Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

12.09.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Першу дніпровську державну нотаріальну контору (а.с. № 3-5). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 15.09.2017р. відкрито провадження по справі за правилами ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2004р.) (а.с. № 26). 14.05.2018р. і 12.12.2018р. позивачка уточнювала позовні вимоги. В остаточній редакції позову від 12.12.2018р. визначила відповідачем [PERSON] міську раду, просила суд встановити факт постійного проживання спадкодавців, факт прийняття спадщини, визнати право власності в порядку спадкування (а.с. № 58-62, 116-119). В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням уточнень) позивачка зазначила, що її бабуся [PERSON] з 25.12.1971р. по 16.02.1993р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Не зважаючи на розірвання шлюбу, вони продовжували проживати разом у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], вели спільне господарство, проживали однією сімєю як чоловік і дружина до самої смерті [PERSON] Вказана квартира була набута [PERSON] і [PERSON] у порядку приватизації і належала їм на праві спільної сумісної власності, по 1/2 частині кожному. 25.06.2001р. [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири. Будь-яких спадкоємців, окрім [PERSON], у померлого не було. Вона фактично прийняла спадщину у порядку ст. 549 ЦК УРСР, оскільки вступила в управління і володіння квартирою. Жодних заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала. 14.12.2004р. [PERSON] склала заповіт, яким заповіла квартиру позивачці. 09.01.2017р. [PERSON] померла. 07.06.2017р. позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 07.12.2018р. нотаріусом їй було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на 1/2 частину квартири. У видачі свідоцтва про право на спадщину на решту частини квартири, їй було відмовлено, оскільки вона не є спадкоємицею [PERSON], а [PERSON] свого часу не оформила право на спадщину після його смерті. Позивачка вважає, що оскільки вона є спадкоємицею [PERSON], то за правилами спадкової трансмісії (ст. 1276 ЦК України) має право на спадкування за заповітом і частки в розмірі 1/2 частини квартири, що належала спадкодавцю [PERSON] Враховуючи викладене, посилаючись на ст.ст. 548, 549, 553 ЦК Української РСР, ст.ст. 1264, 1268, 1276 ЦК України, просила встановити факт постійного проживання [PERSON], померлої 09.01.2017р., і [PERSON], померлого 25.06.2001р., однією сімєю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 16.02.1993р. до часу відкриття спадщини 25.06.2001р.; встановити факт прийняття [PERSON], померлою 09.01.2017р., спадщини після смерті [PERSON], померлого 25.06.2001р. Просила також визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 25.06.2001р. Представник позивачки адвокат [PERSON] (діє на підставі договору від 12.12.2018р., ордеру від 12.12.2018р. а.с. № 157-160) 16.04.2019р. надав заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги, розглянути справу без його участі (а.с. № 156). Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] (діє на підставі довіреності від 21.12.2018р. а.с. № 163) 16.04.2019р. також надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, у задоволенні позовних вимог відмовити, правових підстав для відмови у позові не зазначила, правом на надання відзиву не скористалася (а.с. № 161). Представник третьої особи Першої ДДНК в судове засідання не зявився, про дату судового засідання був повідомлений належним чином (а.с. № 153), своїм листом від 27.03.2019р. завідувач державної нотаріальної контори [PERSON] просила справу розглядати за відсутності представника нотаріальної контори (а.с. № 155). За таких обставин, на підставі ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд 16.04.2019р. розглянув справу за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В межах підготовчого провадження, яке тривало з 15.12.2017р. ухвалою суду від 09.07.2018р. було витребувано з Першої дніпровської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON], померлої 09.01.2017р. (а.с. № 77), а також позивачка двічі 14.05.2018р. та 12.12.2018р. уточнювала позовні вимоги (а.с. № 58-62, 116-119). Підготовче засідання у справі відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 200, ст. 197 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) було проведено 11.03.2019р. (а.с. № 149). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за правилами ст.89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини у справі і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що на імя [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 07.07.1976р. № 979, був виданий 28.07.1976р. ордер на квартиру [ADDRESS], на сімю: [PERSON] чоловік, [PERSON] дочка (а.с. № 10). В подальшому квартира була приватизована [PERSON] і [PERSON], виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради видане свідоцтво від 29.07.1999р. про право спільної сумісної власності на житло (а.с. № 11). Право власності на квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку 02.07.2007р., що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське МБТІ», з якого видно, що [PERSON] і [PERSON] належить по Ѕ частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., яка складається з: 1-коридор, 2, 3 кладова, 4, 8 - житлова, 5-ванна, 6-туалет, 7-кухня, 8-житлова, І, ІІ, ІІІ лоджія (а.с № 15). 14.12.2004р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON], яким заповіла на випадок її смерті, належну їй квартиру [ADDRESS], а також все інше майно позивачці [PERSON], яка на момент складання заповіту мала дошлюбне прізвище «Ніколенко» (а.с. № 136). 07.06.2017р. позивачка звернулася до Першої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] і 07.12.2018р. отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири (а.с. № 139). Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської нотаріальної контори [PERSON] від 31.08.2018р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки вона не є спадкоємцем жодної черги після його смерті (а.с.№ 140). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження. За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Згідно із ст. 315 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) суд розглядає справи про встановлення, серед іншого, факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. При цьому, слід приймати до увагу, що якщо при розгляді заяв в порядку окремого провадження, вбачається спір про право (як в нашому випадку), то справу слід розглядати за правилами загального позовного провадження. Разом із тим, суд враховує, що відповідно до Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги 6 ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи те, що [PERSON] помер 25.06.2001р., застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Про фактичне прийняття спадщини може свідчити спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю, наявність у спадкоємця документів померлого, квитанцій, свідоцтв, тощо. Така позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 10.01.2019р. у справі № 2-504/10 (провадження № 61-28646св18). Як вбачається з матеріалів справи, бабуся позивачки - [PERSON] з 25.12.1971р. по 16.02.1993р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що видно зі свідоцтв про укладення і про розірвання шлюбу (а.с. № 6-7). На підтвердження того, що після розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON] продовжували проживати разом у квартирі, яка є предметом спадкування, вели спільне господарство, проживали однією сімєю, як чоловік і дружина, до самої смерті [PERSON], позивачкою наданий акт від 24.03.2003р., складеним сусідами по будинку і представниками ЖЕД № 42, яким засвідчено, що [PERSON] і [PERSON] проживали разом у квартирі до дня смерті останнього, вели спільне господарство. [PERSON] поховала [PERSON] за власний кошти (а.с. № 17). З 17.06.1982р. [PERSON] була зареєстрована за адресою спадкової квартири: [ADDRESS], місце реєстрації ніколи не змінювала, що видно з копії її паспорта, картки реєстрації (а.с. № 9, 19). Як видно з довідки №546 від 08.10.2007р. МКП «Міські комунальні платежі», [PERSON], 28.09.1948р. народження, був зареєстрований за адресою: [INFO] з 10.10.1982р. і знятий з реєстрації 25.07.2001р. у звязку зі смертю 10.07.2001р. Станом на 10.07.2001р. у квартирі була зареєстрована також дружина [PERSON] (а.с. № 18). 08.06.2007р. на замовлення [PERSON] і [PERSON] КП «Дніпропетровське МБТІ» виготовлено технічний паспорт на квартиру (а.с. № 12-14). Всі означені документи померлого [PERSON] були надані позивачкою, тобто були наявні у спадкоємиці [PERSON] і збереглися у спадкоємиці [PERSON] на момент розгляду цієї справи. Розглядаючи вимоги про встановлення фактів проживання без реєстрації шлюбу і прийняття спадщини, суд враховує, що пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004р. Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного\~ значення після набрання\~чинності СК\~України та\~ЦК України\~з 01.01.2004р. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. За правилами ч. 2 ст. 256 ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2003р.) в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (постанова Верховного Суду від 28.01.2019р. у справі № 751/1413/17 (провадження № 61-17106св18)). З урахуванням вищевказаного, встановлення факту проживання [PERSON] і [PERSON] саме \~як чоловіка\~і \~жінки без реєстрації шлюбу з 16.02.1993р. до часу відкриття спадщини 25.06.2001р., не має юридичного значення. З огляду\~на \~зазначене \~та \~виходячи \~із положень\~ст.\~58\~Конституції України,\~позов в\~частині встановлення\~факту проживання\~[PERSON]\~і [PERSON],\~який помер\~25.06.2001р.\~(тобто\~до набрання\~чинності ЦК\~України) однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою, у період з 16.02.1993р. по 25.06.2001р. не підлягає задоволенню. Водночас, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] у розумінні статті 549 ЦК Української РСР, а тому вимоги позивачки про встановлення факту прийняття [PERSON], яка померла 09.01.2017р., спадщини після смерті [PERSON], який помер 25.06.2001р., підлягають задоволенню. Встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] має юридичне значення внаслідок того, що від його встановлення залежить виникнення її прав на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] [PERSON] померла 09.01.2017р., що підтверджується свідоцтвом про її смерть від 18.01.2017р., актовий запис № 63 (а.с. № 8). Факт родинного звязку між [PERSON] і позивачкою [PERSON], як між бабусею (по материнській лінії) і онукою, підтверджений свідоцтвом про народження її матері [PERSON], де матірю указана [PERSON] (потім вона змінила прізвище на «Бондаренко» після укладення шлюбу з [PERSON]Ф.), свідоцтвом про народження [PERSON], де батьками зазначені [PERSON] і [PERSON], свідоцтвом про її шлюб з [PERSON] (а.с. № 6, 21, 22, 29). Позивачка звернулася до суду з вимогами про визнання за нею права власності у порядку спадкування за правилами ст. 1276 ЦК України (спадкова трансмісія) після смерті колишнього чоловіка її бабусі [PERSON]Ф, у зв'язку з тим, що державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом після смерті [PERSON] Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ст. 1266 ЦК України - внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення). За правилами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За правилами ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно зі ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один зі спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. За правилами ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова\~ трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Садкова трансмісія це перехід права на прийняття спадщини до спадкоємців особи, яка мала право на спадщину і не прийняла її у зв'язку зі смертю. Спадкова трансмісія має місце, коли спадкоємець, закликаний до спадкування за законом або за заповітом, помре після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк. Якщо спадкоємець помре після смерті спадкодавця, але до закінчення шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини, належне йому (спадкоємцю) право на спадщину разом з іншими його правами і обовязками переходить до його спадкоємців. Відповідно до статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, проте особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Позивачка, з урахуванням змісту позовних вимог і установлених судом обставин у цій справі, може успадкувати майно лише після смерті [PERSON], в даному випадку - за заповітом. Судом встановлено, що позивачка вже отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на Ѕ частину квартири, яка належала спадкодавцеві на праві власності. У видачі свідоцтва на решту Ѕ частину спадщини за законом, що залишилася після смерті [PERSON] їй відмовлено державним нотаріусом. Сталося це тому, що ця частина спадщини фактично не була охоплена заповітом, оскільки заповідачка [PERSON] не успадкувала її свого часу, тому і заповідати її не мала права. Отже, успадкувати цю частину можна лише за законом. Судом установлений факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], що в своє чергу дає право спадкоємцям [PERSON] успадкувати всю набуту нею спадщину, в даному випадку - всю квартиру. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її донька - [PERSON], в той час як позивачка [PERSON] не входить до жодних черг спадкування за законом. Як видно з матеріалів нотаріальної справи, донька [PERSON], мати позивачки - [PERSON], не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] і [PERSON] у порядку ст. 1297 ЦК України, з такими заявами 07.06.2017р. і 28.08.2018р. звернулася лише [PERSON] і отримала 07.12.2018р. свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на Ѕ частину квартири, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] їй було відмовлено (а.с. № 85, 138-140). Позивачка [PERSON] не може бути спадкоємицею після смерті [PERSON] за спадковою трансмісією за заповітом, оскільки: по-перше, спадкова трансмісія здійснюється лише за законом: по-друге, позивачка не належить до жодної з черг спадкування після смерті як [PERSON] так і [PERSON]; по-третє, після смерті [PERSON] спадкоємцем першої черги є її донька [PERSON] (мати позивачки), яка не реалізувала своє право ані на прийняття спадщини, ані на відмову від неї. Суд додатково звертає увагу позивачки на те, що спадкова трансмісія у цій справі на Ѕ частину квартири застосовується, як перехід права [PERSON] (мала право на спадщину після смерті [PERSON], але не прийняла у зв'язку зі смертю) до її спадкоємця [PERSON], а не від [PERSON] до [PERSON] Таким чином, предявляючи вимоги про визнання права власності на частину спадщини за законом після смерті [PERSON], позивачка порушила логіку переходу права на прийняття спадщини у порядку спадкової трансмісії. У своїй заяві, наданій суду 15.11.2017р. [PERSON], будучи відповідачкою (до її заміни на відповідача - [PERSON] міську раду) не заперечувала проти визнання права власності у порядку спадкування за донькою [PERSON] (а.с. № 39), проте означена заява не може бути такою, що підтверджує відмову [PERSON] від прийняття спадщини на користь позивачки, оскільки за правилами ст. 1273 ЦК України заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або уповноваженій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Будь-якої письмової угоди щодо розподілу спадщини сторонами, як це передбачено ст. 1267 ЦК України, укладено не було. За положеннями ст.ст. 1269, 1270, 1276 ЦК України, а також ст. 1273 ЦК України, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, але даним правом [PERSON] не скористалася. Враховуючи викладене, суд вважає, що не може бути визнане за позивачкою право власності у порядку спадкування за законом за правилами спадкової трансмісії, оскільки спадкоємець першої черги [PERSON] не відмовилася у встановленому законом порядку від прийняття спадщини і не укладала з позивачкою угоди щодо розподілу спадщини. З огляду на зазначене, вимоги позивачки про визнання права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 25.06.2001р., задоволенню не підлягають. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені частково, а позивачка у позові у редакції від 12.12.2018р. не наполягала на стягненні з відповідача на її користь судових витрат у вигляді судового збору (а.с. № 2, 119), судові витрати у цій справі покладаються на позивачку, як в тій частині позовних вимог, що задоволена, так і в тій частині позову, в задоволені якої відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial