Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

11 вересня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому зазначила, що є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в якій з 17 жовтня 2001 року зареєстрований її син - [PERSON] Чотири роки назад [PERSON] з метою працевлаштування виїхав до Російської Федерації, де залишився та мешкає до теперішнього часу. Позивач просить визнати відповідача особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], оскільки його реєстрація має наслідком нарахування надмірних комунальних послуг та порушує її права як власниці на вільне володіння належним майном. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та зазначила, що її син - [PERSON] чотири роки не мешкає в належній їй квартирі, оскільки з власної волі у зв'язку із працевлаштуванням змінив місце проживання та мешкає в Російській Федерації. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] сину не чинила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за позовом [PERSON] за його відсутності; не заперечує проти визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що мешкає по сусідству із [PERSON] і протягом трьох з половиною років жодного разу не бачила відповідача [PERSON] в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. З*ясувавши позицію сторін по справі, допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.3-5) є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 18 вересня 2001 року (а.с.15). В зазначеній квартирі, окрім власниці, зареєстрований відповідачі по справі - [PERSON], що підтверджується довідкою КП «Служба єдиного замовника» від 30 серпня 2018 року № 2869 (а.с.12). Відповідно до актів перевірки паспортного режиму від 29 серпня 2018 року, 10 липня 2018 року, 19 червня 2018 року [PERSON] з 17 жовтня 2001 року зареєстрований в [ADDRESS], але на протязі 4 років за вказаною адресою не мешкає (а.с.9-11). Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або закону. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Підстави стверджувати, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб відсутні. Дослідивши вищевикладені докази у сукупності та з'ясувавши позицію відповідача [PERSON], який визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку про те, що відповідач з власної волі змінив своє місце проживання, понад один рік без поважних причин не мешкає в належній позивачці квартирі, відсутні підстави вважати, що між сторонами по справі є будь-які домовленості щодо збереження права користування житлом, отже [PERSON] слід визнати особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила. Приймаючи до уваги вищевикладене, оскільки відповідач [PERSON] визнав позов до початку розгляду справи по суті, з нього на користь позивача [PERSON] слід стягнути витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 352 гривні 40 копійок. Оскільки позивачка [PERSON] звернулась із відповідним клопотанням, Управління Державної казначейської служби України в м. Костянтинівці Донецької області слід зобов'язати повернути позивачці 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 352 гривні 40 копійок. На підставі ст. ст. 150 ЖК України, ст.ст.317, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України

Outcome: approved