Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

11 березня 2008 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним. Судом до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON], померлої [INFO] була залучена [PERSON]. 08 липня 2010 року [PERSON] звернулася дол. Суду з уточненим позовом до [PERSON], третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що відповідач [PERSON] є її сестрою. Їх мати, [PERSON] була власником житлового будинку. Розташованого [ADDRESS] Приблизно у 1996-1998 роках її мати [PERSON] перенесла тяжку операцію по видаленню жовчного міхура, після чого, стан її здоров'я погіршився, вона потребувала стороннього догляду. Позивачка зазначила, що доглядала матір тільки вона, оскільки відповідач [PERSON] проживала останні 20 років в Росії, дуже рідко навідувала матір. Все життя [PERSON] говорила, що вона, [PERSON], нарівні з сестрою, успадкує все майно. Влітку 2006 року [PERSON] приїхала до матері, запропонувала їй уклади договір довічного утримання, пообіцявши, що переїде до неї жити, буде доглядати до самої смерті, відвезла мати до БТІ, де замовила витяг з Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно. 29 серпня 2006 року відповідач [PERSON] відвезла матір до Новомосковської міської державної нотаріальної контори, де домовившись з нотаріусом, уклала договір дарування, а не договір довічного утримання. В наступному, мати розповідала їй, що в нотаріальній конторі не читала документи, підписала їх, не розуміючі змісту договору, тобто, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. В 2005 році [PERSON] перенесла інсульт, після чого страждала на невиліковні хвороби: ОНМК по ішемічному типу (тромбоемболія) судин головного мозку на фоні ІБС, атеросклероз судин головного мозку з сенсомоторною афазією, тому, вона взагалі не розуміла змісту паперів, які вона підписувала у нотаріуса, На початку вересня [PERSON] забрала свої речі, правовстановлюючі документи та поїхала до Росії. Через рік, наприкінці вересня 2007 року, [PERSON] приїхала до матері, а вже на початку жовтня 2007 року перевезла [PERSON] до Самарського Пустинно-Миколаївського монастиря, а сама виїхала до Росії. Позивач зазначила, що її мати три місяці знаходилася в монастирі, поки вона не забрала її додому. [PERSON] надала їй доручення вияснити, який саме нею був підписаний договір, а встановивши, що нею був підписаний договір дарування, вирішила звернутися до суду. Позивач зазначила, що у відповідності до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотні значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Враховуючи наведене, [PERSON] просила суд визнати недійсним договір дарування, укладений 29 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала в дар житловий будинок, розташований [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позов в повному обсязі, посилалися на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просили суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи допитаною, Холм-Жирковським районним судом Смоленської області Російської Федерації, позов не визнала. Посилалася на те, що її мати все життя допомагала сестрі, у [PERSON] був великий будинок, але вона продала його. Її мати, [PERSON] запропонувала їй оформити договір дарування житлового будинку, зазначені обставини можуть підтвердити сусіди. В 2007 році мати захворіла, її викликали телеграмою, вона приїхала в м. Новомосковськ, доглядала матір з 29 вересня по 28 жовтня 2007 року. Спочатку мати знаходилася в лікарні, але пізніше, приїхав священик з монастиря, запропонував перевезти матір до монастиря, оскільки вона була прихожанкою. В квітні 2008 року також вона приїздила до матері. Доглядала за нею. [INFO] мати померла її сестра [PERSON] не повідомила її про смерть матері, телеграму їй направила квартирантка, яка проживала у матері в будинку. Представник третьої особи - Новомосковської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, докази, надані сторонами, приходить до наступного. У відповідності до статті 717 ЦК України, 1. за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 2. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Судом встановлено, що 29 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала в дар житловий будинок, розташований [ADDRESS] Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO]. Згідно до спадкової справи, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після [PERSON], померлої [INFO] звернулася дочка - [PERSON]. Як зазначалося вище, на обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] мала намір укласти з [PERSON] договір довічного утримання. На підставі статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно вимог статті 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до статті 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На підставі статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до роз'яснень, викладених в п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України, правочин вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На підставі статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Сама по собі наявність у відчужувача захворювань не є підставою для визнання договору недійсним. Позивачкою [PERSON] не надано суду жодного доказу того, що її мати [PERSON] мала намір укласти договір довічного утримання, посилання позивачки на те, що [PERSON] не читала документи, які підписувала в нотаріальній конторі, також не є підставою в задоволенні позову. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] кожний окремо в судовому засіданні пояснили, що їм нічого не було відомо про укладення [PERSON] договору дарування, але, [PERSON] сподівалася на отримання від [PERSON] допомоги. Пояснення свідків про те, що [PERSON] сподівалася на допомогу [PERSON] не є доказом наявності у сторін наміру укласти договір довічного утримання, оскільки, у відповідності до вимог статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, тобто, обов'язок утримання непрацездатних батьків визначений законодавством України. В зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed