Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

10 жовтня 2017 року позивач звернулася до Радомишльського районного суду Житомирської області з вимогами до [PERSON] Розпорядженням голови Радомишльського районного суду від 06 квітня 2018 року справу передано до розгляду Малинським районним судом Житомирської області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю та пояснив, що договір дарування жилого будинку і господарських будівель від 19 липня 1993 року є незаконним та підлягає скасуванню судом з наступних підстав. Так відповідно до ч.2 ст.35 Закону Української РСР « Про Державний нотаріат » від 25 грудня 1974 року, який був чинний до 02 вересня 1993 року тобто на день дарування - 19.07.1993 року було передбачено, що угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), який знаходиться в сільській місцевості, посвідчується лише за умови, що набувачу в установленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку, за винятком випадків продажу будинків на знос чи перенесення. У п.2 Договору дарування жилого будинку і господарських будівель від 19 липня 1993 року зазначено, що цей жилий будинок і господарські будівлі належать громадянці [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі сільської ради за [NUMBER]. Однак у відповідності до п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку (частини будинку), який знаходиться в сільському населеному пункті, подається один з передбачених у пункті 44 цієї Інструкції документів, що підтверджують право власності відчужувача на жилий будинок (частину будинку). Пунктом 44 Інструкції не передбачено подання документа, що посвідчує право власності на будинок при його відчуженні - виписки з погосподарської книги. Позивач після смерті своєї матері [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. [PERSON] є єдиним спадкоємцем на майно померлої [PERSON], оскільки інші спадкоємці спадщину не прийняли. З вищезазначених підстав просить позов задовольнити, визнати недійсним з моменту посвідчення договір дарування жилого будинку і господарських будівель від 19 липня 1993 року та визнати за позивачем право власності на житловий будинок [ADDRESS] Відповідач заперечив по суті позову, вважає вимоги позивача безпідставними. Пояснив, що [PERSON], яка померла [INFO], була його та позивача матір'ю. При життя, 19 липня 1993 року, матір подарувала [PERSON], належний їй на праві власності на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами від 16 вересня 1989 року № 90, жилий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] Виписками з погосподарських книг за 1986 -1990 та 1991-1995 роки підтверджується , що [PERSON] була єдиним членом колгоспного двору, остання 12 липня 1993 року вибула з двору в м. Київ. Будь - яких порушень при укладені договору дарування від 19 липня 1993 року посадовими особами виконавчого комітету Великорацької сільської ради допущено не було. Просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Представник третьої особи Великорацької сільської ради та третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши надані докази в межах позовних вимог, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 243 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинною на час спірних правовідносин ), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, ( яка діяла на час укладення договору дарування жилого будинку), передбачено, що при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку (частини будинку), який знаходиться в сільському населеному пункті, подається один з передбачених у пункті 44 цієї Інструкції документів, що підтверджують право власності відчужувача на жилий будинок (частину будинку). При відсутності такого документа до договору додається довідка виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки, а також де розташований будинок. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами від 16 вересня 1989 року № 90, [PERSON] як члену колгоспного двору належав жилий будинок [ADDRESS] 16 вересня 1989 року вчинено реєстровий напис на документ на право особистої власності . ( а.с. 129). На момент розгляду справи свідоцтво від 16.09.1989 року не скасовано та є чинним. 19 липня 1993 року був укладений договір дарування жилого будинку і господарських будівель, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] жилий будинок і господарські будівлі, що знаходяться в с. Велика Рача Радомишльського району. У п.2 Договору зазначено, що цей жилий будинок і господарські будівлі належать [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі сільської ради за № 173. Даний договір посвідчений секретарем виконавчого комітету Великорацької сільської ради Марченко Г.П. ( а.с.218). Випискою з погосподарської книги виконавчого комітету Великорацької сільської ради за 1991-1995 роки підтверджується, що [PERSON] як голові двору належав житловий будинок [ADDRESS], особовий рахунок [NUMBER],с.32. ( а.с. 131). Довідкою Великорацької сільської ради від 28 листопада 2016 року підтверджується, що станом на 19 липня 1993 року будинок [ADDRESS] мав особовий рахунок [NUMBER]. ( а.с. 137). Факт належності на праві власності спірного будинку [PERSON] на момент вчинення договору дарування від 19 липня 1993 року, не оспорюється сторонами та підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. Зазначення секретарем Великорацької сільської ради в п.2 договору дарування від 19.07.1993 року даних про те, що жилий будинок, який подарувала [PERSON] своєму сину [PERSON], даних про те, що будинок належав дарувателю на підставі виписки з погосподарської книги № 173, будь - яким чином не випливає на чинність даного договору та не є підставою для визнання його недійсним. Договір дарування, укладений в письмовій формі та належним чином посвідчений. У відповідності до статей 12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів які б слугували підставою для задоволення заявлених позовних вимог. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2017 року, яке набрало законної сили, є чинним на час розгляду даної справи, переглянуто рішення Радомишльського районного суду від 13 липня 2017 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на будинок [ADDRESS], рішення суду першої інстанції залишено в сили, відмолено в задоволені апеляційної скарги [PERSON] та підтверджено право власності [PERSON] на спірний будинок на підставі договору дарування жилого будинку від 19.07.1993 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 жовтня 2016 року. ( а.с. 148). Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статею1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини « Новоселецький проти України », суд нагадує, що стаття 1 Протоколу 1, спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов'язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності На підставі викладеного суд приходить до висновку, що заявлений позов є необґрунтованим та в його задоволенні слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed