Jurisdiction: commercial
Date: 2019-09-08 00:00:00

12.03.2019 між Департаментом (замовник) та Товариством (учасник) був укладений договір про закупівлю послуг за державні кошти №1031119 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого за цим договором учасник зобов`язується за завданням замовника, та у встановлені цим договором строки надати послуги з комплексного прибирання приміщень адміністративної будівлі, код ДК 021:2015 - 90910000-9 Послуги з прибирання, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані учасником послуги на умовах, що передбачені договором. За змістом п. 1.2 Договору найменування, обсяг послуг і періодичність їх надання зазначені у додатку №2 до договору, що є його невід`ємною частиною. Ціна Договору згідно з його п. 2.3 становить 575 743,80 грн. Пунктами 3.1 та 3.2 Договору сторони узгодили строки надання послуг, передбачених п. 1.1 цього договору - з дати укладання договору і по 31.12.2019 включно; місце надання послуг - м. Київ, вул. Хрещатик, 32-А, 32-В. Згідно з ч. 4.1 Договору приймання послуг, наданих учасником, оформлюються актом приймання-передачі наданих послуг, підписаним уповноваженими представниками сторін. Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку з невиконанням відповідачем робіт за Договором, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені та штрафу. Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Зокрема, як вказує позивач за первісним позовом, з початку дії Договору відповідач всупереч умовам такого договору не приступив до виконання обов`язків зі щоденного прибирання приміщень в адміністративній будівлі по вул. Хрещатик, 32-А, що підтверджується актами від 12.03.2019, 13.03.2019, 14.03.2019 та 15.03.2019, складеними службовими особами Департаменту. Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 5.2.2 Договору визначено, що учасник забезпечує надання послуг у строк, визначений договором. У разі порушення учасником строків надання послуг, якщо таке порушення виникло за його вини, учасник зобов`язується за вимогою замовника вжити заходів з усунення відставання надання послуг. За змістом п. 7.1 Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за даним договором учасник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості послуг за кожний день прострочення. Нарахування пені здійснюється протягом всього строку порушення зобов`язання якщо прострочення зобов`язань перевищує 30 календарних днів, учасник додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості послуг. Відповідно до п. 7.4 Договору у випадку якщо невиконання умов цього договору сталося з вини учасника, замовник має право відмовитися від договору в порядку, встановленому в п. 10.2.1 цього договору. При цьому, учасник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 50% від суми, визначеної у п. 2.3 цього договору. У зв`язку з невиконанням відповідачем за первісним позовом зобов`язань з надання послуг, Департамент листами №05703-5453 від 15.03.2019 та №05703-6076 від 26.03.2019 звернувся до Товариства з повідомленням про одностороннє розірвання Договору та вимагав сплатити пеню у розмірі 0,1% від вартості послуг за кожний день прострочення та штраф у розмірі 50% від ціни договору. Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки. У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. З урахуванням викладених норм, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 806,04 грн. за прострочення виконання зобов`язання протягом 14 днів, а також штрафу у розмірі 587 871,90 грн. В той же час, Товариство проти заявлених позовних вимог заперечує та вказує, що Договір був укладений з порушенням строків, встановлених Законом України «Про публічні закупівлі», а відтак в силу норми такого закону він є нікчемним. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари. Із матеріалів справи вбачається, що спірний Договір був укладений між сторонами за наслідками проведення процедури закупівлі UA-2019-01-28-001856-а; предмет закупівлі - послуги з комплексного прибирання приміщень адміністративної будівлі; дата оприлюднення оголошення про проведення процедури закупівлі - 28.01.2019; переможець - Товариство. За змістом ч. 1 ст. 32 Закону України «Про публічні закупівлі» рішення про намір укласти договір про закупівлю приймається замовником у день визначення переможця, та протягом одного дня після прийняття такого рішення замовник оприлюднює на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про намір укласти договір та надсилає його переможцю. Усім іншим учасникам електронною системою закупівель автоматично надсилається повідомлення із зазначенням найменування та місцезнаходження переможця торгів. Наявним в матеріалах справи звітом від 12.03.2019 про результати проведення закупівлі UA-2019-01-28-001856-а підтверджується, що 19.02.2019 Департаментом було оприлюднено повідомлення про намір укласти з переможцем закупівлі відповідний договір. Частиною 2 статті 32 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що замовник укладає договір про закупівлю з учасником, який визнаний переможцем торгів протягом строку дії його пропозиції, не пізніше ніж через 20 днів з дня прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації та пропозиції учасника-переможця. З метою забезпечення права на оскарження рішень замовника договір про закупівлю не може бути укладено раніше ніж через 10 днів з дати оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про намір укласти договір про закупівлю. В той же час, спірний Договір між сторонами було укладено 12.03.2019, тобто на 21-й календарний день з дня прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю. Згідно зі статтею 37 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним, зокрема, у разі його укладення з порушенням строків, передбачених частиною другою статті 32 та абзацом восьмим частини третьої статті 35 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 Цивільного кодексу України). З урахування викладених обставин, суд приходить до висновку, що Договір є нікчемним відповідно до закону з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки був укладений сторонами з порушенням строків, передбачених ч. 2 ст. 32 Закону України «Про публічні закупівлі». Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, оскільки судом встановлено, що укладений між сторонами Договір є недійсним в силу закону, він не створює юридичних наслідків для його сторін, в тому числі в частині встановлення прав та обов`язків. Відтак, вимога позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача неустойки, а саме пені та штрафу за неналежне виконання зобов`язань за нікчемним Договором є такою, що суперечить вимогам чинного законодавства. Твердження Департаменту про те, що Товариство хотіло приступити до виконання своїх зобов`язань за Договором, а також підписало його умови без жодних заперечень судом не приймаються до уваги з огляду на те, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання такого договору недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (постанова Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову Департаменту про стягнення з Товариства пені у розмірі 806,04 грн. та штрафу у розмірі 287 871,90 грн. Щодо зустрічних позовних вимог Товариства про визнання недійсним нікчемного Договору суд відзначає таке. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України. Суд звертає увагу, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такі способи захисту як визнання недійсним нікчемного правочину або встановлення нікчемності правочину не є способами захисту прав та інтересів, установленими законом. При цьому за частиною другою статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Враховуючи викладене, у постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №577/5321/17, від 03.10.2018 року у справі №369/2770/16-ц , від 07.11.2018 року у справі №357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У вказаній справі Великою Палатою Верховного Суду було зроблено висновки щодо застосування норм права, відповідно до яких визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (п. п. 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17). Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання. Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи. Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб. Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, враховуються судом при розгляді даної справи. У даному випадку Договір є нікчемним відповідно до закону з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що визнання Договору недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Відтак, позовна вимога Товариства про визнання спірного договору недійсним не може бути задоволена, оскільки позивач просить застосувати неналежний спосіб захисту, а саме визнати нікчемний правочин недійсним. За таких обставин, у задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства необхідно відмовити повністю. Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed