Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

10 січня 2017 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 01 червня 2016 року рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області її було поновлено на роботі на посаді менеджера ПП «Орхідея - Суми», допущено негайне виконання рішення. Однак, відповідач рішення суду тривалий час не виконував, через що вона була вимушена звернутись до виконавчої служби за примусовим виконанням рішення. Її було поновлено на посаді лише 13 грудня 2016 року. Невдовзі після поновлення на роботі позивач звільнилась за угодою сторін з 29 грудня 2016 року, їй була видана трудова книжка (дублікат), але в порушення ст.ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України адміністрація ПП «Орхідея - Суми» не провела розрахунку при звільненні. 30 грудня 2016 року позивач звернулась до директора ПП «Орхідея - Суми» про виплату компенсації за невикористані дні соціальних додаткових відпусток як одинокій матері за 2011 - 2015 роки та інших виплат, але їй нічого не виплатили. Просила в судовому порядку стягнути з відповідача: - грошову компенсацію в сумі 5070,50 грн. за невикористані додаткові соціальні відпустки; - грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 2433,84 грн.; - грошові кошти в сумі 18485,55 грн. як оплату вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 02 червня 2016 року по 13 грудня 2016 року; - грошові кошти в сумі 684,65 грн. за затримку розрахунку при звільненні з роботи; - понесені нею судові витрати просила стягнути з відповідача. В подальшому позивач неодноразово збільшувала розмір позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні з роботи, остаточно просила стягнути 5 477,20 грн.; надала письмову заяву, якою уточнила, що просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді судового збору за подачу позову в сумі 640 грн. та витрат на оплату правової допомоги адвоката в загальній сумі 1650 грн.; шляхом подання письмової заяви відмовилась від позову в частині стягнення 2 433,84 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2016 рік, і відмова була прийнята судом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. З приводу позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що позивач відповідну відпустку не просила, підприємство про свій статус одинокої матері не повідомляла, просив застосувати передбачений ст. 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк позовної давності. Надаючи усні пояснення також зазначив з приводу оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі: таке невиконання сталося саме з вини позивача, оскільки видання наказу після поновлення особи на роботі за судовим рішенням законодавчо не передбачено, а позивач з 02 червня 2016 року по 13 грудня 2016 року на роботі не з'являлась, про що складено відповідні акти про відсутність на роботі; поновитись на роботі у спосіб, інший ніж через виконавчу службу не намагалась. Зауважив, що розмір середнього заробітку для здійснення розрахунку такої виплати позивачка взяла з рішення суду в іншій справі, що є невірним. Позовна вимога про стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні є похідною від всіх інших, тому задоволенню також не підлягає. При звільненні позивачу жодна із зазначених компенсацій нарахована не була. З приводу стягнення оплати послуг адвоката у випадку задоволення позовних вимог не заперечував, оскільки вона є складовою судових витрат. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01 червня 2016 року в цивільній справі № 576/654/16-ц за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Орхідея - Суми», залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 липня 2016 року визнано незаконним та скасовано наказ № 1-к про звільнення [PERSON] 04.01.2016р. з посади менеджера за ст. 41 п. 2 КЗпП України, поновлено її з 05.01.2016р. на посаді менеджера приватного підприємства «Орхідея - Суми», стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Однак, ПП «Орхідея - Суми» вчасно та в добровільному порядку рішення суду не виконало, про що свідчать постанова старшого державного виконавця Зарічного ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області від 13 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження, де зазначено, що рішення суду виконано в повному обсязі згідно наказу № 45-к від 13.12.2016 року та інші документи виконавчого провадження (а.с. 13-15, 18-21, 40-41). З приводу невиконання рішення суду позивач зверталась також до Сумського відділу ГУНП в Сумській області (а.с. 34), начальника Головного ТУ юстиції у Сумській області (а.с. 35-38). Так, наказом керівника ПП «Орхідея - Суми» від 13 грудня 2016 року № 45-к поновлено [PERSON] на роботі на посаді менеджера з 05 січня 2016 року; призначено їй постійне робоче місце у місці знаходження ПП «Орхідея - Суми» за адресою: м. Суми, проспект Лушпи, 15, або інше, за вказівкою керівника; визнано недійсним запис у трудовій книжці [PERSON] про звільнення з посади менеджера з 04.01.2016 року; зобов'язано [PERSON] виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку та умови посадової інструкції, з якою вона ознайомлена 08.04.2011 року; підстава поновлення - рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01.06.2016 року по справі № 576/654/16-ц за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Орхідея - Суми», залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28.07.2016 року по справі № 576/654/16-ц (а.с. 39). Таким чином, відповідач допустив затримку виконання судового рішення про поновлення на посаді [PERSON] Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Отже, законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі шляхом видання відповідного наказу, і цей обов'язок виникає відразу після оголошення рішення суду незалежно від його подальшого оскарження. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. З огляду на викладене не заслуговують на увагу доводи представника позивача щодо нез'явлення [PERSON] на своє робоче місце у період з 02 червня 2016 року по 13 грудня 2016 року, так само як і надані ним акти про відсутність позивача в робочий час за кожний робочий день у період з 02 червня 2016 року по 12 грудня 2016 року на робочому місці, а також акт про відмову від підпису (а.с. 108-245). Крім цього слід зазначити, що [PERSON] вказувала на те, що її робоче місце було розташоване у м. Глухові, і представник відповідача проти цього не заперечив, однак, вказані акти були складені в м. Суми. Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Розрахунок середнього заробітку обчислюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року. При здійсненні зазначеного розрахунку включаються основна заробітна плата, допомоги і надбавки. Із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року № 21-395а13. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01 червня 2016 року в цивільній справі № 576/654/16-ц за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Орхідея - Суми» (а.с. 22-25), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 липня 2016 року (а.с. 27-29) встановлено, що заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням становила: за листопад 2015 року - 3010 грн., за грудень 2015 року - 3015 грн., середньоденна заробітна плата становить 136,93 грн., кількість робочих днів у листопаді та грудні 2015 року - 44. Письмові розрахунки, надані представником відповідача, суд не приймає до уваги, так як в них відсутні будь - які відомості про особу, посаду, місце роботи того, хто зробив ці розрахунки, підписи посадових осіб та реквізити відповідача. Позивач просить здійснити стягнення за період з 02 червня 2016 року по 13 грудня 2016. Однак, суд вважає необхідним здійснити таке стягнення лише по 12 грудня 2016 року включно, оскільки 13 грудня 2016 року її було поновлено на роботі. Загальна кількість днів затримки розрахунку з 02 червня 2016 року (згідно позовних вимог) по 12 грудня 2016 року становить 133 робочих дні. Таким чином, в цій частині позов підлягає частковому задоволенню, а сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час невиконання рішення суду становить 18211,20 грн. (формула розрахунку: 3010 грн. (заробітна плата за листопад 2015 року) + 3015 грн. (заробітна плата за грудень 2015 року) = 6025 грн./ 44 (кількість робочих днів за останні два місяці = 136,93 грн. х 133 (робочі дні за період з 02.06.16р. по 12.12.16р. включно), та є базовою для подальшого відрахування з нього податків й інших обов'язкових платежів. Щодо стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані позивачем додаткові соціальні відпустки як одинокій матері за період з 2011 по 2015 роки суд зазначає наступне. Доводи представника відповідача про пропуск [PERSON] строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці». Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до п.п. 2.2.12 розд. 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, до фонду додаткової заробітної плати відноситься оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 (до 01 січня 2010 року - 7) календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Визначення «одинокої матері» наведено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 та п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки». Так, п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена). Судом встановлено, що позивач є матір'ю неповнолітньої [PERSON] (а.с. 82, 86, 95). Із копії довідки від 07.09.2004 року вбачається, що відомості про батька дитини - [PERSON], [INFO], записані за заявою матері згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с. 82). Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (у редакції, що була чинною на момент народження дитини) при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Таким чином, позивач являється одинокою матір'ю в розумінні ст. 10 Закону України «Про відпустки» та під час роботи в ПП «Орхідея - Суми» мала право додаткову оплачувану соціальну відпустку як одинока мати. Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Позовна вимога щодо стягнення грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2011 - 2015 роки вже була предметом судового розгляду у вищезазначеній цивільній справі про поновлення [PERSON] на роботі. Так, Глухівський міськрайонний суд Сумської області у своєму рішенні від 01 червня 2016 року в цивільній справі № 576/654/16-ц за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Орхідея - Суми» відмовив у задоволенні позову в цій частині, так як позивача було поновлено на роботі, встановивши при цьому, що [PERSON] за весь період роботи в ПП «Орхідея - Суми» не зверталася із заявою про надання додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері. Дана позовна вимога прийнята судом до розгляду з огляду на те, що в позивача на час повторного звернення до суду з тією самою вимогою до того самого відповідача змінились підстави такого позову, її було звільнено знову, і при повторному з інших підстав звільненні не була виплачена така компенсація. Разом з цим, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд вважає встановленою ту обставину, що [PERSON] за весь період роботи в ПП «Орхідея - Суми» і по день винесення рішення суду в цивільній справі № 576/654/16-ц не зверталася до роботодавця із заявою про надання їй додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері. Доказів звернення із заявою про надання додаткових оплачуваних відпусток за 2011-2015 роки як одинокій матері після поновлення позивача на роботі суду не надано. Натомість [PERSON] надала копію наказу директора ПП «Орхідея - Суми» від 13 грудня 2016 року № 47/К про надання їй соціальної відпустки тривалістю 10 днів як одинокій матері за 2016 рік (а.с. 43). У наказі директора ПП «Орхідея - Суми» від 13 грудня 2016 року № 48/К вказано: «Звільнити [PERSON] з посади менеджера за згодою сторін ст. 36 п. 1 з 29 грудня 2016 року» (а.с. 44). Позивач зверталась із письмовою заявою від 30 грудня 2016 року на ім'я директора ПП «Орхідея - Суми» (а.с. 12). Однак, це відбулося вже після звільнення її з роботи - 29 грудня 2016 року. Крім цього заява спрямована не на отримання відпусток, а на їх компенсацію. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано ні доказів звернення до роботодавця за наданням додаткових оплачуваних відпусток за 2011-2015 роки як одинокій матері, ні доказів надання йому необхідних документів на підтвердження такого статусу. При цьому суд зауважує, що свідоцтво про народження дитини не дає змоги з'ясувати факт запису відомостей про батька за вказівкою матері. Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації в сумі 5070,50 грн. за невикористану додаткову соціальну відпустку стягненню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Розрахунок із працівником підприємством при звільненні проведений не був. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Судом встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] до поновлення на роботі складає 136,93 грн. Однак, наказом керівника ПП «Орхідея - Суми» від 13 грудня 2016 року № 46-к повідомлено [PERSON] про зміну істотних умов праці з 15 лютого 2017 року та визначено їй неповний робочий тиждень (один день на тиждень - понеділок) та неповний робочий день (одна година на день з 9-00 по 10-00) із проведенням оплати пропорційно до відпрацьованого часу (а.с. 42). Позивач ознайомлена з даним наказом 13 грудня 2016 року, доказів його оскарження не надала. Отже, з 15 лютого 2017 року, за умови продовження роботи позивача, розмір її заробітку змінюється. Період затримки розрахунку при звільненні згідно позовних вимог - з 31.12.2016 року по 28.02.2017 року включно та становить 30 повних робочих днів до 15 лютого 2017 року та 2 неповних робочих дні після. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача складає 4142,12 грн. (136,93 грн. х 30 робочих днів + (136,93 грн. /8)х2 робочих дні). Тому і в цій частині позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4142,12 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати слід розподілити пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial