Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

11.01.2019 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця», в якому просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 10141,04 грн., пославшись на таке: З 11.07.2016 р. по 17.07.2017 р. він працював у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» у виробничому підрозділі «Дебальцевська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства Українська залізниця. З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 12781,74 грн. (за вирахуванням податків та інших обовязкових платежів до виплати належить 10141,04 грн.), що підтверджується не засвідченою належним чином довідкою, виданою йому за місцем роботи. Належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати, надати не має можливості, оскільки відповідач вилучив свої печатки у структурних підрозділів, що залишилися на непідконтрольній органам державної влади України території. Добровільно сплатити йому заборгованість відповідач в порушення ст.115 КЗпП України відмовляється. Ухвалою суду від 14.01.2019 р. відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін (а.с.14-15). Відповідач протягом встановлених судом пятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (згідно картки рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 21.01.2019 р. на а.с.18) відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ухвали судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14.01.2019 р. (а.с.14-15) за клопотанням позивача у відповідача витребувані відомості про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року. На виконання ухвали відповідачем надані письмові пояснення (а.с.24), в яких зазначено про таке: Відділ кадрів, бухгалтерія та місце роботи позивача знаходилося на території проведення антитерористичної операції та на непідконтрольній українській владі території, і відповідно до цього відповідач не має ніяких відомостей щодо фактичного виконання позивачем своїх трудових обовязків. Відповідач не може виконати вимоги ст.116 КЗпП України в частині нарахування заробітної плати, надання відомостей про розмір нарахованої заробітної плати, сплатити всю суму, що належить позивачу від підприємства, установи, організації в день звільнення та провести остаточний розрахунок з нею, оскільки це не виявилося можливим по незалежним від позивача причинам. Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей. Відповідно до ст.1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014 р. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався. Пунктом 5 ст.11 Закону № 1669-VII передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 р. №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України», від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 р. до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 р. прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 р. №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 р. також визначено районами проведення антитерористичної операції. Втрата доступу та контролю ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей іншого майна регіональної філії «Донецька залізниця», у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особистих справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками у звязку з їх знаходженням на непідконтрольній українській владі (керівництва позивача) території є підставою для невиконання ухвали суду щодо витребування доказів. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця». Так, згідно з відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.04-07): 01.04.2011 р. прийнятий мийником-прибиральником рухомого складу 1 розряду до дільниці капітального і деповського ремонту вантажних вагонів Вагонного депо Дебальцеве-Сортирувальне Державного підприємства «Донецька залізниця»; 25.06.2013 р. назву дільниці змінено на «вагоноскладальна дільниця»; 10.09.2013 р. переведений мийником-прибиральником рухомого складу 2 розряду вагоноскладальної дільниці; 12.05.2014 р. переведений сторожем до дільниці з ремонту та обслуговування електричного устаткування інструменту, вимірювальних приладів і автотракторної техніки; На підставі Закону України від 23.02.2012 р. №442-IV, постанови КМ України від 25.06.2014 р. №20, наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 р. №303 Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; Вагонне депо Дебальцеве-Сортувальне державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано у виробничий підрозділ «Дебальцевське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; 11.07.2016 р. продовжено дію безстрокового трудового договору за професією «сторож» дільниці з ремонту та обслуговування електричного устаткування інструменту, вимірювальних приладів і автотракторної техніки; 17.07.2017 р. звільнений у звязку зі скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України. Статтею 43\~Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, суд входив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає встановленим той факт, що при звільненні [PERSON] належала до сплати заробітна плата, яка відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.8) складає 10141,04 грн. за період з березня 2017 року по липень 2017 року. Відображені в довідці відомості стороною відповідача не спростовані. Так, надана відповідачем інформація щодо нарахування заробітної плати позивачу за період з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі до сплати 876,58 грн. (а.с.26-27) не охоплює період з 16.03.2017 р. по 31.03.2017 р., а також не містить відомостей про причини не нарахування позивачу заробітної плати за період квітень-липень 2017 року. Тож позов підлягає задоволенню. Дістаючи такого висновку, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу позивач перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та сплачена заробітна плата. Проте, свого обовязку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним не спростовано, як і розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої йому заробітної плати. Тож конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. У звязку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 1921,00 грн.

Outcome: approved