Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

12.09.2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( надалі за текстом Банк) звернулося у суд з позовом до [PERSON], у якому просило\~стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 40621,67грн. В обґрунтування позову зазначило, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP35880999 від 21.05.2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 2896,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Взяті на себе зобовязання за Кредитним договором №DNH4KP35880999 від 21.05.2006 року Банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси. Відповідач до теперішнього часу не виконав взяті на себе зобов'язання, в звязку з чим\~ Банк змушений був звернутися до суду з позовом. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2014 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON]\~ про стягнення заборгованості задоволено. Суд вирішив: стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KP35880999 від 21.05.2006 року, яка складається з наступного: 1919,42 грн. - заборгованість за кредитом; 11981,44 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 24310,25 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1910,56 грн. - штраф (процентна складова), а всього у розмірі 40621 грн. 67 коп., та судовий збір у розмірі 406,22грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року, заяву [PERSON] про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду, залишено без задоволення. Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції від 16 грудня 2014 року [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає заочне рішення незаконним та просить його скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Вважає, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи та не сприяв повному, обєктивному і неупередженому розгляду справи. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при вирішені питання про стягнення заборгованості за кредитним договором, порушив її процесуальні права, розглянув справу за її відсутності, вона була позбавлена права на судовий захист, а саме не мала можливості надавати докази, давати пояснення, що на думку [PERSON] необхідно було врахувати суду першої інстанції при ухвалені рішення. Також зазначила, що вона дійсно 07 грудня 2005 року уклала з Банком кредитний договір №01\\1Н4КР85450516 для придбання двох мобільних телефонів загальною вартістю 998 грн. які вона отримала особисто від ФОП [PERSON] про що був оформлений акт прийому-передачі товару. Вказаний кредит вона повністю виплатила. Кредитний договір №DNH4KP35880999 від 21 травня 2006 року для придбання мобільних телефонів з Банком вона не укладала та не підписувала, тобто підпис проставлений в цьому договорі їй не належить. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заперечувала проти апеляційної скарги, просила її відхилити, рішення суду залишити без змін. Відповідач підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, просила її задовольнити. Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які зявилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке. У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги Банку у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] взяті на себе кредитні зобовязання перед Банком не виконала, а тому станом на 07.08.2014 року у останньої виникла\~ заборгованість у розмірі\~ 40621,67 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1919,42 грн.; заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 11981,44 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 24310,25 грн.; штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн.; штраф (процентна складова)\~у розмірі 1910,56 грн. Однак, з таким висновком у повному обсязі судова колегія погодитися не може. Судовим розглядом встановлено, що 21 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]Г було укладено Кредитний договір №DNH4KP35880999, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 2896,40 грн. зі сплатою 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На підставі актового запису про шлюб № 171 від 03.03.2013 року, відповідачу [PERSON] після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище «Кіршмар». [PERSON] під час оформлення Кредитного договору була ознайомлена з його умовами, про що свідчить її особистий підпис на заяві та Умовах надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». Згідно умов укладеного кредитного договору, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. ПАТ КБ «ПриватБанк» взяті на себе зобовязання по договору № DNH4KP35880999 від 21.05.2006 року виконав надавши [PERSON] кредитні ресурси у розмірі 2896,40 грн., що підтверджується матеріалами справи. Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Згідно зі ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. У ч. 1\~ст. 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до \~ст. 6\~цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до ст. 599, ч. 1 ст. 625 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно\~з\~ч. 1\~ст. 536 ЦК\~України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за кредитним договором та існування за ним заборгованості, проте не врахував усі обставини справи у їх сукупності та визначаючи заборгованість по пені та штрафу не перевірив чи не є це подвійна відповідальність. Так, умовами кредитного договору передбачено застосування пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по кредиту та сплату штрафу, як виду цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Так, відсутні підстави для стягнення з відповідача нарахованого Банком штрафу у загальному розмірі 2410 грн. 56 коп. через застосування кредитором подвійної відповідальності за одне й теж порушення, а тому судова колегія приходить до висновку про відмову у задоволені цієї вимоги. Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню підлягає сума заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.03.2011 року у загальному розмірі 38211 (тридцять вісім тисяч двісті одинадцять) грн. 11 коп., яка складається з: -заборгованості за кредитом у розмірі 1919 (одна тисяча девятсот девятнадцять) грн. 42 коп.; -заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 11981 (одинадцять тисяч девятсот вісімдесят одна) грн. 44 коп.; -заборгованості за пенею у розмірі 24310 (двадцять чотири тисячі триста десять) грн. 25 коп. Посилання [PERSON] на ту обставину, що вона не підписувала Кредитний договір №DNH4KP35880999 від 21 травня 2006 року не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Відповідач не надала відповідних належних доказів до матеріалів справи, які б підтверджували фактичні данні, що, як на її думку, проставлений підпис у Кредитному договорі їй не належить. Відповідно до ст. ст.10, 11, 60 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи,а кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, у тому числі з подання доказів і розподілу тягаря доказування; попереджає осіб, які беруть участь у справі, про можливі наслідки здійснення або нездійснення ними процесуальних дій; у випадках, передбачених процесуальним законом, робить особам, які беруть участь у справі, з їх клопотань сприяння у поданні доказів. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.143 ЦПК України). Матеріали справи свідчать, що у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року у справі призначалась судова-почеркознавча експертиза, висновок з якої за повідомленням експерта ХНДІСЕ імені [PERSON] за № 7214 від 20.07.2017 року надати не виявилось можливим, у звязку несплатою відповідачем вартості робіт по її проведенню. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч. 1ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Отже, відповідач у порушення вимог ч. 3 ст. 10, ст. 27 та ч. 2 ст. 60 ЦПК України, не зважаючи на сприяння судом апеляційної інстанції всебічному і повному зясування обставин справи, не довела обставин, на які посилалася в апеляційній скарзі, як на підставу своїх заперечень проти позову. Таким чином, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за договором кредиту. В частині стягнення судових витрат судове рішення відповідає положенням ст.ст.79, 88, 214 ЦПК України, а тому підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial