Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

10 червня 2021 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20.04.2021 уклав з ТОВ «Партнер Фінанс» договір № 130/63715733, за умовами якого отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. Проте вказаний договір вважає недійним, з огляду на те, що йому як споживачу не було надано інформацію стосовно суті наданих відповідачем послуг, зокрема не ознайомлено з умовами кредитування та всіма ризиками. Окрім того Умови договору вважає несправедливими в частині стосовно відповідальності позивальника при порушенні своїх зобов`язань. Також позивач вважає, що одночасна сплата процентів за користування позикою та пені є подвійним притягненням до відповідальності за невиконання зобов`язання. Окрім того, вказує, що відповідач не ознайомив його про умови та строки обробки його персональних даних. Прохав визнати недійсним договір № 130/63715733 від 20.04.2021 року. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 червня 2021 року відкрито провадження та призначено проведення першого судового засідання. У встановлений судом строк, представник відповідача подав відзив, в якому вказав на безпідставності вимоги позивача. Зокрема вказав, що доводи позивача не відповідають фактичним обставинам. Так, оскаржуваним договором, не передбачено стягнення пені. Позивач належним чином був ознайомлений із умовами кредитування, що підтверджується власноручним підписом позивача у Паспорті споживчого кредиту. Підстав для визнання договору не вбачає. З урахуванням наведеного, прохав у задоволенні позову відмовити. Позивач правом на поданні відповіді на відзив не скористався. В судове засідання позивач не з`явився, до позовної заяви долучено клопотання в якому позивач прохав провести розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги прохав задовольнити (а.с.12). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив містить клопотання в якому представник відповідача прохає розгляд справи провести у його відсутність, у задоволенні позову прохав відмовити. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 20.04.2021 сторонами було укладено договір позики № 103/63715733, за умовами якого позивач отримав позику у розмірі 7000,00 грн на споживчі цілі (а.с.28-31). Даним договором сторонами обумовлено розмір процентів, який має бути сплачений за користування позикою. Окрім того, позивача було ознайомлення з умовами кредитування, зокрема з реальною процентною ставкою на рік, орієнтовний розмір кредиту, про що свідчить його власноручний підпис у Паспорті споживчого кредиту(а.с.24-27). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Позивачем договір позики оспорюється з підстав недотримання ч.2 ст. 11, п.5. ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». В той же час, суд зауважує, що ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» на час виникнення правовідносин була чинною в редакції Закону № 1734-VIII від 15.11.2016, яка не містить в собі частини другої. Тобто позивач оспорює договір з підстав, які не були чинними на момент його укладення. Доводи позивача про необізнаність з умовами договору спростовуються як самим Договором позики так і Паспортом споживчого кредитування, де містяться підписи позивача. Вимоги позивача стосовно необхідності визнання недійсним оспорюваного договору через наявність несправедливих умов, зокрема, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, то суд не вбачає законних підстав для їх задоволення. Так, дійсно ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» забороняє включати до договору несправедливі умови, які всупереч принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. До несправедливих умов, закон відносить зокрема, вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п.5 ч.3 ст. ЗУ «Про захист прав споживачів»). Разом з тим, суд наголошує, що вказаний пункт є застосовним лише до частини договору, якою передбачається відповідальність за порушення зобов`язання. За договором позики істотною умовою є розмір відсотків. Сторони, користуючись, законодавчо закріпленою свободою договору (ст.627 ЦК України), визначили розмір відсотків на рівні 730 % річних. Порядок їх нарахування також чітко визначений договором, зокрема, вони нараховуються у розмірі 2 % від суми позики за кожен день користування. Відсотки за користування позикою не є формою відповідальності за порушення цивільного зобов`язання. За умовами договору, в разі прострочення позичальником належного виконання своїх грошових зобов`язань у строк понад 30 днів, позикодавець має право вимагати від позичальника сплатити штраф у розмірі 49,9% від наданої позики (п. 5.3 Договору). Отже, п. 5.3 Договору позики в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» не містить несправедливих умов. Вимоги позивача сформовані на помилковому сприйнятті правової природи платежів, передбачених договором. На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Підстави для розподілу судових втрат - відсутні.

Outcome: dismissed