Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

10 липня 2020 року з вищевказаною позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернулася [PERSON] . На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником будинковолодіння [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , бувший чоловік позивача, який не є співвласником вказаного будинковолодіння та не проживає в ньому з 28 липня 2018 року. На даний час наявність реєстрації відповідача в будинку обмежує права позивача, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 липня 2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, заперечень проти заочного розгляду справи не висловив. Також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився без пояснення причини неявки, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином відповідно до п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України (а.с.16). Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання у судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, не подав відзив, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 серпня 2006 року (а.с.4). Копією довідки голови вуличного комітету від 30.06.2020 року встановлено, що [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] з 28 липня 2018 року по 30.06.2020 року (а.с.5). Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає у будинку протягом шести останніх років, то він, відповідно до ст. 72 ЖК України, втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування приміщенням будинковолодіння [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимогна підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved