Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

10 квітня 2020 року позивач звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] . Її чоловік - [PERSON] помер [INFO] . За час шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , (відповідач по справі), яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Донька вийшла заміж, внаслідок чого змінила прізвище на - « [PERSON] ». Декілька років тому, донька виїхала в Ізраїль на постійне місце проживання. Отже, фактично позивач мешкає у будинку сама. Перебування відповідача на реєстраційному обліку створює для позивача необґрунтовані матеріальні витрати з комунальних платежів, крім цього, позивач не має можливості звернутися за отриманням субсидії. Оскільки, відповідач в спірному будинку не проживає, житло за призначенням не використовує понад один рік без поважних причин, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування житлом немає, відповідно вона може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. 03 жовтня 2019 року на підставі ухвали суду з метою виконання вимог частини 1 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України розпочато підготовче провадження у справі, розгляд якої здійснюється у загальному порядку. У підготовче судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] , у підготовче судове засідання не з`явилася, разом з позовом, надала заяву про визнання позовних вимог, просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника виконкому, просить ухвалити законне рішення за умови наявності всіх необхідних документів та доведення обставин справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За приписами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . 16 січня 1979 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 16.01.1979 (а.с. 9) За час шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.03.1980 (а.с. 8) Чоловік позивача - [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.08.2012 (а.с. 18). З довідки виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради №112 від 04.01.2019, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] . (а.с. 11) Відповідно до довідки, виданої Головою квартального комітету №28 Маловик В.С. від 19.12.2018 вбачається, що [PERSON] , 1980 року народження, не проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 10). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.(ст. 72 ЖК УРСР) Згідно з частиною 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. З врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, суд вважає, що реєстрація у житлову приміщенні відповідача за відсутності для того передбачених законом підстав, позбавляє позивача права вільного користування та розпорядження своїм майном. Так, як відповідач порушує права позивача, позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що зняття з реєстрації відповідача не потребує судового захисту, так як є похідним від задоволення судом вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положеннях п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 704,80 грн. Отже, з урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved