Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

10 березня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з цією позовною заявою, в якій просить встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0314394, виданий 10 червня 1997 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі рішення Томашпільської районної державної адміністрації від 24 лютого 1997 року № 36 на імя [PERSON], належить [PERSON], яка померла 4 травня 2000 року в с.Колоденка Томашпільського району Вінницької області. Визнати за ним майнове право в порядку спадкування за законом, яке залишилося після смерті його батька [PERSON], який помер 8 лютого 2007 року в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної частки (паю) розміром 2,49 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП «Мир» с.Колоденка Томашпільського району Вінницької області (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0314394, виданий Томашпільською районною державною адміністрацією 10 червня 1997 року на підставі рішення Томашпільської районної державної адміністрації від 24 лютого 1997 року № 36 на імя [PERSON]). Визнати за ним право власності в порядку успадкування на спадкове майно, яке залишилося після смерті його батька [PERSON], який помер 8 лютого 2007 року в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, що складається із майнового паю члена КСП «Мир» СТОВ «Колоденка» с.Колоденка Томашпільського району Вінницької області в розмірі 2793 грн (свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ № 013201, виданий 26 грудня 2008 року Колоденською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя [PERSON]). Дана позовна заява обгрунтувала наступним. 8 лютого 2007 року в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON], який доводився батьком позивачу. Після смерті батька відкрилася спадщина на його майно, що складається із земельної частки (паю) розміром 2,49 в умовних кадастрових гектарах та майнового паю в розмірі 2793 грн на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП. Батько позивача успадкував дане майно після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 4 травня 2000 року, однак нотаріально не оформив своє право на спадщину за законом. Позивач вказує, що на протязі встановленого законом шестимісячного терміну він фактично вступив у володіння спадковим майном, що залишилося після смерті його батька, однак в установлений законом строк не подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки на той час не бажав приймати спадщину. В даний час позивач виявив намір прийняти спадщину після смерті свого батька, однак нотаріусом йому було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця. Окрім того, при підготовці документів було встановлено, що у свідоцтві про смерть матері батька остання вказана як [PERSON], а у у сертифікаті на право на земельну частку (пай)-[PERSON]. В звязку з тим, що факт належності правовстановлюючого документу має для позивача юридичне значення і впливає на його можливість прийняття спадщини, тому з цими вимогами він вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]- [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позові, попросив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти задоволення позову [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом 6 частини 1 статті 256 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народженні або паспорті (свідоцтві про смерть). Позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Метою встановлення заявленого факту є реалізація позивачем права успадкувати майно своєї баби, яке успадкував його батько. Судом встановлено, що 4 травня 2000 року в с.Колоденка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.6). Згідно копії свідоцтва про народження, [PERSON] є матірю [PERSON] (а.с.9), Згідно довідки Вапнярської селищної ради № 253 від 9 березня 2017 року, спадкоємцем [PERSON] був її син [PERSON], який фактично спадщину прийняв на протязі шести місяців; спадщина складалася із земельної частки (паю) площею 2,49 в умовних кадастрових гектарах відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0314394 та майнового паю члена КСП «Мир» СТОВ «Колоденка» с.Колоденка в розмірі 2793 грн відповідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії ВІ ХХ № 013201 (а.с. 12). Як вбачається із сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0314394, виданого Томашпільською районною державною адміністрацією 10 червня 1997 року на підставі рішення Томашпільської районної державної адміністрації від 24 лютого 1997 року № 36, даний документ видано на імя [PERSON] (а.с.11). Згідно довідки Вапнярської селищної ради № 416 від 14 квітня 2017 року, вищевказаний сертифікат, виданий імя [PERSON] належав [PERSON], померлій 4 травня 2000 року (а.с. 32). Оскільки судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0314394, виданий імя [PERSON] дійсно належав [PERSON], померлій 4 травня 2000 року, факт належності правовстановлюючого документу має для позивача юридичне значення і впливає на можливість належним чином оформлення спадкового майна, тому дані вимоги підлягають задоволенню. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась 8 лютого 2007 року в день смерті спадкодавця [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна. Судом установлено, що 8 лютого 2007 року в смт Вапнярка Томашпільського району помер [PERSON] (а.с.7). Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується копією свідоцтва про народження останнього, з якого вбачається, що батьком [PERSON] є [PERSON] (а.с.8). Згідно довідки Вапнярської селищної ради Томашпільського району № 253 від 9 березня 2017 року після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається із земельної частки (паю) площею 2,49 в умовних кадастрових гектарах відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0314394 та майнового паю члена КСП «Мир» СТОВ «Колоденка» с.Колоденка в розмірі 2793 грн відповідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії ВІ ХХ № 013201, яке належало його матері [PERSON]; [PERSON] фактично дану спадщину прийняв на протязі шести місяців; спадкоємцями [PERSON] за законом залишилися син [PERSON] та дружина [PERSON]; [PERSON] фактично спадщину прийняв на протязі шести місяців (а.с.12). Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку. Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)». Згідно п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, зі змінами станом на 01.07.2014 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) є виданим державою документом, що підтверджує наявність у особи права на земельну частку (пай). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] померла, не оформивши належним чином право на земельну частку (пай) і не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, а тому і не отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Однак, сертифікат на право на земельну частку (пай) підтверджує право спадкодавців на дану земельну частку (пай), яке йому перейшло у спадок від його матері. Отже, за наявності сертифіката на право на земельну частку, спадкоємці успадковують право на цю земельну ділянку, що є передумовою для оформлення ними в подальшому права власності на цю земельну ділянку і отримання відповідних документів про право власності. За наведених обставин вимоги [PERSON] про визнання за ним в порядку спадкування права на земельний пай та права власності на майновий пай підлягають задоволенню. Таким чином, [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті свого батька [PERSON], тобто спадщину прийняв та набув прав та обовязків спадкодавця, тобто придбав спадщину, Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON], визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч.7 ст. 235 ЦПК України, при ухваленні судом рішення (у справах, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення) судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved