Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

10.07.2019 року ТОВ «Стілл Україна» звернулося до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача [PERSON] про повернення боргу за договором позики. Ухвалою Богородчанського районного суду від 27.12.2019 року заочне рішення Богородчанського районного суду від 06 вересня 2019 року у даній справі скасовано та призначено справу до розгляду у загальному порядку. Заявлені позовні вимоги зводяться до того, що ТОВ «ДЖІ ЕНД ЕМ Україна», яке 31.01.2019 року перейменовано у ТОВ «Стілл Україна» надало відповідачу, який був працівником товариства, безвідсоткову позику на суму 36000 грн. на підставі укладеного договору від 05.04.2018 року з терміном повернення коштів до 05.04.2019 року. Однак, після закінчення визначеного строку, відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав і отримані кошти не повернув. Тому позивач поставив питання про стягнення з відповідача боргу, 3% річних за користування коштами у період прострочення виконання грошового зобов`язання, інфляційних втрат, а також пені у розмірі 5% річних за кожний день прострочення виконання грошового зобов`язання, як це було передбачено договором. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав з викладених у позові підстав. Вказав, що питання повернення боргу чітко регламентоване договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав і кошти у сумі 36000 грн. відповідачу перерахував, про що свідчить платіжне доручення №71 від 05.04.2018 року. Відповідач на повернення боргу не сплатив жодної гривні, трудові відносини з підприємством після отримання позики припинив в односторонньому порядку, заходів добровільного врегулювання спору уникав як до пред`явлення позову так і після звернення до суду. Розрахунок пені проведено відповідно до обумовленої у договорі ставки 5% від суми позики і лише за період 44 днів, що склало 79200 грн. Інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання складають 720 грн., 3% річних 130 грн. Просив позов задовольнити. Також просив покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору і витрат на правову допомогу. У зв`язку із зміною кредитора у зобов`язанні згідно договору від 15.04.2020 року про відступлення права вимоги за Договором позики, суд залучив до участі у цивільній справі як правонаступника фізичну особу [PERSON] , ІПН [NUMBER] . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Заявив, що відповідач не оспорює факту існування боргу у сумі 36000 грн. за договором позики, однак, посилаючись на ч.3 ст.551 ЦК України клопотав про зменшення нарахованої позивачем пені у сумі 79200 грн. до розміру 10000 грн. Крім того, вважав не обґрунтованими вимоги про стягнення витрат позивача на правову допомогу, оскільки позивачем не було подано до первинної позовної заяв попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а тому наслідком невиконання цього обов`язку має бути, на його думку, відмова у відшкодування таких витрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які подані у розпорядження суду, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до договору від 05.04.2018 року, підписаного між ТОВ «ДЖІ ЕНД ЕМ Україна» (перейменовано у ТОВ «Стілл Україна») та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від товариства на власний картковий рахунок, відкритий у відділені АТ КБ «ПриватБанк» 36000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №71 від 05.04.2018 року. Вказані кошти відповідно до умов договору відповідач зобов`язувався повернути до 05.04.2019 року. Кошти відповідачем не повернуто. На вимогу представника відповідача, суд у порядку ч.6 ст.95 ЦПК України перевірив наявність оригіналів письмових доказів, які подані на підтвердження обставин справи. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, відповідно до ст. 547 ЦК України, вчиняється у письмовій формі. Як визначено ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до ст. 266, 258 ЦК України, стягнення неустойки обмежується 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду і починається з дня , якого вони нараховуються у межах строку позовної давності за основною вимогою. Аналіз\~наведених\~норм\~законодавства\~дає\~підстави\~для\~висновку\~про\~те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу, а також обумовленої пені у розмірі, передбаченому договором від простроченої суми за час прострочення. Розрахунок суми боргу позивачем зроблено правильно за винятком розрахунку інфляційних втрат, де позивачем вказано індекс інфляції 101%, у той час, як він був 100,7%. Тому інфляційні втрати складають 614,52 грн. Оцінюючи доводи представника відповідача стосовно можливості зменшення розміру пені, суд виходить з таких міркувань. Як свідчать\~встановлені судами\~обставини,\~сторони у\~Договорі погодили,\~що у\~разі прострочення\~позичальником строку\~повернення позики,\~встановленого цим\~Договором,\~чи невиконання\~умов договору,\~передбачених у\~п.5.3\~щодо повернення\~позики працівником\~протягом 1\~місця з\~дня звільнення,\~відповідач зобов`язувався\~сплатити пеню\~у визначеному\~договором розмірі.\~ [PERSON] \~допустив порушення\~умов договору,\~зокрема не\~повернув позики\~ні у\~місячний строк\~з часу\~звільнення,\~ні у\~строк,\~передбачений п.4.2\~Договору.\~У зв`язку\~з цим\~Позивач мав\~підстави нарахувати\~пеню. \~При цьому, за положенням частини першої статті 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. \~Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. За відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Вирішуючи клопотання про зменшення розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд виходить з доводів, які заслуговують на увагу. Зокрема суд враховує, що боржник з часу настання обов`язку виконання зобов`язання не вчинив жодних дій до його виконання хоча б часткового. Суд не поінформований відповідачем про причини, які стали на заваді його невиконання. З матеріалів справи встановлено, що відповідач, будучи працівником товариства отримав 05.04.2018 року позику, а вже 20.04.2018 року, залишивши роботу на підприємстві, виїхав закордон. При цьому протягом 2018-2019 років повертався до України неодноразово і не вживав заходів до врегулювання спірних правовідносин. Така поведінка боржника свідчить про те, що він уникає виконання свого обов`язку. Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку, не відповідатиме засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Тому з огляду на неведене, суд прийшов до висновку, що нараховану позивачем пеню слід зменшити на 50%. Посилання представника відповідача на необхідність відмови у задоволенні вимог про стягнення понесених витрат на правову допомогу, є безпідставними. Суду подано належні та допустимі докази на підтвердження понесених стороною позивача витрат на правову допомогу адвоката, які є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на представництво, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову. Тому, судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідача. На підставі наведеного, ст.1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial