доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], по відношенню до дитини, [PERSON], [INFO]. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу у них [INFO] року, народилася дочка [PERSON]. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02.09.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано. У судовому засіданні встановлено, що на теперішній час неповнолітня дитина проживає разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS] і знаходиться на її утриманні. Відповідач [PERSON] ніякої матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини не надає, її вихованням не займається, аліменти не виплачує, жодних стосунків з дитиною не підтримує, її станом здоров'я не цікавиться. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована ) та ч.ч. 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі «6» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 51 Конституції України закріплений обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічна норма закріплена у статті 80 СК України, відповідно до якої батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, то вони можуть бути позбавленні батьківських прав. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON], ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, не обхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Виходячи з вище зазначених факторів, суд розцінює їх як ухилення відповідача від виховання своєї дитини, який свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. Також, вищезазначене підтверджуються висновком Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, які вважають доцільним в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], позбавити батьківських прав, відповідача [PERSON]. Таким чином суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 640 грн., сплачений останнім при подачі позовної заяви. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved