Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

10 липня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що мати заявниці [PERSON], [INFO], померла 10.06.2017 року вдома, у м. Донецьк. Про це видано довідку про смерть № 182 від 10.06.2017 року. Звернулась до Краматорського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для того, щоб зареєструвати смерть матері. Але отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки подала лікарське свідоцтво про смерть від 10.06.2017 № 182, видане Центром первинної медико санітарної допомоги № 2 м. Донецька. Просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 10.06.2017 року та проживала на день смерті за адресою: м. Донецьк, вул. Первомайська, буд. 20, місце смерті України, м. Донецьк. Заявниця [PERSON] у судове засідання не зявилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Краматорського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проаналізувавши в сукупності представлені в справі докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Як вбачається з копії паспорту [PERSON], [INFO], уродженка с. Право-Усть-Кальджир Східно-Казахстанської області, зареєстрована за адресою: [INFO]. Як вбачається з копії довідки від 08.08.2016 року № 1426/73101 Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, заявниця [PERSON], [INFO], взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, [PERSON], [INFO], зареєстрував 28.12.1979 року шлюб з [PERSON], [INFO]. Після реєстрації шлюбу прізвище «Токарева» . 09 лютого 2004 року місцевим судом Ворошиловського району шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з копії свідоцтва про народження заявниці [PERSON], [INFO], її батьками є: батько [PERSON], мати [PERSON]. Факт смерті [PERSON], [INFO], підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 182 від 10.07.2017 року, видане Центром Первинної медико санітарної допомоги №2 м. Донецька та довідкою про причину смерті № 182 від 10.07.2017 року. Як вбачається з відмови у проведенні державної реєстрації смерті, 29.06.2017 року, заявниця [PERSON] зверталась до Краматорського міського ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для державної реєстрації смерті гр. [PERSON], яка померла 10.06.2017 року у м. Донецьк Донецької області. Однак, заявниці в реєстрації було відмовлено, натомість роз'яснено, що для зазначеної реєстрації необхідно надати лікарське свідоцтво про смерть встановленого Міністерства охорони здоровя України зразка, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Таким чином, факт смерті [PERSON] підтверджується наданими суду доказами. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вищевказані документи є недійсними і не створюють правових наслідків. Відповідно до роз'яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2016 року щодо застосування частини першої статті 257-1 ЦПК України, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, Грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справу порядку статті 257-1 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Outcome: approved