Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

11 липня 2016 року позивач [PERSON] державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення витрат, повязаних з утриманням у вищому навчальному закладі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що наказом Прикарпатського юридичного інституту [PERSON] державного університету внутрішніх справ від 28 липня 2009 року № 222 відповідача зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання факультету громадської безпеки та кримінальної міліції. 21 грудня 2007 року між Прикарпатським юридичним інститутом [PERSON] державного університету внутрішніх справ та відповідачем укладений договір № 10/907 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. 10 серпня 2009 року відносини щодо надання навчальної послуги було повторно оформлено договором № 10/317. Відповідно до договору, [PERSON] навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобовязувався після навчання відпрацювати не менше 3 років в органах внутрішніх справ. З 01 вересня 2006 року по 29 червня 2010 року відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг і за проведеним розрахунком сума фактичних витрат становить 8\~780,95 грн. З цієї суми відповідач оплатив 863,40 грн., визнавши всю заборгованість відповідною заявою, у якій просив дозволити оплачувати борг щомісячними платежами. Однак відповідач дану домовленість не виконав. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача витрат, повязаних з утриманням у навчальному закладі, у сумі 7\~917,55 грн. та судовий збір у сумі 1\~378,00 грн. У судове засідання представник позивача не прибув, проте надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника позивача, підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у жодне судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, тоді як про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Проте відповідач не повідомив про причини своєї неявки і не подав заяв про розгляд справи за його відсутності, не було подано і заперечень на позовну заяву. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно частини першої статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому згідно статей 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи положення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Наказом від 28 липня 2006 року № 222 [PERSON] з 16 серпня 2006 року зараховано на навчання студентом першого курсу денної форми навчання факультету громадської безпеки та кримінальної міліції Прикарпатського юридичного інституту [PERSON] державного університету внутрішніх справ з присвоєнням спеціального звання «рядовий міліції» (а.с. 4). 21 грудня 2007 року укладений договір № 10/907 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України між Прикарпатським юридичним інститутом [PERSON] державного університету внутрішніх справ та [PERSON], предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр за напрямком (спеціальністю) правознавство (а.с. 5). 10 серпня 2009 року між Прикарпатським юридичним інститутом [PERSON] державного університету внутрішніх справ та [PERSON] був укладений договір № 10/317 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» за спеціальністю «Правоохоронна діяльність» (а.с. 6). Згідно наказу № 149 о/с від 05 жовтня 2011 року УМВС України в Івано-Франківській області, лейтенанта міліції [PERSON], оперуповноваженого сектору розкриття майнових злочинів та незаконних заволодінь автотранспортом відділу карного розшуку Івано-Франківського МВ УМВС звільнено з 05 жовтня 2011 року за власним бажанням (а.с. 7). Розмір фактичних витрат, повязаних з навчанням [PERSON] у навчальному закладі, становить 8\~780,95 грн. (а.с. 8-9). 23 січня 2014 року [PERSON] звернувся з заявою до проректора [PERSON] державного університету внутрішніх справ з економічних питань та матеріального забезпечення про реструктуризацію заборгованості у розмірі 8\~780,95 грн. на термін 24 календарні місяці (а.с. 10). За змістом частини першої\~статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.\~\~\~\~\~\~ Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 610 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання, або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 612Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Частина перша статті 623 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. У відповідності з положеннями статті 56 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Частиною сьомою статті 18 Закону України «Про міліцію» (в редакції, чинній на час звільнення відповідача з органів внутрішніх справ) передбачено, що курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Пунктом 2.3.6 договору № 10/907 від 21 грудня 2007 року та договору № 10/317 від 10 серпня 2009 року встановлено, що відповідач зобовязувався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати повязані з утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком. Пунктом 3 укладених договорів визначені підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку. Згідно пункту 4.1 договорів, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, повязаних, зокрема, з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. У пункті 4.2 договорів зазначено, що у разі дострокового розірвання договору здійснюється розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення згідно з нормами утримання на день, який зазначено в наказі про відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ. Відповідно до пункту 4.4 договорів, у разі відмови добровільно відшкодувати витрати стягнення їх суми здійснюється в судовому порядку. Таким чином, відповідач згідно договірних зобовязань та вимог нормативно-правових актів повинен був пропрацювати не менше трьох років в органах внутрішніх справ, проте 05 жовтня 2011 року відповідач був звільнений з роботи за власним бажанням до закінчення вищевказаного терміну, а тому зобовязаний повернути витрати, повязані з утриманням у навчальному закладі. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи представником позивача доведені ті обставини, на які посилається як на підстави своїх позовних вимог, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Частина перша статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1\~378,00 грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved