Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

11.08.2020 року позивач звернулась до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0714 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110600000:01:028:0125. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 26 липня 2011 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за [PERSON] було визнане право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав відповідачці [PERSON] . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 714 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 5110600000:01:028:0125). Оскільки під час розгляду судом позову про визнання права власності на житловий будинок, земельна ділянка, на якій він розташований була передана у власність [PERSON] , сторони домовились про передачу цієї земельної ділянки у власність [PERSON] після одержання відповідачкою Державного акту на право власності на земельну ділянку. 14 жовтня 2011 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0714 га, по [ADDRESS] . З того часу відповідачка відмовляється вчиняти будь-які дії для переоформлення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки на якій розташований належний їй житловий будинок. Відсутність у позивача документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку позбавляє її права отримати Декларацію про готовність об`єкта закінченого будівництвом та зареєструвати право власності на житловий будинок з надвірними спорудами у встановленому законом порядку. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечую проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, заяв про відкладення справи або слухання справи за їх відсутністю не направляли, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. На підставі письмових заяв усіх сторін по справі суд ухвалює рішення за відсутності сторін про задоволення позову за наявності законних підстав, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст.\~223,\~247 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України\~визначено,\~що доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що 26 липня 2011 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за [PERSON] було визнане право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав відповідачці [PERSON] . Встановлено, що вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 714 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:028:0125. Так, 14.10.2011 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0714 га, що розташована по [ADDRESS] . Тобто [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,0714 га, що розташована по [ADDRESS] після того, як власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] стала [PERSON] . Таким чином, відсутність у [PERSON] документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку позбавляє її права отримати Декларацію про готовність об`єкта закінченого будівництвом та зареєструвати право власності на житловий будинок з надвірними спорудами у встановленому законом порядку. Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. \~ \~ \~ \~ Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на земельну ділянку та право позивача таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved