Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

11.09.2014 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що 19.02.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір №DNH4KS90840002 (надалі - Договір). Відповідно до укладеного Договору, ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 2530,84 гривень на строк 12 місяців по 19.02.2007 року, а відповідач [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених Договором. Проте, відповідач [PERSON] не надав своєчасно ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, чим порушив його умови. Вказав, що внаслідок порушень умов Договору, у відповідача [PERSON] станом на 05.09.2014 р. перед ПАТ КБ «Приватбанк» виникла заборгованість у розмірі 14072,37 гривні, яка складається з: заборгованість за кредитом 723,14 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 4007,84 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 8195,09 грн., а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 646,30 грн. - штраф (процентна складова). Посилаючись, зокрема на ст.ст.526, 530, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 14072,37 гривень за кредитним договором № DNH4KS90840002 від 19.02.2006 року. Представник позивача Пархоменко М.О., що діє на підставі довіреності, підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, вказувала, що відповідач дійсно з 21.03.2007 року не здійснював ні яких оплат, але 12.02.2014 року від відповідача на його платіжну картку надійшли гроші в сумі 13,24 грн., які за п.3.2.5 Умов були списані із картки на рахунок погашення заборгованості за кредитом. Вважає, що із боку позивача строки позовної давності не порушені. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити, так як сплив строк позовної давності. Пояснював, що отримав кредит у 2006 році для придбання двох мобільних телефонів. На протязі року він сплачував кредит, однак платив не кожний місяць, останній раз заплатив у березні 2007 році і після цього платежі не здійснював. Наполягав, що ніяких платежів у лютому 2014 році не робив, хто поклав гроші на його картку в сумі 13,24 грн. він не знає. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§1.Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом встановлено, що 19.02.2006 року відповідач [PERSON] звернувся до ЗАТ КБ «Приватбанк» із заявою, у якій просив надати йому строковий кредит у сумі 2530,84 гривень строком на 12 місяців по 19.02.2007 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови) строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Кредит надавався на купівлю двох мобільних телефонів та сплата комісії Банку та Компанії. У вказаній заяві, відповідач [PERSON] своїм підписом підтвердив, що він ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Забезпеченням виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за Кредитним договором виступав товар, що зафіксовано у п.2.3, 2.4, 2.5 Умов (а.с.7-8). Із вказаної заяви також вбачається, що 19.02.2006 року відповідач [PERSON], і цей факт ним не заперечувався, доручив ЗАТ КБ «Приватбанк», без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання в сумі 2041,00 гривень на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ПП [PERSON], а також комісію компанії, зазначену в п.2.2 Умов на відповідний рахунок в ПриватБанку, за придбані ним мобільні телефони. Таким чином, враховуючи письмову заяву відповідача [PERSON], підписану у тому числі й працівником ЗАТ КБ «Приватбанк» (керівником кредитного центру), викладені в цій заяві умови надання та повернення грошових коштів у розмірі 2530,84 гривень та фактична сплата даних грошових коштів за придбаний відповідачем товар та сплати комісії Банку та ТОВ «ПриватКредит» за консультативні послуги, суд приходить до висновку, що між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] 19.02.2006 року було укладено кредитний договір на умовах викладених у вищевказаній заяві. Закрите акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк», на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було перейменовано в Публічне акціонерне товариство комерційний банк « ПриватБанк», яке є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «Приватанк». 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (а.с.23-27). Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 ст.60 ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до підписаної відповідачем [PERSON] заяви, строк дії наданого строкового кредиту становить 12 місяців, тобто по 19.02.2007 року включно (а.с.8). Цей висновок узгоджується з поняттям «споживчий строковий кредит» та п.2.1. розділу ІІ, пп.3.2.2,3.2.9 розділу III Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були додані ПАТ КБ Приватбанк» до позовної заяви (а.с.9-16). Відповідно до підписаної відповідачем [PERSON] заяви, порядок погашення заборгованості повинен був здійснюватися у наступному порядку: щомісячними платежами з 10 по 17 число кожного місяця у сумі 241,07 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов на спеціально відкритий у банку рахунок. Таким чином, суд приходить до висновку, що останнім днем погашення кредиту в повному об'ємі за даним Договором № DNH4KS90840002 від 19.02.2006 року було 18 квітня 2007 року. Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору. За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частина перша, третя статті 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З наданих ПАТ КБ «Приватбанк» документів, а саме: розрахунку заборгованості за договором № DNH4KS90840002 від 19.02.2006 року (а.с.5-6) та виписки по вищевказаному Договору за період з 17.03.2006 по 12.02.2004 рік (а.с.49-50; 64-65) вбачається, що 21.03.2007 року відповідачем [PERSON] була сплачена сума 226, 44 гривень. 12.02.2014 року в рахунок погашення заборгованості від відповідача [PERSON] була зарахована сума 13 гривен 24 копійки. Відповідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 29.01.2015 року № 30.1.0.0/2-20150128/3000 зазначено, що грошові кошти в сумі 13,24 гривень були списані в рахунок погашення заборгованості 12.02.2014 року з карти № [NUMBER] на транзитний рахунок клієнта ([NUMBER]). Карта № [NUMBER] належить [PERSON] (ІПН [NUMBER]) - кредитна карта «Універсальна». Відбулося договірне списання на підставі пункту 3.2.5 «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)» (а.с.79-80). Згідно з пунктом 5.5 Умов, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років, про що був повідомлений відповідач [PERSON] та про що свідчить його підпис у заяві від 19.02.2006 року (а.с.7-8). Відповідно до ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитору забороняється вимагати повернення споживчого кредиту строк давності якого минув. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» вперше звернувся з вказаним позовом до суду 11 вересня 2014 року (а.с.2). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна давність по поверненню кредиту за кредитним договором № DNH4KS90840002 від 19.02.2006 року сплила 18 квітня 2012 року, а позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] вже після спливу позовної давності. Доказів, які б спростовували вказаний висновок суду, або підтверджували зупинення перебігу позовної давності або її переривання на інших підставах суду не надано. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» на п.3.3.5 та п.3.2.5 розділу III Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) про можливість списування коштів з поточних рахунків позичальника, при настанні строків платежів, передбачених цими Умовами та Заявою, у межах належних до сплати Банку сум, так як списана банком з карти відповідача «Універсальна» сума 13,24 гривень в рахунок заборгованості за кредитом, була проведена поза спливом строків позовної давності, і не свідчить про їх переривання в сенсі ст.261 ЦК України. Як було з'ясовано судом грошова сума 13 гривень 24 копійки була перерахована банком с карти «Універсальна» 12.02.2014 року, яка належить відповідачу [PERSON] та була отримана останнім 18.01.2014 року, на рахунок визначений банком на погашена кредиту. При цьому вказана сума перерахована за впливом строку і її перерахування банківською установою не свідчить про переривання строку позовної давності, як помилково вважає позивач, оскільки в сенсі ст..264 ЦК України переривання перебігу позовної давності характеризуються вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а в даному випадку не здобуто відомостей про обізнаність боржника та вчинення ним свідомою дії про перерахування цих коштів. Крім того, ця дія, а саме перерахування грошей в сумі 13,24 грн. з картки відповідача в рахунок погашення кредиту, банком відбулася самостійно, хоча і у відповідності з пунктами 3.2.5 та 3.3.5 Умов, але ж всупереч вищенаведеним нормам ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів» з імперативною забороною кредитору і в порушення договірних строків позовної давності, визначених у п.5.5 Умов, а саме за спливом всіх цих строків. Крім того, вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленого ним у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 листопада 2014р. у справі № 6-160цс14, а саме: відповідно до ст..261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені,штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ст.267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Посилання відповідача [PERSON] у письмової заяві на сплив позовної давності (а.с.55), а також посилання на сплив позовної давності, висловлені відповідачем у судових дебатах, суд розцінює, як заяву про її застосування. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Доказів про поважність причин пропущення позовної давності суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed