Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

12 березня 2020 року Позивач звернувся до суду. В обґрунтування позову посилався на те, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав заяву №б/н від 05.11.2018 згідно якої отримав кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом в заяві. Згідно до п.п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6. Договору Відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. За п. 1.1.1.67, 1.1.5.1., 1.1.5.2. Договору передбачена можливість зміни Тарифів інших невід`ємних частин Договору. Позивач надав відповідачу кредит, однак, відповідач неналежно виконував умови кредитного договору, у зв`язку з чим у нього станом на 14.01.2020 року наявна заборгованість 11283,93 грн., з яких: 5898,31 грн- заборгованість за тілом кредита; в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 5898,31 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,0 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 2106,73 грн- заборгованість за простроченими відсотками; 2265,37 грн- заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн- нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн - штраф ( фіксована складова), 513,52 грн- штраф ( процентна складова). Просив стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість у розмірі 11283,93 грн та судові витрати. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 26 березня 2020 року відкрито спрощене провадження по справі та надано відповідачу термін на подання відзиву до суду. В зазначений термін відзив до суду, клопотань до суду в порядку ст. 279 ЦПК України відповідач не подав. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступних висновків. Між сторонами по справі виникли цивільно- правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом. З наданих до позову документів вбачається, що Позивач має Банківську ліцензію за №22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність» та інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут ПАТ КБ «Приват Банк». 05 листопада 2018 року відповідач подав заяву про встановлення на його платіжну карту кредитного ліміту, що стверджується копією анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг та отримала кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивач надав відповідачу кредит, тобто свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, однак, в порушення умов договору відповідач несвоєчасно сплачував суми кредиту, внаслідок чого і утворилась заборгованість за кредитом. Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.11.2018, укладеним між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] станом на 14.01.2020 року відповідач має заборгованість в розмірі 11283,93 грн., з яких: 5898,31 грн- заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 5898,31 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,0 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 2106,73 грн- заборгованість за простроченими відсотками; 2265,37 грн- заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 грн- нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн - штраф (фіксована складова), 513,52 грн- штраф (процентна складова). Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по нарахованих відсотках в розмірі 0,0 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 2106,73 грн; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625-2265,37 грн; нарахованій пені- 0,00 грн; нарахованій комісії- 0,00 грн; а також фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн. та процентної складової штрафу в розмірі 513,52 грн., суд виходить з правових позицій, висловлених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19 та зазначає наступне. Копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що наявні в матеріалах даної справи та не підписані відповідачем, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 листопада 2018 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. У наданому на виконання ухвали суду про витребування доказів листі від 28.04.2020 року № 566139-ВБ (ас.52-53) позивач зазначає, що заборгованість за тілом кредиту- це витрати клієнта за рахунок кредитного ліміту, заборгованість за простроченим тілом кредиту - це заборгованість за тілом кредиту, строк сплати якого минув, тобто це частина витраченого клієнтом кредитного ліміту, яка вже має бути погашена клієнтом станом на конкретну дату. Однак, анкета-заява від 05.11.2018 року, підписана сторонами не містить строку повернення кредиту (користування ним), тобто позивачем жодними доказами не обґрунтовано та не зазначено норм закону, на підставі яких ним було пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, та які б слугували достатньою правовою підставою для її задоволення. Тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed