Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

10 червня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ним було отримано до відома постанову від 27.11.2020, винесену у рамках зведеного виконавчого провадження № 58570848, про виконання виконавчих дій 03 грудня 2020 року о 10:00 годині за адресою: [ADDRESS] . 03.12.2020 року о 10:00 годині за адресою: [ADDRESS] , державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ізотовим П.П. було проведено опис та арешт майна, яке на думку державного виконавця належить відповідачу. Зі слів позивача, під час опису майна він неодноразово наголошував на тому, що описуване майно належить йому на праві приватної власності. Таким чином, у виконавчому провадженні №58564053 серед описаного майна значилося: - Обігрівач, - Вентелятор Rowenta, - Тренажер Powerpeak, - Відеомагнітофон Panasonic, - Багатофункціональний пристрій CanonSFM 10411, - Багатофункціональний пристрій CanonPixmaMP 800, - Wi-fiрозтер TP-Link, - Пристрій безперебійного живлення АРС, - HD медіа-плеєр Asus, - ДВД-програвач SonyDVP-NS38, - ВідеомагнітофонPanasonicNV-HV62, - Цифровий ресіверStarTrack 550 DSuperPlus, - Електронні вагиGorenia, - КондиціонерModea, - Елемент декору «Слон», - Елемент декору - ваза у кількості 3 одиниці, - Мікрохвильова піч LGMC-7844 BDX, - Побутовий пристрій для кухні Tefal, - Телевізор SamsungLE46N87BD, - Пилосос Karcher, - Телевізор LG, - ОбігрівачAEG, - КондиціонерModea. Позивач звертався до МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з заявою про зняття арешту. У свою чергу МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надав відповідь на звернення позивача щодо зняття арешту з майна, в якій зазначив, що [PERSON] може звернутися до суду з позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 червня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту- залишено без руху. Надано строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали. 15 червня 2021 позивач усунув зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту. Представник позивача адвокат Федосенко Н.А., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 19 липня 2021 року; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №538 виданого КДКА в Чернігівській області, у судовому засіданні заявлений позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити. Відповідач та представник відповідача по справі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник відповідача адвокат Клепко Олександр Григорович., який діє в інтересах [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 26 серпня 2020 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ПТ №2504 виданого Радою адвокатів Полтавської області 10.01.2019 року, у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позову не заперечував. Надіслав клопотання про розгляд справи без його участі та без участі Відповідача. Представник третьої особи Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ізотов П.П., який діє на підставі довіреності від 26 травня 2021 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважає його необґрунтованим. Зазначив, що надані Позивачем докази на підтвердження права власності є недостатніми. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані позивачем та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк або іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. В пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження». Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права. У судовому засіданні було встановлено, що 03 грудня 2020 року державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)Ізотовим П.П. в рамках виконавчого провадження №58564053 було накладено арешт на майно, яке знаходиться в жилому приміщенні за адресою: [ADDRESS] .. Позивач зазначив, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності йому та відповідачу по справі. В квартирі проживає позивач разом з матір*ю. Відповідач [PERSON] в квартирі не проживає, його особисті речі та інше майно, яке б належало останньому в квартирі відсутнє. З інформаційної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 червня 2021 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] - позивач, [PERSON] , [PERSON] - відповідач. Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що 03.12.2020 року за адресою: [ADDRESS] , державним виконавцем було проведено опис та арешт майна. Представник зазначає, що майно, яке було описано та арештовано держаним виконавцем на праві власності належить позивачу, відповідач [PERSON] ніякого відношення до цього мана не має. Дійсно, як вбачається з постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 03.12.2020 старшим державним виконавцем МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ізотовим П.П. при примусовому виконання наказу №922/494/17 виданого Господарським судом Харківської області 19.02.2019 про стягнення з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Харківської міської ради було описано та накладено арешт на майно. (а.с. 13) Позивач вважає, що майно, яке описано та арештовано державним виконавцем, а саме: обігрівач, вентилятор Rowenta, тренажер Powerpeak, відеомагнітофон Panasonic, багатофункціональний пристрій CanonSFM 10411, багатофункціональний пристрій CanonPixmaMP 800, Wi-fiрозтер TP-Link, пристрій безперебійного живлення АРС, HD медіа-плеєр Asus, ДВД - програвач SonyDVP-NS38, відеомагнітофонPanasonicNV-HV62, цифровий ресівер StarTrack 550 DSuperPlus, електронні ваги Gorenia, кондиціонер Modea, елемент декору «Слон», елемент декору - ваза у кількості 3 одиниці, мікрохвильова піч LGMC-7844 BDX, побутовий пристрій для кухні Tefal, телевізор Samsung LE46N87BD, пилосос Karcher, телевізор LG, обігрівач AEG, кондиціонер Modea належать йому на праві власності. На підтвердження свого права власності на вищезазначене майно позивач надав суду письмові докази, а саме: -на плазмовий телевізор LG - квитанцію про сплату вартості і гарантійний талон, в якому містяться дані про покупця, а саме його прізвище, ім`я та по батькові, та його підпис (а.с.15); - на пилосос Karcher - квитанцію про сплату вартості і гарантійний талон №273572 від 12.09.2011 року, в якому містяться дані про покупця, а саме його прізвище, ім`я та по батькові, та його підпис ( а.с. 16); - на мікрохвильову піч LG - квитанцію про сплату вартості і гарантійний талон 2KM6 від 24.05.2006 року, в якому містяться дані про покупця, а саме його прізвище, ім`я та по батькові та особистий підпис ( а.с. 18); - на масляний обігрівач AEG - товарний чек №186 від 10.10.2013 року, в якому містяться дані про покупця, а саме його прізвище та ініціали ( а.с. 19); - на масляний обігрівач Element - товарний чек № 133 від 25.09.2014 року, в якому містяться дані про покупця, а саме його прізвище та ініціали ( а.с. 19); - на плазмовий телевізор SAMSUNG LE46N87BD - квитанцію про сплату вартості і гарантійний талон, в якому містяться дані про покупця, а саме його прізвище з ініціалами та особистий підпис ( а.с. 20); - на ДВД - програвач Sony DVP-NS38 - гарантійний талон серії А №7134827 , в якому містяться дані про покупця, а саме його прізвище з ініціалами та адреса місця реєстрації ( а.с. 21). Суд вважає доведеним факт придбання, а отже і належності вищезазначеного майна позивачу [PERSON] . Що стосується іншого майна, а саме: електронні ваги Gorenje, елементи декору - вази у кількості 3-х одиниць, вентилятор Rowenta, побутовий пристрій для кухні Tefal позивачем на підтвердження факту придбання даного майна в якості доказів надані товарні чеки, а щодо побутового пристрою для кухні - квитанція про сплату вартості і гарантійний талон, які не містять інформації про покупця. ( а.с. 17, 22) Відповідно до статті 77 Цивільного-процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Вищезазначені докази, які надані позивачем в обґрунтування позову не містить інформації про покупця. Інших доказів, які б підтверджували факт придбання даного майна позивачем, матеріали справи не містять. Отже, позивачем не доведено належними доказами, що власником зазначеного майна є саме він, а не відповідач. Також, в супереч вимогам ст. 12 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів на підтвердження права власності щодо іншого майна, описаного та арештованого державним виконавцем 03.12.2020 року, а саме: тренажеру Powerpeak, багатофункціонального пристрою CanonSFM 10411, багатофункціонального пристрою Canon Pixma MP 800, Wi-fi роутера TP-Link, пристрою безперебійного живлення АРС,HD, медіа-плеєру Asus, відеомагнітофону Panasonic NV-HV62, цифрового ресіверу StarTrack 550 DSuperPlus, кондиціонеру Modea, елементу декору «Слон», кондиціонеру Modea. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту підлягає частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial