Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

10 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Максус Лізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №02039 від 21.05.2018 року, стягнення коштів у розмірі 28000 грн. та судових витрат у розмірі 4000 грн. Ухвалою Камянець-Подільського міськрайонного суду від 14 серпня 2018 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Справу розглянуто в порядку загального позовного провадження. Обґрунтовуючи позов [PERSON] посилається на те, що 21 травня 2018 року між ним та ТОВ «Максус Лізинг» укладено договір фінансового лізингу №02039, предметом якого є транспортний засіб GreatWallC30 new. Того ж дня позивач на виконання умов договору сплатив на користь відповідача кошти у розмірі 28000 грн. Копію договору позивач отримав наступного дня та дізнався, що сплачені ним кошти не є лізинговим платежем, а є комісією за організацію договору, та предмет лізингу буде йому переданий у строк до 90 днів після сплати комісії за організацію договору та авансового платежу, а не протягом пяти днів з дня сплати комісії як йому було розяснено представником лізингодавця при укладенні договору. Також за умовами договору, у разі його розірвання позивачу повертається лише 80% сплаченого авансового платежу, а комісія за організацію договору поверненню не підлягає. Позивач вважає, що договір укладений на вкрай невигідних для нього умовах з порушенням Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів». Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник ТОВ «Максус лізинг» в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки не повідомив, відзиву на позов не подав. Про дату, час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений шляхом надіслання судових повісток за адресою його реєстрації та шляхом розміщення повідомлення про виклик в судове засідання на сайті Судової влади України. Враховуючи те, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів із ухваленням заочного рішення у справі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази суд встановив наступне. 21 травня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» був укладений договір фінансового лізингу №02039, відповідно до якого предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб GreatWallC30 new. 21 травня 2018 року позивач сплатив на користь відповідача 28000 грн. як авансовий платіж за договором, що підтверджується квитанцією №12286С185Е. Відповідно до п. 1.3 ст.1 договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу у строк та на умовах даного договору. Пунктами 9.1. та 9.2 договору передбачено сплату лізингоодержувачем комісії за організацію договору у розмірі 10% вартості предмету лізингу незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату та авансового платежу у розмірі 25% вартості предмету лізингу. Враховуючи те, що вартість предмета лізингу складає 280\~000 грн. (п.8.2 договору), суд погоджується із твердженням позивача, що ним була сплачена саме комісія за організацію договору, яка складає 10% вартості предмета лізингу, а не авансовий платіж, як зазначено у квитанції. Відповідно до п. 9.4 ст. 9 договору, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 25% від вартості предмета лізингу, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. Крім того, в п. 12.1 та п. 12.2 ст.12 договору передбачено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору шляхом відправлення рекомендованого листа. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. У разі розірвання договору лізингодавцем в односторонньому порядку також не підлягають поверненню 10% авансового платежу та комісія за організацію договору 22 травня 2018 року позивач надав відповідачу заяву про розірвання договору фінансового лізингу та повернення коштів у розмірі 28000 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Дослідивши та проаналізувавши положення оскаржуваного договору фінансового лізингу суд вважає, що його умови є несправедливими, оскільки передбачають повернення сум авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору та передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору. Також договором передбачена можливість збільшення ціни предмета лізингу без надання права лізингоодержувачу за таких обставин розірвати договір, а навпаки передбачено його обовязок здійснити доплату авансового платежу. Окрім того, ст. 12 спірного договору передбачає лише відповідальність лізингоодержувача, та не передбачено жодної відповідальності лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання умов договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що умови оскаржуваного договору фінансового лізингу містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача, що є підставою для задоволення вимоги позивача про визнання його недійсним. Задовольняючи в цій частині позов суд також враховує наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. В той же час, згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України, в разі недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемний. Враховуючи те, що оспорюваний договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а однією із його сторін фізична особа, не був нотаріально посвідчений, суд приходить до висновку, що при його укладенні не було дотримано вимог щодо форми правочину, що свідчить про його нікчемність. У разі визнання договору недійсним судом, за вимогою його сторони, застосовується реституція. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Визнаючи недійсним договір фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що необхідно також задовольнити вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 28000 грн., що були ним сплачені за договором. В той же час, суд вважає, що витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача є надмірними. Тому вважає, що цю вимогу слід задовольнити частково у розмірі 2000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial