Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

11 травня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Новомосковського районного відділу Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю, зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що на підставі договору дарування, посвідченого 02 грудня 2002 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г. за реєстровим № 1-549 він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В зазначеному будинку, зареєстрована його колишня дружина - відповідач [PERSON] , [INFO] , з якою в період з 09.12.2005 року по 29.02.2012 року він перебував в зареєстрованому шлюбі. Позивач зазначає, що відповідач зареєстрована, але з 2012 року в житловому приміщенні фактично не проживає без поважних причин, ним не користується, її речі в приміщенні відсутні, добровільно з реєстрації за вказаною адресою остання не знялася. [PERSON] посилається на те, що реєстрація відповідача перешкоджає реалізації його права як власника житла, в зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст.ст. 386, 391 ЦК України, просив суд: усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому на праві приватної власності майном, а саме домоволодінням [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації в Секторі громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Новомосковського РВ ДМС УМВС України в Дніпропетровської області [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати Сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Новомосковського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 травня 2012 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 23 травня 2013 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення суду у справі № 0427/1012/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 15 січня 2021 року провадження у справі поновлено, призначене підготовче засідання. Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року до участі у справі залучено в якості правонаступника третьої особи Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, згідно заяви просив суд розглядати справу без його участі, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити вимоги. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення вимог [PERSON] . У відповідності до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В зв`язку з тим, що відповідач визнав позов, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 02 грудня 2002 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г. за реєстровим № 1-549 є власником житлового будинку [ADDRESS] , позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . 09 грудня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 515. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] . Згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2012 року у справі № 2-4097/11, шлюб між позивачем [PERSON] і [PERSON] був розірваний. Рішення набрало законної сили 12 березня 2012 року. зі змісту вказаного рішення вбачається, що сторони разом не живуть з 2011 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що у спірному житловому будинку зареєстрована колишня дружина позивача [PERSON] відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією з домової книги про реєстрацію осіб. Таким чином, відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивача [PERSON] . Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] в будинку [ADDRESS] зареєстрована, але з лютого 2012 року не проживає, житловим приміщенням не користується, із спірного домоволодіння вивезла усі свої речі, що підтверджується актами, складеними01 березня 2012, 27 квітня 2012 року та 03 жовтня 2012 року головою квартального комітету № 10 [PERSON] в присутності сусідів: [PERSON] і [PERSON] . Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. 07 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також\~ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1\~ст.156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Позивач [PERSON] в позові посилався на приписи ст.ст. 386, 391 ЦК України, просив суд усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому на праві приватної власності майном, а саме домоволодінням [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації в Секторі громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Новомосковського РВ ДМС УМВС України в Дніпропетровської області [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати Сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Новомосковського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS] . В той же час, враховуючи приписи ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації\~місця\~проживання\~особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів Державної міграційної служби України. На підставі частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] , [INFO] не проживає в зазначеному спірному житловому будинку понад один рік, після розірвання шлюбу вивезла з приміщення всі свої речі, не надала суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджають їй користуватися житловим приміщенням, суд приходить до переконання, що у відповідності до вимог частини 2 статті 405 ЦК України, вона може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з урахуванням позиції відповідача щодо визнання позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, захистити право позивача як власника нерухомого майна у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися ним, шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, застосувавши до спірних правовідносин приписи ст. 405 ЦК України. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положенням п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, що в грошовому еквіваленті становить 107,30 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: позивачу [PERSON] з Державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 107,30 грн., що становить 53,65 грн., та зобов`язати відповідача [PERSON] сплатити позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 53,65 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial