Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

11.08.2017 року позивач [PERSON]Л звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. В обґрунтування позову зазначив, що 03.01.2013 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №008041, відповідно до якого відповідач зобовязався придбати, зареєструвати та передати у користування позивача транспортний засіб, а позивач сплатити передбачені договором лізингові платежі. 31.01.2013 року, після виконання передбачених договором умов, позивач отримав у користування автомобіль марки ВАЗ 211340, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов №ХТА211340С5125881, двигун №5727201, обєм двигуна 1596 куб.см, вартістю 60 900.00 грн.. У період з 03.01.2013 року по 12.01.2015 року позивач здійснив сплату всіх передбачених договором лізингових платежів, що підтверджується актом приймання/передачі товару від 12.01.2015 року, відповідно до якого ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» пітвердила, що не має до позивача жодних претензій. Проте отримавши пакет документів, що дає можливість зняти з обліку транспортний засіб та оформити право власності на нього, зясувалось, що автомобіль [NUMBER], знаходиться під арештом відповідно до постанов Печерського районного відділу ДВС м.Києва від 19.08.2016 року, Деснянського районного відділу ДВС м. Києва від 25.04.2016 року та Білозерського районного відділу ДВС в Херсонській області від 13.09.2016 року. Зазначає, що дана обставина перешкоджає йому реалізувати своє законне право власності на майно, що перебуває у нього в користуванні з 31.01.2013 року. В судовому засіданні представник позивача проти заочного ішення не заперечував, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про день місце та час розгляду справи сповіщений вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача в судове засідання, на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України (а.с. 105). Представник Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва та представник Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, в судове засідання не зявились, направили до суду письмові клопотання, в яких просять розглянути справу без їх участі. Представник Печерського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про день місце та час розгляду справи сповіщений вчасно та належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 107). Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, про що заявив в судовому засіданні. За такого суд вважає можливими ухвалити у справі заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного. Виходячи із змісту ст. 387, 395, 396 ЦК України, власник або особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту, а умовою задоволення матеріально-правових вимог позивача має бути встановлення факту належності позивачу права на спірне майно та безпідставність включення цього майна до опису майна боржника та накладення на нього арешту. З письмових матеріалів справи вбачається, що 03.01.2013 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та [PERSON] укладений договір фінансового лізингу №008041, предметом якого (п.1.1 Договору) є автомобіль ВАЗ-21134-110-42 (а.с. 16-22). Предмет Договору є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на Лізингоодержувача (п.1.5). Відповідно до п. 5.1, п. 5.2 Договору, лізингоодержувач має право користуватись предметом Лізингу згідно з його призначенням та зобовязаний за власний рахунок утримувати предмет лізингу в належному та робочому стані. Лізингоодержувач, за обовязкової умови сплати у повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, має право придбати у власність предмет лізингу за окремо укладеним Договором купівлі-продажу (п.9.1 Договору). Як вбачається з долучених копій платіжних доручень, позивач в період з 03.01.2013 року по 24.12.2014 року включно, належним чином виконував умови Договору лізингу, вносячи чергові платежі та сплативши всього на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 91 593.73 грн. (а.с. 6-12). У звязку з належним виконанням договору лізингу сторони 02.02.2015 року склали Акт приймання-передачі товару за Договором Фінансового Лізингу №008041 від 03.01.2013 року, в якому зазначили, що підписання акту є свідченням того, що сторони не мають будь-яких майнових та немайнових претензій одна до одної (а.с. 5). 02.02.2015 року між сторонами був укладений Договір купівлі-продажу транспортного засобу за яким Продавець ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» передала у власність Покупця [PERSON] транспортний засіб: автомобіль марки ВАЗ 211340, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов №ХТА211340С5125881, двигун №5727201, обєм двигуна 1596 куб.см, відповідно до попередньо укладеного договору фінансового лізингу №008041 від 03.01.2013 року та Акту приймання-передачі Предмета Лізингу від 02.02.2015 року (а.с. 4). Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона /продавець/ передає або зобовязується передати майно /товар/ у власність другій стороні /покупцеві/, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно /товар/ і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1 та 3 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Крім того, згідно з п.3) ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. У тексті договору повинні бути вказані його сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору. В Україні існує спеціальний порядок купівлі-продажу транспортних засобів, який регламентується Законом України «Про дорожній рух» та постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, якою затверджений «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». Зокрема, ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено обов'язкову реєстрацію транспортного засобу при укладанні угоди щодо його придбання. Пунктами 2, 7, 8 вказаного вище Порядку передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обовязковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Як передбачено цим Порядком, юридичні та фізичні особи або їх представники зобовязані зареєструвати транспортні засоби протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують його особу, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів та правомірність придбання транспортного засобу. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, копія рішення суду, довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, акт приймання-передачі транспортних засобів, вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію транспортних засобів, договір фінансового лізингу. Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу /технічний паспорт/ з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Зясувавши обставини справи суд вважає, що сторони дотримались всіх істотних умов під час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Однак позивач позбавлений можливості зняти з обліку вказаний транспортний засіб та оформити право власності, через накладення на нього арешту за відповідними постановами Печерського районного відділу ДВС м.Києва, Деснянського районного відділу ДВС м. Києва та Білозерського районного відділу ДВС в Херсонській області. Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 14.02.2018 року була постановлена ухвала про витребування доказів з зазначених відділів ДВС, а саме, постанов про відкриття виконавчих проваджень та виконавчих листів на підставі яких були відкриті виконавчі провадження про накладення арешту на автомобіль ВАЗ 211340, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 84). При цьому жоден відділ ДВС не повідомив суд, підстав, з яких був накладений арешт на спірний автомобіль. Так, Білозерський районний відділ ДВС повідомив, що виконавче провадження №51970255 перебуває на виконанні у Печерському РВ ДВС ГТУЮ м. Києва (а.с. 98). Представник Печерського РВ ДВС ГТУЮ м. Києва жодного разу на виклики суду не зявився, повідомлень або заперечень на адресу суду не направляв, судові повістки отримував вчасно, що підтверджується поштовими повідомленнями наявними в матеріалах справи (а.с.34, 56, 72, 92, 107). Відділ ДВС Деснянського районного управління юстиції у м.Києві 27.03.2018 року повідомив, що не в змозі надати запитувані документи, оскільки пошук в Автоматизованій системі здійснюється за ПІБ (фізичної особи), номеру виконавчого провадження або виконавчого документу (а.с. 110). Зважаючи на те, що жоден відділ ДВС, який накладав арешт на транспортний засіб ВАЗ 211340, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], не в змозі обґрунтувати свої дії, суд вважає, що підстави для подальшого перебування вказаного автомобіля під арештом, відсутні. Отже, відповідно до вимог ст. 210 ЦК України та п. 2 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, договір купівлі-продажу автомобіля підлягає державній реєстрації в органах ДАІ і є вчиненим з моменту такої реєстрації. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач поніс документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 640.00 грн., які, у звязку із задоволенням позову, підлягають стягненню з відповідача на його користь (а.с. 1).

Outcome: approved