Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

11 лютого 2015 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON], в якій позивач просить суд встановити факт, що [PERSON], яка померла [INFO] року проживала з 29 липня 2004 року по день своєї смерті однією сім'єю з [PERSON] по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є сином [PERSON], що підтверджується його свідоцтвом про народження. [INFO] року померла [PERSON] За життя мати позивача склала заповіт, відповідно до якого належну їй частину квартири [ADDRESS] вона заповіла позивачу, таким чином останній є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. Спадкоємців за законом першої черги після смерті [PERSON] не має. Спадкова маса, яка складається з 3/4 частини квартири [ADDRESS] належить спадкодавцеві на підставі 1/2 частини квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло, видане АП ДМЗ ім. Петровського 09 червня 1995 року на підставі розпорядження № 1123-П від 09 червня 1999 року, зареєстрованого в КП ДМБТІ в реєстровій книзі за № 104п-7; 1/4 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18 листопада 2004 року за реєстровим номером 4-5289, зареєстрованого в КП ДМБТІ за реєстровим номером 8338810. Інша 1/4 частина квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18 листопада 2004 року за реєстровим номером 4-5291, належить позивачу, [PERSON]. Право власності зареєстроване в КП ДМБТ за реєстровим номером 8338810. З заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року до нотаріальної контори, відповідно до ст. 1269 ЦК України в термін передбачений ст. 1270 ЦК України позивач не звертався, оскільки вважав, що він прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Фактично після смерті батька з кінця липня 2004 року [PERSON] постійно мешкала з позивачем та членами його родини в квартирі [ADDRESS] без реєстрації. 04 серпня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте, постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. від 04 серпня 2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, оскільки відповідно до ст. 1270 ЦК України [PERSON] було пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позові та згідно доказів, наявних в матеріалах справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року народився [PERSON], батьком якого є [PERSON], матір'ю - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, наявним в матеріалах справи (а.с. 5). 3/4 частини квартири [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], з яких: 1/2 частини квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло, видане АП ДМЗ ім. Петровського 09 червня 1995 року на підставі розпорядження № 1123-П від 09 червня 1999 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» в реєстровій книзі за № 104п-7; 1/4 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою18 листопада 2004 року за реєстровим номером 4-5289, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» за реєстровим номером 8338810 (а.с. 8 - 10). Інша 1/4 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON]. відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18 листопада 2004 року за реєстровим номером 4-5291. Право власності зареєстроване в КП «ДМБТІ» за реєстровим номером 8338810 (а.с. 11 - 13). Відповідно до технічного паспорту, складеного КП «ДМБТІ» 09 листопада 2004 року та технічного паспорту, складеного фізичною особою - підприємцем [PERSON]. 21 лютого 2015 року кв. [ADDRESS] складається з наступних приміщень: №1 - коридору, площею 7,4 кв.м.; №2 - кухні, площею 4,8 кв.м.; №3 - санвузла, площею 4,8 кв.м.; №4 - житлової кімнати 17,4 кв.м.; №5 житлової кімнати, площею 14,0 кв.м.; №6 - житлової кімнати, площею 20,0 кв.м.; №7 - веранди, площею 13,2 кв.м.; №8 - веранди, площею 12,2 кв.м.; всього житлова складає 51,4 кв.м., загальна 98,3 кв.м. (а.с. 14 - 18, 42 - 50). Відповідно до заповіту, складено 24 травня 2006 року [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2189, спадкодавець заповіла належну їй частину квартири [ADDRESS] своєму синові [PERSON] (а.с. 7). [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області серії [NUMBER] від 12 лютого 2007 року (а.с. 6). На підтвердження заявлених позовних вимог, представником позивача було надано суду письмові пояснення сусідів позивача, які підтвердили, що [PERSON] дійсно постійно мешкає у кв. [ADDRESS] з літа 2004 року з матір'ю (до дня її смерті), дружиною та донькою (а.с. 52 - 55). Згідно акту, складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна Чаплюком Д.А. було проведено обстеження квартири [ADDRESS], під час обстеження якої було встановлено, що загальна площа квартири змінилась внаслідок переобладнання, проте виконані переобладнання не належать до самочинного будівництва. Таким чином житлова площа квартири дорівнює 51,4 кв.м., а загальна - 98,3 кв.м. (а.с. 51). 04 серпня 2014 року постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. було відмовлено [PERSON]. у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке залишилось після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, оскільки відповідно до статті 1270 ЦК України [PERSON] був пропущений строк для прийняття спадщини (а.с. 17). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України, та іншими підзаконними актами. Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України надає вичерпний перелік складу спадщини, згідно з яким до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається в наслідок смерті особи або оголошення її померлою Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місце відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Частиною 1 статті 1222 ЦК України встановлено, що право на спадщину мають особи, визначені у заповіті. Нормою статті 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі та має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК України. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Нормою ст. 1299 ЦК України визначено, що якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів осіб, прізвище, ім'я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; тощо. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 16 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Вирішуючи питання щодо визнання особи такою, що прийняла спадщину, зокрема в спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати таке. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, померла [PERSON] була рідною матір'ю позивача та проживала разом з ним та його родиною з кінця липня 2004 року до дня своєї смерті в квартирі [ADDRESS] Окрім того, [PERSON] при житті склала заповіт, в якому заповіла належну їй частину квартири [ADDRESS] своєму сину [PERSON]., який є позивачем по справі. До того ж, [PERSON] була співвласницею лише 3/4 частини спірної квартири, інша 1/4 частини квартири належать позивачу [PERSON]. За викладеного, суд дійшов висновку про правомірність позовних вимог [PERSON], як спадкоємця після смерті своєї матері за заповітом. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до територіальної громади міста в особі Дніпропетровської міської ради про встановлення факту та визнання права власності на 3/4 частини квартири в порядку спадкування за заповітом. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати, що складаються з судового збору, стягнути з Дніпропетровської міської ради на користь [PERSON] у сумі 3654,00 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved