Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

11.11.2015 представник позивача [PERSON] звернувся до Марківського районного суду Луганської області з даним позовом, в якому просив визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом, право власності на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 28 листопада 2014 року померла [PERSON], яка з початку проведення антитерористичної операції в м. Луганську переїхала в м. Лисичанськ Луганської області до своєї племінниці [PERSON] та зареєструвалася за місцем її проживання [INFO], де мешкала до дня своєї смерті. 26.02.2000р. в приміщенні першої Луганської нотаріальної контори спадкодавець склала заповіт на ім'я позивача, яким заповіла їй все своє майно. Позивач після смерті спадкодавця, 11 вересня 2015 року звернулася в Лисичанську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте їй нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому, що в позивача відсутній оригінал свідоцтва про право власності на житло (1/3 частину житлової квартири за адресою: м. Луганськ, вул. Комісара Санюка, 4/35), занесеного в реєстрову книгу №1432 та реєстром №56417 від 09 березня 1992 року, в наявності є тільки копія відповідного документу. Відсутність вищевказаного свідоцтва пояснює тим, що при оформленні свідоцтва про право власності після смерті сина, спадкодавець могла помилково передати оригінал відповідного свідоцтва до першої державної нотаріальної контори м. Луганська, а собі залишила його копію. Отримати в Другій Сєверодонецькій державній нотаріальній конторі, на яку покладені обов'язки Першої Луганської державної нотаріальної контори документів, що помилково могли бути долучні до нотаріальних справ (нарядів) не є можливим, так як весь архів залишився за попереднім місцем її розташування в м. Луганську, що знаходиться на території, непідконтрольній українській владі. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, надавши заяву, в якій просили\~ розглянути справу за їх відсутності, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач, Територіальна громада в особі Кам'янобрідського районного виконавчого комітету в м. Луганську, в судове засідання не зявилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином - через засоби масової інформації в порядку ч.9\~ст.74 ЦПК України шляхом опублікування оголошення в газеті «Урядовий курєр» . Третя особа: Лисичанська державна нотаріальна контора, в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомлено, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.54). Відповідно до ч. 1\~ст. 224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Неявка третьої особи не перешкоджає позгляду справи, оскільки вана належним чином повідомлена про день, час та місце проведення судового засідання. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. 05.01.2016 згідно\~ст.225 ЦПК України\~постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. В силу положень ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України, сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 28 листопада 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №460708 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області (а.с.7). Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 31 серпня 1993 року, квартира, яка знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Комісара Санюка, 4/35 належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] федору Єфимовичу, [PERSON] та [PERSON] (а.с.15) про це свідчить і технічний паспорт на квартиру виготовлений 11.03.1999 (а.с.10,11) Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.1999, посвідченого державним нотаріусом Першої Луганської державної нотаріальної контори [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] 1/3 частку (в рівних частинах), квартиру №35, що знаходиться в м. Луганську, вул. Санюка Комісара, буд. №4. (а.с.9). Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.08.2007р., посвідченого державним нотаріусом Першої Луганської державної нотаріальної контори [PERSON] успадкувала після смерті сина [PERSON] ? частку квартири №35, що знаходиться в м. Луганську, вул. Санюка Комісара, буд. №4. (а.с.8). Таким чином встановлено, що [PERSON] є власницею квартири №35, що знаходиться в м. Луганську, вул. Санюка Комісара, буд. №4. З 15.11.2014 [PERSON]Д зареєстрована [INFO] (а.с.14) за цією ж адресою зареєстрована та проживає позивач (а.с.6) [PERSON] за час свого життя склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Першої Луганської державної нотаріальної контори 26 лютого 2000 року і зареєстрований в реєстрі за номером 2-102 згідно якого все своє майно, яке на день її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося вона заповіла [PERSON]. (а.с.16). Згідно постанови про відмову вчинення нотаріальної дії Лисичанської державної нотаріальної контори від 11.09.2015р., нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належне померлій [PERSON] нерухоме майно тому, що в спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ (оригінал свідоцтва про право власності на житло від 31.08.1993р.), виданого відділом приватизації житлового фонду Луганської міської ради народних депутатів за розпорядженням №3462 від 27 серпня 1993 року. (а.с.18). Таким чином Таким чином між сторонами виникли цивільно правові правовідносини що регулюються нормами Книги 6 «Спадкове право» главами 84, 85, 87 Цивільного кодексу України, а оскільки позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом з причини відсутності оригіналу правовстановлюючого документу вважає, що його право підлягає судовому захисту, шляхом визнання права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч.2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] є власницею квартири №35, що знаходиться в м. Луганську, вул. Санюка Комісара, буд. №4. 8 листопада 2014 року [PERSON] померла , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №460708 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області (а.с.7). При цьому [PERSON] за час свого життя склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Першої Луганської державної нотаріальної контори 26 лютого 2000 року і зареєстрований в реєстрі за номером 2-102 згідно якого все своє майно, яке на день її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося вона заповіла [PERSON]. (а.с.16). Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається, таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В судовому засіданні також встановлено, що спадкодавець - [PERSON] та спадкоємець - [PERSON] проживали разом [INFO] (а.с.6,14). Таким чином [PERSON] є такою, що прийняла спадщину. Перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, про що свідчить постанова державного нотаріуса Лисичанської державної нотаріальної контори від 11.09.2015 про відмову вчинення нотаріальної дії Лисичанської державної нотаріальної контори. Відповідно до п.3.1 Листа спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року«Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.37 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 року«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч.1 ст.15та ст.392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Отже, оскільки оригінал правовстановлюючого документу на квартиру , що знаходиться в м. Луганську, вул. Санюка Комісара, буд. №4. втрачений, суд вважає, що є законні підстави для визнання за позивачем в порядку спадкування за заповітом права власності на зазначену квартиру, оскільки [PERSON] В,Д є такою, що прийняла спадщину, та іншого способу визнання її права власності немає.. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні доказів про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний звязок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, оскльки, позивачем доведено ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Її доводи є обгрунтованими та підтверджені доказами. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України\~ стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При\~ поданні позову позивачем відповідно до квитанцій від 22.10.2015 та 19.11.2015 був сплачений\~ судовий збір у сумі 1\~327 гривень 41 копійку, та позивачем понесено витрати на оголошення в пресі про виклик відповідача до суду в сумі 420 гривень 00 копійок, а тому ці суми підлягають стягненню з відповідача\~ на користь\~ позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved