Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

11 травня 2017 року [PERSON] звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку з господарчими будівлями №32 по вул. Інгулецькій в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке належним чином зареєстроване в Реєстраційній службі Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області. Разом із тим, земельна ділянка, розташована за вищевказаною адресою, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0275 га, також належить їй на праві приватної власності. 21 січня 2014 року між нею та відповідачем було досягнуто певної домовленості і був укладений письмовий договір про наміри щодо можливості подальшої купівлі ним житлового будинку з господарчими будівлями №32 по вул. Інгулецькій у м. Кривому Розі, за девять тисяч доларів. Оскільки на момент домовленості у відповідача не вистачало коштів для остаточного розрахунку, то він розрахувався з нею частинами, сплативши: 21.01.2014 14 000 грн., 26.01.2014 6 000 грн., 10.03.2014 р. 4 000 грн., 17.02.2015 р. 1 000 доларів, 27.02.2015 р. 2 000 доларів, які за взаємною згодою були зараховані як завдаток за житловий будинок. При цьому відповідач пообіцяв їй в найближчий час зробити остаточний розрахунок в розмірі 3 000 доларів. З 21.01.2014 року відповідач проживає без реєстрації в будинку №32 по вул. Інгулецькій в м. Кривому Розі, сплачує необхідні платежі за комунальні послуги, користується присадибною ділянкою, займається сільським господарством. Увесь час відповідач запевнював її, що обовязково з нею остаточно розрахується. Однак, 27.04.2016 року, з невідомих їй причин, без її згоди, самовільно поміняв замки на вхідних дверях у її будинку, після чого заявив, що не збирається з нею розраховуватися, а також звернувся з вимогою про повернення коштів, які він сплатив їй раніше як завдаток, у подвійному розмірі, після чого взагалі перестав із нею спілкуватися. Ухвалою від 12.05.2016 року відкрито провадження у справі. В подальшому, 12.08.2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON], та 12.09.2016 року уточнена зустрічна позовна заява, яка мотивована тим, що 21.01.2014 року між ним та [PERSON] була досягнута домовленість щодо укладення у майбутньому договору купівлі-продажу будинку №32 по вул. Інгулецькій у м. Кривому Розі. З метою забезпечення зобовязання ним було передано попередню оплату в рахунок суми за основним договором на загальну суму 148 250,00 гривень у еквіваленті 5930 доларів США, а саме: 21.01.2014 14 000 грн., що еквівалентно 1750 дол. США станом на момент передачі грошей по курсу НБУ, 26.01.2014 6 000 грн., що еквівалентно 750 дол. США станом на момент передачі грошей по курсу НБУ, 10.03.2014 р. 4 000 грн., що еквівалентно 430 дол. США станом на момент передачі грошей по курсу НБУ, 17.02.2015 р. 1 000 доларів, 27.02.2015 р. 2 000 доларів. На підтвердження вищевказаної домовленості та отримання грошових коштів сторони підписали договір від 21 січня 2014 року про купівлю-продаж будинку та в подальшому, для підтвердження факту отримання коштів, розписку про отримання грошових коштів. Грошові кошти, як попередню оплату в рахунок суми за основним договором [PERSON] просила за для оформлення належним чином документів на житловий будинок та земельну ділянку так як на 21.01.2014 року вона не мала документів, підтверджуючих її право власності на нерухоме майно, які остання отримала лише 28.07.2015 року. Згідно вищезазначеного договору про зобовязання укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що був складений в простій письмовій формі в січні 2014 року, [PERSON] зобовязалась укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна будинку, але відмовляється в звязку із тим, що вимагає сплатити їй 9 000 доларів США, з чим він погодитися не бажає, оскільки відповідач виставила будинок на продаж з ціною 6 000 доларів США. Отже, відповідачка свій обовязок так і не виконала, більш того, відмовляється від виконання будь-яких зобовязань, в тому числі і повернути кошти. Тому просив стягнути на його користь з [PERSON] грошові кошти, передані їй в якості авансу у розмірі 148 250 гривень, а також понесені судові витрати у розмірі 1482, 50 грн. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала просить їх задоволити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Щодо зустрічного позову не заперечує відносно стягнення з неї суми авансу в гривневому еквіваленті, оплаченого відповідачем за наслідками укладення між ними усного договору. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову позивачки щодо його виселення та просить задоволити подану ним зустрічну позовну заяву з підстав викладених в такій заяві, при цьому зазначає, що йому повинна бути повернута сума в розмірі 148 250 гривень, оскільки на момент передачі [PERSON] коштів у національній валюті, їх курс у співвідношенні до долара США становив 2 930 доларів США, а тому вважає, що оплатив 5 930 доларі США, що на сьогоднішній день становить 148 250 гривень. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши покази сторін встановив наступні фактичні обставини. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а. с. 5-6), [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими будівлями та земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Інгулецька, будинок 32. 21 січня 2014 року сторони дійшли домовленості про те, що [PERSON] продає, а [PERSON] купує будинок №32 по вулиці Інгулецькій у місті Кривому Розі, за згодою сторін за 9 000 доларів США, про що уклали письмовий договір (а. с.9). Розписками від 21.01.2014 року стверджується, що [PERSON] отримала від [PERSON] завдаток за купівлю будинку №32 по вул. Інгулецькій у м. Кривому Розі, а саме: 21.01.2014 року - 14 000 грн., 26.01.2014 6 000 грн., 10.03.2014 р. 4 000 грн., 17.02.2015 р. 1 000 доларів, 27.02.2015 р. 2 000 доларів (а. с.10, 36, 37). Разом із тим, [PERSON] проживає [INFO] без реєстрації з 21 січня 2014 року по теперішній час, що підтверджується актом квартального комітету №65 виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради м. Кривий Ріг від 25 листопада 2016 року (а.с.74). Вказані обставини, щодо укладення попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку, факту проживання [PERSON] в житловому будинку та факту сплати грошових коштів декількома платежами (14 000 грн., 6 000 грн., 4 000 грн., 1 000 доларів США, 2 000 доларів США), сторонами по справі не оспорюються та визнаються такими, що мали місце та відповідають дійсності. В звязку з тим, що відповідачем за первісним позовом не було виплачено усієї обумовленої суми за купівлю будинку, [PERSON] звернулась з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні житловим будинком з господарчими будівлями №32 по вулиці Інгулецькій у місті Кривому Розі, шляхом виселення [PERSON], без надання іншого жилого приміщення. При цьому, [PERSON] звернувся з зустрічним позовом про стягнення грошових коштів, переданих [PERSON] в якості авансу у розмірі 148 250 гривень. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. При цьому право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, - ч. 1 ст. 321 ЦК України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, як зазначено у п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім цього судом береться до уваги й та обставина, що відповідач за первісним позовом повністю визнав заявлені позовні вимоги, ч. 4 ст. 174 ЦПК України, визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами окремих положень цивільного процесуального законодавства Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 2 від 12.06.2009 року розяснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову. За вказаних вище обставин, враховуючи визнання [PERSON] поданого позову, беручи до уваги те, що право власності на домоволодіння належить [PERSON], а проживання в даному будинковолодінні [PERSON] порушує право власності позивачки за первісним позовом на її право на законне володіння, користування та розпорядження своїм майном, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задоволити в повному обсязі. Зустрічний позов, поданий [PERSON], підлягає частковому задоволенню. Так, згідно ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Не дивлячись на той факт, що форма попереднього договору не відповідає вимогам закону, оскільки в силу вимог ст. ст. 635, 657 ЦК України, такий договір повинен укладатися в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню суд вважає, що це не свідчить про те, що між сторонами не було договірних відносини. Зокрема факт існування договірних відносин підтверджується сторонами судового провадження, наявністю письмового договору та обставинами справи, - [PERSON] проживає в житловому будинку належному [PERSON] та остання отримала частину коштів за купівлю належного їй житлового будинку. Отже, відносини, які склались між сторонами є договірними, однак не оформлені належно. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. У правовій позиція висловленій у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, яка згідно положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Зазначено наступне, - згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Зважаючи на вимоги ст. 570 ЦК України та викладену правову позицію ВС України, передані [PERSON] кошти для [PERSON] слід вважати авансом, оскільки договір купівлі-продажу будинку з господарчими будівлями, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана [PERSON] грошова сума, підлягає поверненню [PERSON] Зокрема 24 000 грн., які відповідач оплатив трьома платежами. А також, 3 000 доларів США, переданих двома платежами, що на момент винесення рішення суду за офіційним курсом Національного банку України становить 76 890 грн. Загальна сума коштів, що підлягають поверненню становить 100 890 грн. До даного висновку суд приходить виходячи з наступного, відповідно до вимог ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених Законом. Згідно із ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти , а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України та зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Платіжним засобом відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 ЦК України на всій території України є гривня. Тому, при вирішенні спору по боргових зобовязаннях між сторонами, суму яка підлягає поверненню, і яка була оплачена в іноземній валюті, слід обраховувати по офіційному курсу Національного банку України станом на час постановлення рішення суду. Така ж правовій позиції викладена ВС України у справі за № 6-284цс17, де зазначено, що згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладені вимоги закону, з учасників судового провадження підлягає до стягнення понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. На підставі наведеного та

Outcome: approved