Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

11 листопада 2019 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про визнання її такою, що втратила право користуватися житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказав, що в даному житловому будинку, який належить йому на праві власності, зареєстрована [PERSON] , яка є дружиною його брата. З 2010 року відповідач [PERSON] фактично переїхала на інше місце проживання. Проте в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає, що змусило його звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] не з`явилися, представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала не заперечила відносно розгляду справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, на виклик в судове засідання не з`явилася, про причину неявки суд не повідомила, не подала відзив на позовну заяву, а тому відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , позивачу по справі, що підтверджується даними інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №199897099 від 11.02.2020 року. З січня 2010 року відповідач у житловому будинку позивача не проживає, проте продовжує бути зареєстрованою за вказаною адресою. Вказані обставини підтверджені актом про встановлення факту не проживання громадянки [PERSON] за місцем реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] та довідкою Білогірської селищної ради Білогірського району Хмельницької області №3667 від 06 листопада 2019 року . Свідки [PERSON] , [PERSON] в своїх письмових поясненнях підтвердили, що [PERSON] за місцем реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] , не проживає з 2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право власника на користування своєю власністю в повному обсязі передбачено і ст. 150 ЖК Української РСР, якою встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2 ст.107 цього Кодексу у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або інше жиле приміщення у тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користуватися цим жилим приміщенням з дня вибуття. Статтями 72, 108 ЖК встановлено, що визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням провадиться в судовому порядку. Відповідачка вибула із житлового будинку позивача на постійне проживання до іншого населеного пункту, не користується житловим приміщенням позивача більше року, докази того, що між відповідачкою та позивачем є інша домовленість про користування житлом, чи про поважність причин не проживання в житловому приміщенні позивача більше одного року відсутні. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved