Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

11.12.2018 р. позивач [PERSON] звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 16.11.2014 р. між ним, [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США строком до 16.05.2015 р. з виплатою 2 % в місяць. Проте, станом на день подачі позову відповідач свої зобов'язання не виконав, грошові кошти та проценти не сплачує, що й стало підставою позову. Позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на його користь основну суму заборгованості у розмірі 1 135 600,00 грн., проценти за користування 999 825,80 грн., 3% річних у розмірі 137 672,05 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 208 278,40, а загалом - 3 481 376,25 грн. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 14.01.2019 року позов [PERSON], прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26.02.2019 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. У встановлений судом строк, відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, згідно якого заявлені позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, просив суд відмовити в їх задоволенні застосувавши строки позовної давності. Ухвалою суду від 26.02.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 25.03.2019 р. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив. Згідно відповіді на відзив, позивач вважає відзив на позов безпідставним та необгрунтованим, щодо строку позовної давності вказав, що строк не пропущений, оскільки він 18.01.2016 р. звертався до поліції із заявою про вчинення відповідачем шахрайських дій, направлених на заволодіння його грошовими коштами. 30.08.2016 р. за вказаним фактом були внесені відомості в ЄРДР та розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження. Про порушення свого права позивач дізнався 22.01.2017 р. після винесення слідчим постанови про закриття вказаного кримінального провадження, оскільки в постанові вказано, що виниклі між сторонами правовідносини підлягають вирішенню цивільно-правовим законодавством. Тому вважає свої позовні вимоги правомірними. У судовому засіданні 25.03.2019 року позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. У судовому засіданні 25.03.2019 р. відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити застосувавши строки позовної давності. Вислухавши сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за борговою розпискою, а саме основної суми заборгованості, процентів за користування коштами, 3% річних та інфляційний втрат. Згідно наявної в матеріалах справи розписки від 16.11.2014 р., [PERSON] ([NUMBER], виданий Ленінградським РВ ГУ МВС України в м. Києві) взяв в борг у [PERSON], 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США строком до 16.05.2015 р. з виплатою 2% в місяць (а.с. 6). Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши відповідачеві кошти. Останній зобов'язався за договором повернути борг до 16.05.2015 р. з виплатою 2% в місяць. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Позивач обґрунтовує початок перебігу строків позовної давності з 22.01.2017 р. тим, що про порушення свого права позивач дізнався 22.01.2017 р. після винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження порушеного за фактом шахрайських дій відповідача, оскільки в постанові вказано, що виниклі між сторонами правовідносини підлягають вирішенню цивільно-правовим законодавством. Так, постановою слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві від 22.01.2017 р. у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, закрито кримінальне провадження внесене 18.01.2016 до ЄРДР за № 12016100070000387 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, яку ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.08.2017 р. скасовано. Станом на 12.12.2018 р. кримінальне провадження ще тривало. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А зобов'язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті). Цивільним кодексом України, а саме статтями 263, 264 передбачені випадки у яких позовна давність зупиняється та переривається. Проте, незважаючи на наявність кримінального провадження, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України, а відповідно до ч. 1 ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання. У даній справі сторони визначили строк договору до 16.05.2015 р. з виплатою 2 % в місяць. Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним зобов'язанням. За умовами договору сторони погодили, що повернення коштів відповідач мав здійснити до 16.05.2015 р. з виплатою 2% в місяць упродовж строку надання коштів у борг. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання. Щодо нарахованих позивачем відсотків, слід вказати, що розрахунок процентів проведено за період з 01.04.2015 р. по 30.11.2018 р. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 16.05.2015 року позивач не міг такі проценти нараховувати. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Враховуючи викладене, а також те, що строк виконання зобов'язання сплинув 16.05.2015 р., відповідно строк позовної давності сплинув 16.05.2018 р., позивач звернувся до суду з даним позовом 11.12.2018 р., тобто з пропуском вказаного строку, відповідач заявив про його застосування, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі.

Outcome: dismissed