Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

10 серпня 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, свої вимоги мотивує наступним. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.10.2010 року по 20.07.2017 року. 10.12.2012 року позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом і свідоцтва про право на спадщину за заповітом отримав у власність однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. 22.11.2014 року позивач продав вказану належну йому на праві особистої власності квартиру за 149000 грн., а 03.04.2015 року позивач придбав іншу однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] за 149000 грн. Позивач посилається на ч. 3 ст. 57 СК України, та вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки вона була придбана хоча і під час шлюбу, але за його особисті кошти, які він отримав від продажу належної йому квартири, отриманої у спадщину. Джерелом набуття даної квартири були лише особисті кошти позивача. Тому просить визнати за ним право особистої власності на спірну квартиру. 23.10.2017 року [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частки квартири, який обґрунтовувала наступним. Зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.10.2010 року по 20.07.2017 року. Мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя. В період шлюбу сторони проживали в [INFO]. Після припинення шлюбних відносин [PERSON] винаймає житло за адресою: м. Суми, вул. Героїв Крут, 50, корп. Б, кв. 1, де проживає разом з дитиною. Позивачка вказує, що спільну квартиру за адресою: [ADDRESS] відповідач передав у користування своїм знайомим. Позивачка вважає, що вона позбавлена права користування своєю власністю. [PERSON] не погоджується з тим, що спірна квартира є особистою власністю її колишнього чоловіка [PERSON], так як в період з 17 квітня 2011 року по 17 квітня 2014 року [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною, в цей період вела господарство та займалась сімейним побутом. Спільно з [PERSON] здійснювала трудову діяльність, а саме: здійснювала пошук клієнтів та налагоджувала комунікації з органами державної влади щодо узаконення самочинного будівництва. В той же час здійснювала трудову діяльність як менеджер з продажу рекламних площин на електронному інтернет порталі «Сумщина». Позивачка зазначає, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] був укладений в інтересах сімї, і кошти, отримані від продажу даної квартири, використовувались для проживання сімї, задоволенні потреб у харчуванні та існуванні членів сімї, а також для інвестування у підприємницьку діяльність [PERSON] Посилаючись на ч. 2 ст. 61 СК України, позивач вважає, що оскільки договір купівлі-продажу було укладено в інтересах сімї, то кошти, отримані від укладення цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка вважає, що ці спільні кошти була придбана спірна квартира за адресою: [ADDRESS]. У період з 2015 року по 2016 роки там проведено ремонт. Позивач вказує, що дана квартира була придбана для проживання у ній спільного сина сторін [PERSON] [INFO]. Також позивач вказує, що за період з 2014 року по 2015 рік вона особисто заробила суму приблизно 50 000 грн. Посилаючись на ч. 3 ст. 70 СК України, позивач вважає, що її частка у спільному майні повинна бути збільшена, оскільки вона не має власного житла, самостійно виховує та утримує сина, у вихованні та утриманні якого батько не приймає участі, аліментів у добровільному порядку не сплачує. Тому просить визнати за нею право на ? частки квартири за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала, проти зустрічного заперечувала. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав. В ході розгляду справи судом було задоволено клопотання сторін про відкладення розгляду справи для можливості укладення мирової угоди, однак сторони не змогли вирішити спір мирним шляхом. Судом задоволено клопотання про допит свідків. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, заслухавши показання свідків, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов - не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Спірні правовідносини між сторонами є сімейними і врегульовані ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71 СК України. Так відповідно до ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Судом встановлено, що 08.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с.7). Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20.07.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.8). Судом встановлено, що сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO] (а.с.9). В період перебування у шлюбі, 10.12.2012 року [PERSON] як онук отримав у спадщину після смерті [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2012 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.12.2012 року по ? частці квартири (тобто цілу квартиру за двома свідоцтвами) за адресою: [ADDRESS] (а.с.10, 11). В період перебування у шлюбі, 22.11.2014 року [PERSON] продав належну йому однокімнатну квартиру загальною площею 35,43 кв.м. за адресою: [ADDRESS], за ціною 149 000 грн. (а.с.16). В період перебування у шлюбі, 03.04.2015 року [PERSON] купив однокімнатну квартиру загальною площею 38 кв.м. за адресою: [ADDRESS], за ціною 149 000 грн., в договорі купівлі-продажу [PERSON] вказаний титульним власником (а.с.17). Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~\~норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя.\~\~\~\~\~\~ У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~\~вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу, що 10.12.2012 року під час шлюбу [PERSON] набув у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування, і відповідно, вказана квартира була особистою приватною власністю позивача. В подальшому, також під час перебування у шлюбі, 22.11.2014 року позивач продав вказану квартиру, отримавши за неї кошти у сумі 149 000 грн. Суд вважає, що дані кошти у сумі 149 000 грн. є особистими коштами позивача, оскільки отримані вони від продажу нерухомого майна, яке належало позивачу на праві особистої власності. Через 4 місяці після продажу належної йому на праві особистої власності квартири, 03.04.2015 року позивач за ціною 149 000 грн. придбав іншу квартиру за адресою: [ADDRESS]. Проаналізувавши докази, надані позивачем, суд вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана саме за ті кошти, які належали позивачу особисто і були отримані ним від продажу успадкованої квартири у сумі 149000 грн. Суду не надано доказів щодо іншого джерела походження даних коштів. Зокрема, суд не приймає до уваги доводи відповідачки [PERSON] про те, що за період з 2014 року по 2015 рік вона особисто заробила 50000 грн., оскільки жодних доказів на підтвердження цього відповідачкою не надано. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що вона працювала три місяці в період з 13.03.2012 року по 07.06.2012 року на посаді спеціаліста з реклами в газеті «Сумщина», в подальшому з 02.09.2015 року по 03.02.2016 року (тобто вже після придбання спірної квартири) отримувала допомогу по безробіттю (а.с.39-40). Доводи відповідачки [PERSON] про те, що вона здійснювала трудову діяльність спільно з [PERSON] - не підтверджені належними доказами. Також суд не бере до уваги доводи відповідачки [PERSON], що кошти в сумі 149 000 грн. від продажу успадкованої квартири були витрачені на проживання та харчування сімї та на інвестування в підприємницьку діяльність позивача, оскільки ці доводи не підтверджені жодними доказами. Навпаки, ці доводи спростовуються показаннями допитаних в суді свідків [PERSON] та [PERSON], батьків позивача, які пояснили, що в період з кінця 2014 року до початку 2015 року [PERSON] не займався підприємницькою діяльністю, оскільки захворів та потрапив на лікування до психіатричної лікарні. Щоб гроші від продажу успадкованої квартири не пропали, батьки наполягли, щоб [PERSON] вклав їх у придбання іншої квартири, що і було зроблено у квітні 2015 року. Таким чином, відповідачем [PERSON] не доведено в суді той факт, що джерелом набуття спірної квартири були спільні сумісні кошти\~подружжя або спільна праця подружжя.\~ Натомість позивач [PERSON] надав суду в якості доказів договори продажу належної йому успадкованої квартири та купівлі спірної квартири за ціною 149000 грн.\~\~ Посилання представника відповідача на порушення житлових прав дитини суд не приймає до уваги, оскільки предметом спору є право спільної сумісної власності подружжя та право особистої власності подружжя. Питання щодо житлових прав дитини та колишньої дружини, реєстрації їх місця проживання, користування ними житловим приміщенням як членів сімї не є предметом спору у даній справі, але сторони не позбавлені права звернутися до суду за захистом у випадку невизнання або порушення їх прав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, в звязку з задоволенням первісного позову, та в звязку з тим, що позивач був звільнений за законом від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1490 грн., що становить 1% від ціни первісного позову.

Outcome: approved