Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

10 березня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що вона являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що дана квартира належить їй на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2015 року за реєстровим № 504, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 712121773250 від 28.08.2015 року. Зазначає, що у даному будинку зареєстрований відповідач - син [PERSON] , але не проживає в ньому з 2014 року, оскільки у травні 2014 року переїхав жити до дружини у с.Каплівка, Хотинський район, Чернівецька область, повідомивши, що переїжджає назавжди. Позивач пояснює, що не має можливості розпоряджатися своїм майном і врегулювати дане питання можливо лише у судовому порядку. Підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але до канцелярії суду надала заяву, в якій вона просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі, судовий збір просить стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але на адресу суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2015 року за реєстровим № 504, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 712121773250 від 28.08.2015 року (а.с.6, 7). Згідно довідки № 393 від 22.01.2020 року, виданої виконавчим комітетом Хотинської міської ради Чернівецької області та акту засвідчення факту не проживання в житловому будинку № 394 від 22.01.2020 року підтверджується, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою з травня 2014 року (а.с.8, 9). Судом досліджено копію будинкової книги за адресою [ADDRESS] , з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрований за даною адресою (а.с.10-11). Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає з травня 2014 року без поважних причин. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. На підставі ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що відповідач [PERSON] не проживає з травня 2014 року, однак є зареєстрований за вказаною адресою без поважних причин, а позивач згідно ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути судові витрати на користь позивача [PERSON] в розмірі 420,40 грн. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням відповідачем позову у підготовчому судовому засіданні, позивачу [PERSON] необхідно повернути з державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто в сумі 420,40 грн.

Outcome: approved