Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

11.09.2020 позивач [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, за змістом якого просила визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] (а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12 червня 1992 року вона уклала шлюб з [PERSON] , від якого в них народилися двоє синів, відповідачі у справі: [PERSON] , 1993 року народження, та [PERSON] , 1995 року народження. Зазначає, що, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , вони придбали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу згаданої квартири від 22 вересня 1999 року, зареєстрованим 27 вересня 1999 року Бориспільським БТІ. Вказує, що квартира була зареєстрована на її колишнього чоловіка - [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 жовтня 2015 року їх шлюб з [PERSON] було розірвано, спільно нажите під час шлюбу вони не ділили. [INFO] [PERSON] помер. Його майно успадкували за законом в рівних долях батько померлого [PERSON] та двоє їх синів [PERSON] та [PERSON] , кожен з яких отримав у спадщину 1/3 від половини спірної квартири, інша половини квартири залишилася у власності позивача. Також зазначає, що [PERSON] відмовився від своєї долі спадщини на користь відповідача по даній справі [PERSON] , який став власником 1/3 частки квартири. Не погоджуючись з таким розподілом спадщини [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання за ним права власності на 2/3 спірної квартири, оскільки, на його думку спадщина була відкрита на всю квартиру. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року за [PERSON] визнано право власності на 1/3 спірної квартири, в інший частині позовних вимог суд відмовив, оскільки визнав відкриття спадщини лише на половину квартири, яка належала спадкодавцю. Ухвалою від 14 вересня 2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.22-23). 05.10.2020 відповідач [PERSON] подав заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі (а.с.34). 08.12.2020 до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Білана Р.Г. (а.с.35-38). Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] були припинені, приблизно, з 2013 року [PERSON] почала проживати з [PERSON] . Вказує, що спірна була придбана за ціною 27000гривень 00 копійок, та що для придбання вказаної квартири були використані кошти, отримані від продажу [PERSON] та його батьками: [PERSON] та [PERSON] , - належної їм квартири, за адресою [ADDRESS] . А саме, зазначає, що вказаний продаж було здійснено за день до придбання спірної квартири, за Договором купівлі-продажу квартири від 21.09.1999 року, посвідченим [PERSON] , державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори, та зареєстрованим в реєстрі за № 2у-3297, за ціною 30171 гривень 00 копійок. Причиною продажу була неможливість подальшого спільного проживання в одній квартирі [PERSON] і [PERSON] (батьків чоловіка) з [PERSON] і [PERSON] через напружені стосунки батьків чоловіка з невісткою ( [PERSON] ). Також вказує, що решта грошових коштів, отриманих від продажу спільної квартири, була використана батьками чоловіка для придбання однокімнатної квартири [ADDRESS] , що було здійснено за 1700 гривень, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 21.09.1999 року, посвідченого Конончук Т.В., державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори, та зареєстрованого в реєстрі за №2у-3303. Крім того, зазначає, що знаючи, що придбання [PERSON] спірної квартири було здійснене за кошти, отримані ним від продажу належної йому та батькам квартири, фактично за майно, яке належало йому до одруження та подароване йому батьками для придбання спірної квартири, [PERSON] , ні під час розірвання шлюбу, ні після його розірвання за життя [PERSON] , а також за життя його батька жодного разу не претендувала на поділ вказаної квартири, як спільної сумісної власності подружжя, ні в судовому, ні в позасудовому порядку. Звертають увагу, що після смерті [PERSON] позивач подавала до Бориспільської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а не заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. 18.01.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, за змістом якого позивач не визнає, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані від продажу квартири батьками померлого спадкодавця. Вказує, що позивач була особисто присутня при розрахунках під час укладання всіх трьох згаданих договорів купівлі-продажу квартир, під час яких не було зазначених в клопотанні відповідача свідків. Зазначає, що, хоч квартира була зареєстрована на ім`я чоловіка, вона стала їх з [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що за час шлюбу і після його розірвання [PERSON] не заперечував і не оспорював їх спільної сумісної власності на квартиру, а саме, що після їх розлучення 6 жовтня 2015 року до смерті [PERSON] 22 листопада 2018 року минуло три роки та півтора місяці, що свідчить про пропущення ним терміну позовної давності для розділу спільного майна. Ухвалою суду від 11.03.2021 судом було витребувано з Київського обласного державного нотаріального архіву копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.118-119). Ухвалою суду від 11.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.123). 22 липня 2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом БилінимР.Г. подано клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог, вказавши, що позивачка припинила проживати у спірній квартирі з 2013 року, обравши проживання з іншим чоловіком, а тому з 2013 року втратила можливість проживати у вказані квартирі, а тому саме позивачем порушений строк позовної давності (а.с.152). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов повністю підтримав, відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували з наведених у відзиві підстав. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 червня 1992 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] (а.с.8). У подружжя [PERSON] та [PERSON] народилися двоє синів, відповідачі у справі: [PERSON] , 1993 року народження, та [PERSON] , 1995 року народження, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, долученими до спадкової справи, копія якої була витребувана судом (а.с.86,100). У період шлюбу подружжя [PERSON] та [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 вересня 1999 року, реєстровий №2338, зареєстрованим 27 вересня 1999 року Бориспільським БТІ (а.с.11, 157). За змістом вказаного договору покупцем квартири є колишній чоловік позивача [PERSON] (а.с.11). Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року (справа №359/4597/15-ц) за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб було розірвано. Рішення суду набуло законної сили 02 листопада 2015 року (а.с.12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.13). Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняли відповідачі: [PERSON] , 1993 року народження, та [PERSON] , 1995 року народження, що підтверджується заявами спадкоємців, які містяться у спадковій справі, яка була відкрита щодо майна померлого спадкодавця [PERSON] (а.с.79,98). Також встановлено, що спадкоємець першої черги - батько померлого [PERSON] , [INFO] , 11 травня 2019 року нотаріально посвідчив та 17 травня 2019 року подав до Бориспільської міської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини на користь сина спадкодавця [PERSON] , [INFO] , його онука, та відповідача у справі (а.с.94). Той факт, що позивач [PERSON] також 16.05.2019 подала заяву про прийняття спадщини після померлого колишнього чоловіка [PERSON] (а.с.90), не має жодних правових наслідків та значення, оскільки, як визнано позивачем та вбачається з досліджених письмових доказів, зокрема тих, що містяться у спадковій справі №145/2019, відкритій у Бориспільській міській державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON] (а.с.78-111), яка долучена до матеріалів справи, позивач [PERSON] не є спадкоємцем за законом померлого, оскільки на момент смерті спадкодавця не перебували з ним в родинних відносинах та не проживала з ним однією сім`єю та не перебувала на його утриманні, а також не є спадкоємцем за заповітом, оскільки заповіту спадкодавець не залишив. Постановою державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бровченко С.О. від 31 липня 2019 року було відмовлено спадкоємцю [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, яке належить померлому [INFO] його батькові [PERSON] , у зв`язку з тим, що не було надано правовстановлювального документа на нерухоме майно (квартира [ADDRESS] ) (а.с.104). З долучених до матеріалів справи судових рішень встановлено, що в серпні 2019 року відповідач у даній справі [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом (справа №359/7769/19) з вимогою : визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року було частково задоволено позов та визнано за [PERSON] у порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] (а.с.14-15). Проте дане рішення не набрало законної сили, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року було зупинено провадженні у вказаній цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі у даній цивільній справі №359/7103/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності (а.с.55-58). Суд звертає увагу, що право власності на спірну квартиру було набуто спадкодавцем [PERSON] у період шлюбу з позивачем [PERSON] у травні 1999 році, тобто правові відносини, що виникли у зв`язку з набуттям права власності були врегульовані Кодексом законів про шлюб та Законом України «Про власність». Відповідно вимог ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення містилися в ст.16 Закону України «Про власність», що був чинний на момент придбання майна. За змістом ч.2 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В силу вимог ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Крім того, відповідно вимог ч.ч.1-3 ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Зважаючи на вищенаведені вимоги сімейного та цивільного законодавства, чинного на період набуття права власності на спірну квартиру, що увійшла до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , така квартира є спільним майном колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] .. Щодо доводів відповідача [PERSON] , що спірна квартира була придбана померлим спадкодавцем [PERSON] за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, що перебувала у спільній частковій власності померлого спадкодавця [PERSON] та його батьків [PERSON] та [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] (а.с.39), слід зазначити наступне. Сам факт продажу вищевказаної квартири за ціною продажу 30170 гривень (а.с.39), що мав місце 21 вересня 1999 року, тобто напередодні купівлі-продажу спірної квартири, свідчить про те, що частка померлого співвласника - спадкодавця [PERSON] становила 1/3 частину тобто 10 056 гривень 67 копійок (30170/3). При цьому вартість придбаної 22 вересня 1999 року спірної квартири відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу становила 27000 гривень (а.с.157). Отже, навіть за умови, що померлий спадкодавець [PERSON] вклав отриману ним від продажу квартири в м.Києві суму коштів, відповідно до частки у праві власності, які є рівними, у разі, якщо таки частки прямо не визначені у правовстановлювальному документі, ця сума становила менше ніж половину вартості придбаної спірної квартири в м.Борисполі. Проте, такі твердження є виключно припущеннями відповідач та його представника, оскільки належних, допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана на кошти, отримані від продажу квартири в м.Києві, суду надано не було. Не може бути таким належним доказом та обставина, що батьками померлого чоловіка позивача [PERSON] та [PERSON] в день продажу квартири в [ADDRESS] була придбана квартира в [ADDRESS] , вартістю 1700 гривень (а.с.40). Оскільки будь-яких належних і допустимих доказів того, що решта коштів, отриманих батьками померлого спадкодавця була йому подарована, а в подальшому використана для придбання спірної квартири, суду надано не було. Так, в силу вимог ст.244 Цивільного кодексу Української РСР, що була чинна станом на вересень 1999 року, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Отже, єдиним належним і допустимим доказом щодо дарування коштів були б нотаріально-посвідчені договори дарування, проте такі договори відсутні. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на ас фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Суд звертає увагу, що сам спадкодавець [PERSON] право спільної сумісної власності позивача на спірну квартину не оспорював, зокрема з позовом щодо визнання набутої під час шлюбу квартири його особистою приватною власністю, а також з позовом про поділ квартири та збільшення розміру його частки у праві власності на квартиру, до позивача не звертався. І ця обставина сторонами не заперечується. Таким чином спір про право виник виключно після смерті колишнього чоловіка позивача [PERSON] , у зв`язку з тим, що право спільної сумісної власності подружжя позивача та її колишнього чоловіка - померлого спадкодавця на спірну квартиру не визнається, оспорюється, одним із спадкоємців - відповідачем [PERSON] . Суд звертає увагу, що законодавець не пов`язує факт розірвання шлюбу або проживання подружжя окремо, з початком строку позовної давності. Так, в силу вимог ст.72 Сімейного кодексу України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Наведене також свідчить про те, що строк позовної давності позивачем не порушений, оскільки про порушення свого права позивач дізналася після звернення відповідача [PERSON] з позовом у вищевказаній цивільній справі №359/7769/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Згідно з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містилися у вищенаведеній ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України. В силу вимог ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахування викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявленого позову, у зв`язку з чим заявлена позовна вимога підлягає задоволенню, а саме: за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на належну їй Ѕ частку у квартирі [ADDRESS] , - яка є спільною власністю подружжя позивача [PERSON] та її колишнього чоловіка - батька відповідачів [PERSON] , який помер [INFO] та залишив спадщину, яка , зокрема складається, з належної йому Ѕ частини спірної квартири. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3408 гривень 55 копійок (а.с.1) підлягають стягненню в рівних частках з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved