Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

11.03.2019 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача [PERSON] просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договорами позики від 20.07.2018 року у розмірі 280000 доларів США, що становить 7386400,00 грн., та проценти за користування позикою в сумі 473539,06 грн., та вирішити питання про розподіл судових витрат. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 20.07.2018 року позивач уклав договори позики з відповідачем [PERSON] та передав йому грошові кошти. За даними договорами 20.07.2018р. було передано відповідачу: 3970500 грн., що на день передачі грошей відповідало еквівалентові суми 150000 доларів США; 3441100 грн., що на день передачі грошей відповідало еквівалентові суми 130000 доларів США. Вказані кошти позичальник зобов`язався повернути грошові кошти раніше визначеного терміну 29.12.2018 року. Також позичальник зобов`язався сплатити позикодавцеві проценти від суми позики у розмірі 10% річних від суми за кожен день від дня надання позики до дня її повернення. Однак, у погоджений сторонами строк - 29.12.2018 року і до теперішнього часу відповідач [PERSON] отримані у позику кошти позивачу не повернув, передбачені домовленістю сторін проценти за користування коштами не сплатив. Таким чином, відповідач повинен повернути грошові кошти в еквіваленті 280 000,00 доларів США, що на дату подання даного позову за офіційним курсом НБУ станом на 11.03.2019 року становить 7386400,00 грн., а також проценти за період з 21.07.2018р. по 11.03.2019р. в розмірі 473539,06 грн. Відповідач [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] Позивачу відомо, що все нерухоме майно цієї сім`ї було оформлено на відповідача [PERSON] , а відповідач [PERSON] зареєстрованого майна у власності не має, а тому справедливим є застосування солідарної відповідальності відповідачів за даними договорами. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бабій Л.В. подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] не є позичальником, та розписок про отримання вказаних коштів ніяких не підписувала, та факт перебування в шлюбу не є безумовною підставою для відповідальності, оскільки зміст розписок не містить інформації, що кошти були отримані в інтересах сім`ї, чи в особистих інтересах, та згоду на укладення вказаних договорів відповідач не надавала. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Шпіньовою О.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні вказаного позову, посилаючись на те, що вказані договори позики були укладені не в інтересах сім`ї, на момент їх укладення відповідачі не проживали однією сім`єю, та вона про їх укладення нічого не знала, та вказані договори були укладені в рамках підприємницької діяльності. Представником позивача [PERSON] - адвоката Пархоменко О.О. подано до суду відповіді на відзиви [PERSON] та [PERSON] , в яких він зазначає, що укладені між [PERSON] та [PERSON] договори позики не містять жодних відомостей ані про намір діяти спільно, ані спільної мети, ані інших умов, які могли би свідчити, що сторони уклали договір про спільну діяльність, натомість відповідачі спільно здійснювали підприємницьку діяльність, тому позичені кошти використані були в інтересах сім`ї, та доказів про те, що отримані у позику кошти були витрачені відповідачем за первісним позовом не на потреби сім`ї не надано, а факт проживання окремо не доводить та не спростовує використання позичених коштів не в інтересах сім`ї. 22.05.2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бабій Л.В. подано до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати договори позики від 20.07.2019 року, які укладені між позивачем та [PERSON] недійсними. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 20.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладені оскаржувані договори позики. Про укладення вказаних договорів чоловіком [PERSON] , [PERSON] нічого не знала, згоди на укладення договорів позики своєму чоловіку не надавала, та вказані договори виходять за межі дрібного побутового, а тому вони не могли бути укладені без згоди дружини, а тому вона не повинна нести відповідальність за дії свого чоловіка, а тим більше за рахунок майна, що є особистою приватною власністю. Окрім цього, під час отримання коштів у позику [PERSON] фактично не проживала з [PERSON] , їх відносини погіршились з травня 2018 року, а в червні 2018 року вони взагалі перестали мешкати разом, вести спільне господарство, а 20.11.2018 року шлюб між відповідачами взагалі було розірвано. Крім того, вказана позика отримана з метою формування комерційного проекту. [PERSON] зареєстрований ФОП, та грошові кошти ним були отримані для здійснення підприємницької діяльності, і [PERSON] ніякого відношення до цієї діяльності не мала, а тому наявні підстави для визнання вказаних договорів позики недійсними. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Шпіньовою О.М. подано відзив на зустрічну позовну заяву, в яких просила зустрічну поовну заяву задовольнити в повному обсязі у зв`язку з визначенням [PERSON] зустрічної позовної заяви, оскільки укладені між сторонами договори позики були скриті іншими договорами, а саме [PERSON] погодився брати участь разом з [PERSON] в комерційному проекті, пов`язаному з придбанням та реалізацією криптовалюти. Представником [PERSON] - адвокатом Пархоменко О.О. подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що його безпідставність, та необгрунтованість, оскільки доказів про те, що отримані у позику кошти були витрачені відповідачем [PERSON] не на потреби сім`ї не надано, та метою отримання позики є «Формування комерційного проекту», так як відповідачі є співвласниками ТОВ «Агробізнес-Харків», а розірвання шлюбу між відповідачами взагалі має ознаки фіктивного характеру, та здійснене з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за договорами позики, оскільки все цінне майно оформлювалось виключно на [PERSON] Представник позивача - адвокат Пархоменко О.О. за первісним позовом в судовому засіданні первісні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав зазначених у його відзиві на зустрічну позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бабій Л.В. та представник відповідача [PERSON] - адвокат Шпіньова О.М. за первісним позовом в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову посилаючись на обставини викладені у їх відзивах, а зустрічну позовну заяву підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. 11.03.2019 року вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 18.03.2019 року судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідачів, відповіді на які надано 18.03.2019 року. Ухвалою судді від 19.03.2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.03.2019 року в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено в повному обсязі. Ухвалою суду від 25.03.2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 05.04.2019 року клопотання представника позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, яка в подальшому була частково скасована постановою Харківського апеляційного суду від 17.10.2019 року. 22.05.2019 року надійшла зустрічна позовна заява, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 27.05.2019 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.06.2019 року первісну позовну заяву об`єднано в одне провадження з вимогами зустрічного позову. 14.08.2019 року в судовому засіданні задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про виклик свідків. Ухвалою суду від 14.08.2019 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до розгляду по суті. Судом встановлено, що 20 липня 2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач з метою формування комерційного проекту отримав від позивача гроші у сумі 3441100 грн., що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 130 000 доларів США згідно офіційного курсу гривні до долару США за даними НБУ. Сторони за цим договором домовились про те, що зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві в готівковій формі у строк до 29.12.2018 року. При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню має відповідати еквівалентові суми 130000 згідно офіційного курсу гривні до долару за даними НБУ України на день повернення, а у разі часткового повернення - на день повернення кожної частини суми позики. На підтвердження отримання вказаної суми грошових коштів позичальником було підписано розписку від 20.07.2018 року. В цей же день, 20 липня 2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач з метою формування комерційного проекту отримав від позивача гроші у сумі 3970500 грн., що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 150 000 доларів США згідно офіційного курсу гривні до долару США за даними НБУ. Сторони за цим договором домовились про те, що зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві в готівковій формі у строк до 29.12.2018 року. При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню має відповідати еквівалентові суми 150000 згідно офіційного курсу гривні до долару за даними НБУ України на день повернення, а у разі часткового повернення - на день повернення кожної частини суми позики. На підтвердження отримання вказаної суми грошових коштів позичальником було підписано розписку від 20.07.2018 року. Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказані договори позики позичальником [PERSON] не оспорювались, недійсним не визнавались, та доказів їх фіктивності або нікчемності до суду надано не було, та їх не оскаржено в судовому порядку позичальником [PERSON] Вказана позика за договорами залишається неповернутою, хоча строк її повернення настав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказані договори позики, у відповідача [PERSON] виникли зобов`язання по поверненню коштів. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Доказів щодо часткового повернення позики, як зазначила представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, надано не було, а доказування не може грунтуватись на припущенні, так і доказів того, що укладені договори позики є насправді договорами про спільну діяльність, оскільки позивач погодився брати участь разом з [PERSON] в комерційному проекті пов`язаному з придбанням та реалізацією криптовалюти, та на підтвердження надано до суду податкова звітність ТОВ «Агросервіс-Харків», відповідно до якої не вбчається надходження вказаних коштів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 20.11.2018 року було розірвано. Позивач, звертаючись до суду з вказаною позовною заявою, просить стягнути з відповідачів не повернуту позику в солідарному порядку, посилаючись на те, що на відповідача [PERSON] на протязі її перебування в шлюбі з [PERSON] реєструвалось все нерухоме майно, в тому числі ТОВ «Агросервіс-Харків», та надана позика була витрачена в інтересах сім`ї. Представник відповідача [PERSON] та сама відповідач [PERSON] на спростування вказаного зазначила, що з червня 2018 року шлюбні відносини з [PERSON] було фактично припинені, вони не проживали однією сім`єю, та отримана позика, про яку [PERSON] нічого відомо не було, була отримана не в інтересах сім`ї. На підтвердження вказаних тверджень до суду надано відомості того, що відповідач [PERSON] є ФОП, та самостійно здійснює підприємницьку діяльність; та копію договору оренди квартири від 01.06.2018 року, відповідно до якого відповідачем [PERSON] знято квартиру за адресою: [ADDRESS] , на період с 01.06.2018 року по 31.12.2019 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що шлюбні відносини між сторонами були припинені фактично в червні 2018 року, вони проживали окремо, та вони допомагали [PERSON] перевозити її речі. Спочатку [PERSON] проживала у [PERSON] , а потім зняла квартиру на [ADDRESS] , де і проживає там з червня 2018 року. У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Близький за змістом висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Письмової згоди на укладення вказаних договорів позики відповідач [PERSON] не надавала. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Втім, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Позивачем не надано доказів, що отримані за договорами позики грошові кошти використано на потреби сім`ї, зокрема, на ведення спільної підприємницької діяльності або придбання якого- небудь рухомого або нерухомого майна, а тому підстав покладення солідарного обов`язку на подружжя за укладеними договорами позики у суду не має, а тому суд відмовляє в частині позовних вимог про стягнення з [PERSON] як з другого подружжя боргу за укладеними договорами позики від 20.07.2018 року. Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що відповідачем [PERSON] були отримані вказані грошові кошти за договорами позики, так як це не спростовано останнім, а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за вказаним договором позики є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки заборгованість не погашена за даними договорами, та доказів її повернення до суду надано не було. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Таким чином, при ухваленні судом рішення позивач просить перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Але, позивач в своєму позові просить перерахувати суму боргу на день подачі позову до суду. Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання відповідачем [PERSON] належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики в розмірі 7386400 грн. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У договорах позики від 20 липня 2018 року, сторони погодили, що позичальник сплачує позидавцеві проценти від суми позики у розмірі 10% річних від суми позики за кожень день від дня надання позики до дня її повернення (п. 4Договорів). За розрахунком позивача в його позові, проценти розраховані за період з 21.07.2018 року по 11.03.2019 року (234 днів), що в даному випадку становлять 473539,06 грн. Підстав не довіряти вказаному розрахунку у суду не має, а тому вказані кошти також підлягають стягненню з відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить укладені договори позики визнати не дійсними, оскільки вказані правочини виходять за межі дрібних побутових, а згоди на їх укладення вона не надавала, та вказані договори укладались не в інтересах сім`ї, оскільки з червня 2018 року [PERSON] разом з [PERSON] однією сім`єю не проживала. У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Положеннями статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Як і в загальних положеннях статті 369 ЦК України, щодо розпорядження майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, стаття 65 СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Отже, сімейне законодавство встановлює презумпцію згоди одного з подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину щодо спільного майна. Права одного із подружжя можуть бути захищені у випадку встановлення відсутності його згоди на укладення правочину, якщо такий суперечить інтересам сім`ї. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення договору та факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, що видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, умови договору, а також отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а не правочином, який може бути визнаний недійсним. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що згода позивача за зустрічним позовом на укладення її чоловіком оспорюваних договорів позики не є обов`язковою, оскільки відповідно до умов вказаних правочинів позичальник набув у власність грошові кошти, а не розпорядився майном подружжя без згоди на це другого з подружжя. Крім того, відсутність письмової згоди [PERSON] на укладення [PERSON] спірних договорів не може бути підставою для визнання їх недійсними. Також, враховуючи, що позивачем за первісним позовом не доведено, що отримані кошти за договорами позики були отримані та витрачені відповідачем [PERSON] в інтересах сім`ї, тому за вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договорів позики недійсними, оскільки права останньої в даному випадку порушені не були. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує за первісним позовом з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 9605 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial