Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

11 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 20 грудня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 квітня 2015 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають одну малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозумінні, різні погляди на сімейні відносини та цінності, а також щодо розподілу спільних обов'язків з ведення спільного господарства. На теперішній час відносини погіршились, втрачені всі фізичні та духовні зв'язки. З липня 2018 року сімейні відносини між ними фактично були припинені. Тому він прийшов до висновку про неможливість збереження даного шлюбу та вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить його волі та інтересам, у зв'язку з чим змушений звернутись до суду з відповідним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, однак від нього надійшла заява, в якій він просив розгляд справи провести у його відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.19-21 /. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про поважність своєї неявки не сповістила, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталась, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином /а.с.22 /. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, справа розглянута у її відсутність. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 25 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №17 /а.с.5/. Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. /а.с.6/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. На думку позивача, примирення та збереження сім'ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім'ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved