Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

11 березня 2015 року до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач позовом [PERSON] із позовом до Публічного акціонерного товариства Криворізький залізнорудний комбінат про моральної шкоди, свої вимоги мотивував наступним. Позивач працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 12 років 05 місяців, з них: - 1988 р. - 1992р.- електрослюсар черговий та з ремонту устаткування Криворізький державний залізорудний комбінат. - 4 роки; - 1992 р. - 2000 р. - шахта Гвардійська Криворізький державний залізорудний комбінат, проходчик - 8 років 5 місяців; У листопаді 2000 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідною інституту промислової медицини позивачу було встановлено професійне захворювання. Професійне захворювання було встановлене на підставі даних індивідуальної СГХ умов праці від 09.10.2000 року № Ф-2/2-473 виданою Головним державним санітарним лікарем Тернівського району м. Кривого Рогу де вказано, що позивач працював в умовах вплив підвищених параметрів пилу, виробничого шуму та вібрації, фізичного перевантаження. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів, внаслідок обмеження робочого простору перешкоджаючого їх застосування. Роботи виконувались в умовах підземного несприятливого мікроклімату шахти. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійною захворювання № 48/13 від 28.11.2000 року де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача позивач підпадав під вплив шкідливих та несприятливих факторів, виконував роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Наказом Дочірнього підприємства Криворізький залізорудний комбінат ДАК УКРРУДПРОМ від 21 лютого 2001 року № 101-В позивачу були призначені одноразова та щомісячна допомога, виплати. Вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства, статті 13 Закону України Про охорону праці, підприємство зобов'язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст. 13 несе безпосередню відповідальність. Оскільки позивач втратив своє здоров'я, та працездатність з вини підприємства, позивач вважає, що відповідач по справі повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, наявність якої полягає у наступному: 1. Винним у заподіянні позивачу фізичної і моральної шкоди є підприємство -ПАТ КЗРК. що у порушенні діючого на той час законодавства не створило не шкідливі і безпечні умови праці, не виконувало передбачені законом і нормативними актами норми і права охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не приймало заходів для облегшення або зменшення впливу шкідливих факторів на робочих місцях. 2.Факт провини підприємства підтверджується актом розслідування профзахворювання, висновком Українського ПДІ проммедицини від 11.2000 р. Вказані документи свідчать про зв'язок противоправної поведінки і шкоди, яка завдана позивачу як суб'єкту трудових правовідносин. За висновком МСЕК від 13.01.2009 року серії ДНА № 028417 позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 50 % та 3 група інвалідності 01 січня 2000 року безстроково. 12 років та 5 місяців позивач працював на підприємстві відповідача, був опорою і підтримкою для своїх дітей, онуків. Фактично він був головним годувальником своєї сім'ї, тепер же за станом здоров'я він не може повноцінно забезпечувати свою родину, усі державні компенсації ідуть на медичну реабілітацію та придбання ліків, крім того, сім'я позивача тепер несе додаткові витрати на нього. Від цього він почуває себе неповноцінною людиною. В зв'язку з професійним захворюванням змінилися його образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань, наприклад при відвідуванні магазину позивач неспроможний нести сумки самостійно цим займається його дружина. Коли йдеш по вулиці з маленьким пакетиком, а жінка поруч несе великі сумки - це викликає неприхований осуд з боку оточуючих, що завдає позивачу моральних страждань та хвилювань. Ці хвороби змінили його життя назавжди, він не може няньчити своїх онуків, піти з ними на прогулянку, бо найменший різкий рух викликає не тільки шалений біль, а й може замкнути спину, таким чином це ставить під загрозу життя онуків, навіть підняти їх на руки він не здатний. При захворюванні позивача повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю. Саме такої позиції позивач дотримувався при визначені розміру моральної компенсації. Для того, щоб покращити свій емоційний стан, йому потрібно активно підтримувати своє здоров'я, для уникнення подальшого прогресування хвороби та погіршення стану здоров'я, а також попередження розвитку більш тяжких захворювань, які дуже часто виникають при загостренні професійних захворювань. Хоча вже ніколи не вдасться наблизити стан його здоров'я до норми, але полегшити страждання можливо. Свої моральні і душевні страждання позивач оцінює в 243 600 гривень. Ця сума дасть позивачу можливість протягом декількох років підтримувати своє здоров'я, проводити інтенсивне лікування купуючи ефективні (а значить дорогі) ліки, якими, на жаль, його не може забезпечити держава, а щомісячної компенсації ВВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі вистачає лише на їжу та одяг. Пройти такий курс лікування у санаторіях і профілакторіях міст України, де є сприятливі умови та ефективні фізіопроцедури. які б могли полегшити фізичний, а значить і душевний стан позивача. Внаслідок винних дій і бездіяльності адміністрації підприємства, позивач переносе як фізичні, так і моральні страждання і переживання, викликані ушкодженням його здоров'я через дії шкідливих і небезпечних виробничих факторів при виконанні трудових обов'язків. Таким чином, у наслідок винних дій і бездіяльності адміністрації підприємств позивач відчуває як фізичні так і моральні страждання і переживання, викликані ушкодженням його здоров'я в результаті фізично шкідливих і небезпечних факторів при виконанні трудових обов'язків. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача позов підтримали, зазначили обставини, що викладенні у позовній заяві. В суді представник відповідача проти позову заперечував та просила суд відмовити у задоволенні позову, враховуючи обставини, що викладенні у запереченнях проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року Про судове рішення у цивільній справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом було роз'яснено позивачу право заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Позивач [PERSON], представник позивача попередніх судових засіданнях відмовилися надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Представник відповідача в попередніх судових засіданнях відмовився надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Судом встановлено і це не заперечують сторони по справі, в тому числі і позивач, що [PERSON], відповідно до заключення МСЕК, серія МСЕДІАП №193698 від 21 грудня 2000 року вперше встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 30% (відсотків) у звязку профзахворюванням, що підтверджується в посиланні в наказі ДП Криворізький державний залізнорудний комбінат від 21.02.2001 року за №101-В, копія якого містить в матеріалах справи. Суд приходить до висновку, що на підставі первинного висновку МСЕК від 21 лютого 2001 року у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні судом встановлено, що позивач з 12.04.2001 року не працював у відповідача на роботах, посадах, що повязанні зі шкідливими умовами праці та позивача було переведено на дільницю охорони, охоронцем третього розряду на підставі заключення МСЕК №193698 від 01.12.2000 року, наказ від 13 квітня 2001 року №61к, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача Стаття 58 Конституції України передбачає, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент предявлення позову На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відносини сторін по справі регулюються законодавством, що діяло станом на 21 лютого 2001 року. Відповідно до статті 440-1 Цивільного кодексу Української РСР, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. На час встановлення [PERSON] втрату професійної працездатності первинно 2000 року, питання відшкодування моральної шкоди було врегульоване нормами постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №472 з наступними змінами та доповненнями Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (далі по тексту - Правила відшкодування шкоди), які Постановою КМУ №807 (807-2001-п) від 11.07.2001 року втратили чинність. Так, відповідно до п.п. 4,11 вказаних Правил моральна шкода відшкодовувалася потерпілому власником підприємства за наявності факту моральної шкоди за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновку медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначався в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Пунктом 1.1. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 року N 212 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 березня 1996 року за N 136/1161, із змінами та доповненнями, передбачено, що на медико-соціальні експертні комісії покладено обов'язок щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди. Пунктом 3.8 вищевказаного Порядку передбачено, що підставою для відшкодування моральної шкоди є висновок медичних органів. Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за\~ \~ позовом\~ \~ особи,\~ \~ право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Стаття 80 Цивільного кодексу Української РСР встановлює, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову\~ є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Відповідно до статті 83 Цивільного кодексу Української РСР, позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги. Суд приходить до висновку, що право позивача на відшкодування моральної шкоди в звязку втратою здоровя на виробництві не відносяться до особистих немайнових прав особи, враховуючи положення Конституції України, а саме Розділ II ПРАВА, СВОБОДИ ТА ОБОВ'ЯЗКИ ЛЮДИНИ І ГРОМАДЯНИНА. Стаття 75 ЦК Цивільного кодексу Української РСР встановлює, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Судом встановлено, що представник відповідача в судовому засіданні наполягав на застосуванні позовної давності до відносин, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що позивач, представник позивача не надали судові належних та допустимих доказів, які впливають на зупинення перебігу строків позовної давності, перерив перебігу строків позовної давності, що передбачено статтями 78, 79 Цивільного кодексу Української РСР, а тому суд приймає рішення по справі на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи наданні докази суд дістається висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Криворізький залізнорудний комбінат про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки закінчився строк позовної давності до пред'явлення позову, що є підставою для відмови в позові, на підставі статті 80 Цивільного кодексу Української РСР.

Outcome: dismissed