Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

10 липня 2017 року ТОВ «ЛІГОС УА» (надалі позивач) звернулося до суду із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про стягнення коштів, просило стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 116 967,60 грн., яка складається з суми основного боргу в розмірі 115 000,00 гривень, інфляційного збільшення боргу в розмірі 1495,00 грн. та три відсотки річних 472,60 грн., а також судовий збір в сумі 1754,5 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 21 вересня 2016 року на рахунок [PERSON] позивачем трьома платежами перераховано кошти в сумі 115000,00 грн. в якості надання безвідсоткової фінансової допомоги на поворотній основі згідно договору про надання фінансової допомоги на поворотній основі від 19 вересня 2016 року. Строк повернення коштів встановлений не був. 22 березня 2017 року на адресу позичальника [PERSON] була направлена письмова вимога з проханням повернути кошти в сумі 115000,00 гривень протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги. Проте кошти повернуті не були. У зв'язку із несвоєчасним поверненням суми позики позивачем відповідно до положень ст.625 ЦК України була нарахована заборгованість з урахуванням суми індексації за весь період прострочення станом на 29 червня 2017 року в розмірі 1495,00 грн. та 3% річних в сумі 472,60 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленою про час і місце слухання справи, у судове засідання не зявилась з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно зі статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 21 вересня 2016 року позивачем було перераховано трьома платежами на особистий рахунок [PERSON] грошові кошти за платіжними дорученнями №802 від 21 вересня 2016 року в сумі 17000,00 гривень, №801 від 21 вересня 2016 року в сумі 49000,00 гривень та №800 від 21 вересня 2016 року в сумі 49000,00 гривень, а всього в загальному розмірі 115000,00 гривень. Відповідно до вказаних платіжних доручень та виписки із банку призначенням платежів було надання безвідсоткової фінансової допомоги на поворотній основі згідно Договору про надання фінансової допомоги на поворотній основі б/н від 20 вересня 2016 року. Відповідно до п. 14.1.257 ст. 14 Податкового кодексу України фінансова допомога поворотна фінансова допомога це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення. Отже, попри відсутність єдиного письмового договору між сторонами, із вчинених взаємних конклюдентних дій, які полягали у перерахуванні позивачем грошових коштів на особистий рахунок відповідача та прийняття цих коштів відповідачем з відображенням призначення платежу, між сторонами склалися фактичні договірні відносини з надання позики, у звязку із цим у сторін виникли взаємні права та обовязки, які притаманні договірним. За своєю цивільно-правовою природою та юридичним змістом укладений між сторонами договір поворотної фінансової допомоги є договором позики та відповідають змісту ст.1046, 1047 ЦК України. Так згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, за своєю суттю розрахунковий документ у вигляді платіжного доручення про отримання грошових коштів із відображенням призначення платежу є документом, який посвідчує виникнення договірних правовідносин, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). 30 березня 2017 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою, в якій просив повернути протягом місяця з моменту отримання цього листа грошові кошти за договором про надання поворотної фінансової допомоги в сумі 115000,00 гривень, про що було направлено поштою цінний лист з повідомленням. Згідно з відомостями із офіційного сайту Укрпошти 10 квітня 2017 року відповідач отримав вказаний цінний лист із вимогою про повернення грошових коштів. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Отже відповідач зобовязаний був повернути суму позики протягом місяця в строк не пізніше 10 травня 2017 року. Проте, не з`явившись у судове засідання та не скориставшись своїм процесуальним правом надання доводів або заперечень проти позову, відповідач [PERSON] тим самим не оспорила позовні вимоги позивача щодо неповернення суми позики та існування вказаної заборгованості перед ним. Відповідач не надала суду належні та допустимі докази, які свідчили би про належне та своєчасне виконання нею грошових зобовязань за договором позики та своєчасного повернення суми отриманих коштів. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст.ст.610 та 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки у виді штрафу або пені. Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обовязку в натурі. В результаті суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] взяті на себе договірні обовязки належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість в розмірі 115000,00 гривень, яка має бути стягнута в судовому порядку. Щодо заявлених позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає, що статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно умов надання позики та положень законодавства відповідач зобовязаний був повернути всю суму позики в строк не пізніше 10 травня 2017 року. Отже з 11 травня 2017 року розпочався період прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання в розмірі 115000,00 грн. За прострочення виконання грошового зобовязання за позикою відповідач має обовязок сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми позики, що за період з 11 травня 2017 року по 26 червня 2017 року складає 472,60 грн. (115000 грн. х 3%/100 х 50 днів /365). Розрахунок інфляційних втрат за період прострочення повернення позики з 11 травня 2017 року по 26 червня 2017 року становить 1495,00 грн. (115000 грн. х 1,013-сукупний індекс інфляції за весь період). З урахуванням наведеного відповідач має повернути суму боргу в розмірі 115 000,00 гривень, інфляційні втрати 1495,00 грн. та 3% річних в розмірі 472,60 грн., які підлягають стягненню в судовому порядку. У звязку із задоволенням позовних вимог на підставі ст. 88 ЦПК України також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 1754,52 грн. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial