Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

10 січня 2014 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому просила визнати, що автомобіль марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості проданого відповідачем автомобіля марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] в сумі 8792, 50 гривень та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивачка і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 1 лютого 1992 року по 22 серпня 2013 року, фактично шлюбні відносини припинені з 2007 року. У період шлюбу вони з відповідачем придбали в листопаді 1998 року автомобіль марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], проте відповідач у серпні 2013 року, в той час, коли вже були фактично припинені шлюбні відносини, без її згоди здійснив відчуження зазначеного транспортного засобу іншій особі, не віддавши їй грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості проданого відповідачем автомобіля. Посилаючись на ст. 60, 65, 69, 70 СК України позивачка просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості проданого відповідачем автомобіля в сумі 8792, 50 гривень, виходячи із вартості аналогічного транспортного засобу згідно даних Інтернет сайту avtobazar.ua в межах 17585 гривень. Відповідач подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення про продаж транспортного засобу було прийнято навесні 2013 року разом з позивачкою. Перед продажем автомобіля транспортний засіб було відремонтовано за рахунок його власних коштів, а саме 12810 гривень, після чого його було відчужено 16 серпня 2013 року за 12931,20 гривень, вартість якого визначено актом № ВАІ-315 від 16 серпня 2013 року та підтверджено довідкою - рахунком серії ААВ № 318165 від 16 серпня 2013 року. Оскільки він витратив свої особисті кошти на ремонт спірного автомобіля, а відчуживши його отримав таку ж суму, то підстав для стягнення компенсації 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля відповідно до ст. 69, 70 СК України з нього на користь позивачки немає. В судовому засіданні представник позивачки просив задовольнити позов, пославшись на те, що під час шлюбу позивачка та відповідач придбали автомобіль, під час фактичного припинення шлюбних відносин, але до розірвання шлюбу в судовому порядку відповідач без згоди позивачки продав цей автомобіль, не віддавши позивачці 1/2 частину коштів, отриманих від продажу автомобілів. Представник позивачки погодився з вартістю автомобіля, визначеною у акті № ВАІ-315 визначення вартості дорожніх транспортних засобів від 16 серпня 2013 року, наданому відповідачем, в сумі 12931, 20 гривень, за яку було відчужено даний автомобіль. Відповідач та його представник позов не визнали, пояснивши суду, що автомобіль ВАЗ 2107 був придбаний дійсно в період перебування у шлюбі з позивачкою, тому був об'єктом спільної сумісної власності подружжя, проте навесні 2013 року позивачка надала усну згоду на продаж даного автомобіля. Відремонтувавши автомобіль за власні кошти, відповідач продав його 16 серпня 2013 року за 12931,20 гривень. Вважають, що немає підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації, оскільки відповідач витратив свої особисті грошові кошти на ремонт спірного автомобіля майже в такій сумі, за яку було продано цей автомобіль. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача та його представника, перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], сторони у справі, зареєстрували шлюб 1 лютого 1992 року у відділі запису актів громадянського стану Славутицького міськвиконкому Київської області, актовий запис № 21. В листопаді 1998 року за договором купівлі-продажу сторони придбали автомобіль марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. Даний автомобіль було зареєстровано на відповідача. 23 липня 2013 року [PERSON] подала до суду позов до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що з 2007 року вони з відповідачем не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільне господарство, в кожного окремий бюджет. Дана обставина була визнана відповідачем, тому рішенням Славутицького міського суду Київської області від 22 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 2 вересня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Даним рішенням встановлено, що [PERSON] і [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини з 2007 року(а.с. 3-4). В судовому засіданні [PERSON], відповідач, також підтвердив, що з 2007 року між ним та позивачкою [PERSON] фактично припинилися шлюбні відносини, вони перестали вести спільне господарство, в кожного з них був окремий бюджет. 16 серпня 2013 року [PERSON], відповідач у справі, продав спірний автомобіль [PERSON] за 12931,20 гривень, що підтверджено довідкою-рахунок серії ААВ № 318165(а.с. 53). Ринкова вартість спірного автомобіля на день продажу в сумі 12931,20 гривень підтверджена Актом № ВАІ-315 визначення вартості дорожніх транспортних засобів від 16 серпня 2013 року, який додано відповідачем до заперечень, та не оспорюється представником позивачки(а.с. 52) . Довідкою УДАІ УМВС України в Чернігівській області підтверджено, що 16.08.2013 року [PERSON] зняв з обліку належний йому автомобіль марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. 16.08.2013 року автомобіль марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] зареєстровано за гр. [PERSON], адреса реєстрації: [ADDRESS](а.с. 58). Як вбачається з пояснень представника позивачки, про продаж автомобілю позивачці не було нічого відомо, він проданий відповідачем без її згоди та коштів від його продажу вона від відповідача не отримувала. Частинами 3,4 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 60 СК України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 цієї статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей, індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. За змістом ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначено у ч.1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як вбачається з пояснень представника позивачки та відповідача, спору щодо розподілу іншого майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, немає. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11 від 21.12.2007 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] був об'єктом спільної сумісної власності [PERSON], позивачки, та [PERSON], відповідача. Даний автомобіль був відчужений 16 серпня 2013 року до розірвання шлюбу в судовому порядку, але в період фактичного припинення шлюбних відносин, що встановлено рішенням Славутицького міського суду Київської області від 22 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 2 вересня 2013 року. Тому до даних правовідносин слід застосовувати ст. 369 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.2 цієї статті розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. З урахуванням викладеного, враховуючи, що відчуження автомобіля відбулося відповідачем під час фактичного припинення шлюбних відносин, то обов'язок доведення наявності згоди другого з подружжя, покладається на особу, яка здійснила відчуження автомобіля, тобто на відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За правилом ч.2 цієї статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як зазначив відповідач в запереченнях на позовну заяву та підтвердив в судовому засіданні, автомобіль проданий за усної згоди позивачки, але половину коштів він позивачці не віддав, оскільки він витратив свої особисті кошти на ремонт спірного транспортного засобу в сумі 12810 гривень, а продавши автомобіль, отримав таку ж суму, тобто 12931,20 гривень, тому і підстав для сплати компенсації 1/2 частини від вартості відчуженого автомобіля позивачці немає. Проте, не дивлячись на те, що представник позивачки заперечував надання позивачкою усної згоди на відчуження автомобіля, відповідачем в судовому засіданні не доведено належними і допустимими доказами надання усної згоди позивачки на продаж спірного автомобіля. Таким чином, судом встановлено відсутність доказів надання згоди позивачки на продаж автомобіля та встановлено, що позивачка не отримала половини коштів від продажу автомобіля, який був об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Сторонами не оспорюється, що автомобіль марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] серпня 2013 року було відчужено за 12931,20 гривень. Вартість автомобіля визначена Актом № ВАІ-315 визначення вартості дорожніх транспортних засобів від 16 серпня 2013 року. Клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для визначення вартості спірного автомобіля сторонами в судовому засіданні не заявлялось. Доводи відповідача на те, що він перед відчуженням автомобіля відремонтував спірний автомобіль за власні кошти в сумі 12810 гривень, а тому отримані кошти від продажу автомобіля належать йому і немає підстав для виплати компенсації 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля на користь позивачки, не ґрунтуються на положеннях закону. У акті № ВАІ-315 визначення вартості дорожніх транспортних засобів від 16 серпня 2013 року вказана вартість спірного автомобіля на час продажу і не зазначено, що відбулося збільшення вартості транспортного засобу внаслідок його ремонту та не зазначено на яку суму, тому такі доводи відповідача не мають правового значення для вирішення цього спору. За таких обставин на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі 1/2 вартості проданого відповідачем автомобіля марки ВАЗ 2107 державний номерний знак [NUMBER], 1987 року випуску, бежевого кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], зазначеної у Акті № ВАІ-315 визначення вартості дорожніх транспортних засобів від 16 серпня 2013 року, тобто в сумі 6465 гривень 60 копійок( 12931,20 / 2) . Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Як зазначено у ч.3 цієї статті до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. В частині 2 цієї статті зазначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу, зокрема, у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оплата витрат за надання правової допомоги [PERSON], відповідачці у справі, на підставі договору про надання правової допомоги підтверджується розрахунком витрат на правову допомогу, квитанцією № 43/13 від 23 грудня 2013 року. Згідно квитанції № 43/13 від 23 грудня 2013 року, яка долучена до матеріалів справи, [PERSON] оплачено адвокату [PERSON] за надання правової допомоги згідно договору про надання правової допомоги від 23.12.2013 року, долученого до матеріалів справи, 1400 гривень. Як вбачається із розрахунку витрат на правову допомогу, вартість правової допомоги становить 1400 гривень, яка складається з : надання консультацій (1 година) - 100 гривень, складання позовної заяви (2,5 години) - 350 гривень, підготовка до участі в судовому засіданні (2 години) - 150 гривень, здійснення представництва прав та інтересів клієнта в Славутицькому міському суді Київської області (2 судові засідання) - 800 гривень. Розмір судових витрат в сумі 1000 гривень суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає граничному розміру, встановленому Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», враховуючи час, затрачений адвокатом на надання консультацій позивачці [PERSON], складання позовної заяви, підготовку до суду та участь в якості представника в судовому процесі в одному засіданні, оскільки у даній справі за участю адвоката [PERSON] відбулося одне судове засідання, тому розмір судових витрат на правову допомогу в іншій частині за друге засідання в сумі 400 гривень, вказаний в розрахунку оплати витрат на правову допомогу, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Таким чином, з відповідача на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок та на правову допомогу в сумі 1000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial