Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

10 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь проценти за користування коштами за період з 19 грудня 2011 року по 04 лютого 2016 року в сумі, еквівалентній 38\~741 доларів США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, три проценти річних за період з 19 грудня 2011 року по 04 лютого 2016 року в сумі, еквівалентній 9\~155 доларам США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, а загалом у сумі 47\~896 доларів США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі та неустойки в сумі 30\~160 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 09 січня 2003 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 35. За вказаним договором позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 8\~700 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 09 серпня 2005 року в порядку та частках, що передбачені додатком №1 до цього договору. 05 травня 2004 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 791, відповідно до якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 23\~700 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 09 жовтня 2007 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком № 2 до цієї угоди. 11 листопада 2004 року між позивачем та відповідачами [PERSON],[PERSON] укладено додаткову угоду № 2 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 1516, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 26\~280 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 09 жовтня 2007 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком № 3 до цієї угоди. 29 листопада 2005 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду № 3 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 3346, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 63\~310 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 23 січня 2011 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком № 4 до цієї угоди. 13 лютого 2007 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду № 4 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 269, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 83 146 дол. США, які зобовязались повернути не пізніше 15 січня 2011 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком до цієї угоди. 28 серпня 2007 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду № 5 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 1602, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 100 246 дол. США, які зобовязались повернути не пізніше 15 січня 2011 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком до цієї угоди. 19 грудня 2007 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду № 6 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 2341, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 133 456 дол. США, які зобовязались повернути не пізніше 15 лютого 2013 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком до цієї угоди. В забезпечення виконання зобовязання позивачів [PERSON], [PERSON] за договором позики від 09 січня 2003 року, відповідно до редакції додаткової угоди № 6 від 17 грудня 2007 року, між позивачем та відповідачем [PERSON] 19 грудня 2007 року був укладений договір поруки, відповідно до якого відповідач [PERSON] поручився перед позивачем за повернення відповідачами [PERSON], [PERSON] позичених коштів. Відповідачі [PERSON], [PERSON] взяті на себе зобовязання за договором позики не виконали, в зв'язку з чим позивач був змушений звернутись з позовом до суду. Повторним заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 квітня 2012 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу. Суд стягнув солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON]борг згідно договору позики від 09 січня 2003 року, додаткової угоди № 1від 05.05.2004 року, додаткової угоди № 2 від 11.11.2004 року, додаткової угоди № 3 від 29.11.2004 року, додаткової угоди № 4 від 13.02.2007 року, додаткової угоди № 5 від 28.08.2007 року, додаткової угоди № 6 від 19.12.2007 року в сумі 633\~557,4о грн., судовий збір у розмірі 1 700.00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справі в розмірі 120.00 грн., а всього 635\~377,40 грн. Відповідачі [PERSON], [PERSON] рішення суду не виконали, в зв'язку з чим зобов'язання між сторонами договору не припиняються. В наслідок невиконання відповідачами взятих на себе зобовязань за ними утворилась заборгованість, що складається з процентів за користування коштами, трьох процентів річних за період з 19 грудня 2011 року по 04 лютого 2016 року в сумі еквівалентній 47 896 дол. США. за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, неустойки за прострочення виконання зобовязань за період з 19 грудня 2011 року по 04 лютого 2016 року в розмірі 30\~160 грн. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24 березня 2016 року в задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки відмовлено в повному обсязі. Стягнено з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 6 890 грн. Не погодившись з вказаним рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, судовий збір стягнути з відповідачів. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з положень статей 526, 1046, 1048, 1049 ЦК України та вважав, що позивачем не надано суду підтвердження того, що за рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 квітня 2012 року було видано виконавчі листи та відкрито виконавче провадження, яке на час розгляду справи не закінчено. Суду також не надано підтвердження невиконання відповідачами вказаного рішення суду та не надано розрахунку неповернутої відповідачами суми позики з якої б вбачалось, що розмір непогашеної заборгованості за договором позики становить саме 73 870 доларів США. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає, а тому з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, підлягає скасуванню виходячи з наступного. Згідно зі\~статтею 1 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~частини 1 статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено: 09 січня 2003 року відповідачі [PERSON], [PERSON] позичили у позивача [PERSON] валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 8\~700 доларів США, які зобовязалися повернути позивачу частинами у визначені договором порядку та строки, але не пізніше 09 жовтня 2007 року, в той же день в письмовій формі був укладений договір позики, посвідчений 09 січня 2003 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 35 (а.с. 9-10). 05 травня 2004 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 791, відповідно до якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 23\~700 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 09 жовтня 2007 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком до цієї угоди (а.с. 18-19). 11 листопада 2004 року між позивачем та відповідачами [PERSON],[PERSON] укладено додаткову угоду № 2 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 1516, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 26\~280 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 09 жовтня 2007 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком №3 до цієї угоди (а.с.20-21). 29 листопада 2005 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду № 3 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 3346, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 63\~310 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 23 січня 2011 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком до цієї угоди (а.с.22-24). 13 лютого 2007 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду № 4 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 269, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 83 146 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 15 січня 2011 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком до цієї угоди (а.с. 25-26). 28 серпня 2007 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду № 5 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 1602, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 100 246 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 15 січня 2011 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком до цієї угоди (а.с.27-28). 19 грудня 2007 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] укладено додаткову угоду № 6 до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 2341, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 133 456 доларів США, які зобовязались повернути не пізніше 15 лютого 2013 року в порядку та в частинах, що передбачені додатком до цієї угоди (а.с. 29-30). Відповідачі [PERSON], [PERSON] отримали надану їм в позику зазначену в договорі суму валютних цінностей в повному обсязі ще до підписання договору, що підтверджується змістом підпункту 1 пункту 3 договору позики від 09 січня 2003 року. Позивач посилався на те, що на момент розгляду справи судом, за вищезазначеним договором позики неповернута сума складає 73 870 доларів США. Повторним заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 квітня 2012 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] борг згідно договору позики\~ від 09 січня 2003 року, додаткової угоди від 05.05.2004 року, додаткової угоди №2 від 11.11.2014 року, додаткової угоди № 3 від 29.11.2005 року, додаткової угоди №4 від 13.02.2007 року, додаткової угоди № 5 від 28.08.2007 року, додаткової угоди № 6 від 19.12.2007 року в сумі 633\~557,40 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи\~ 120 грн., а всього 635\~377,40 грн. Матеріали справи містять дані про видачу Дергачівським районним судом Харківської області виконавчих листів на виконання вищезазначеного рішення. Зазначені листи були прийняті ВДВС Дергачівського РУЮХО, відкриті виконавчі провадження, але повернуті без виконання на підставі постанови старшого державного виконавця ВДВС Дергачівського РУЮХО від 30.01.2013 року з тих підстав, що за адресою вказаною у виконавчому документі боржники не мешкають (а.с. 99 119, зворот а.с. 110, 112). Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, Враховуючи, що відповідачі своїх грошових зобовязань не виконали, то ці зобовязання не припинилися. Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк (стаття 610 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу і трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання; ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Згідно з частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами частин 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судами лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] просила застосувати строки позовної давності, при цьому пояснила, що в суді першої інстанції справу розглянуто за її відсутності. Викликів до суду вона не отримувала, про предявлений до неї позову їй стало відомо лише з отриманої копії апеляційної скарги. Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки справу було розглянуто у відсутності сторін і відповідачка [PERSON] взагалі не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи відповідно до статті 74 ЦПК України, що перешкоджало їй скористатися своїм правом на подачу такої заяви до суду першої інстанції та реалізувати своє право, передбачене частиною 3 статті 267 ЦК України (а.с. 50, 55). З позовної заяви [PERSON] вбачається, що він звернувся до суду за захистом порушених прав лише 10 лютого 2016 року, в якому просив стягнути проценти за користування коштами, три процента річних за період з 19 грудня 2011 року по 04 лютого 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з врахуванням застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Таким чином, стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає сума трьох процентів річних від простроченої суми за період з 10 лютого 2013 року по 04 лютого 2016 року в сумі, еквівалентній 6611 доларам США, що за офіційним курсом Національного банку України 2558,4772 гривень за 100 доларів США станом на 02 листопада 2016 року (день ухвалення рішення по справі), становить 169\~140,93 грн. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства. Стаття 1048 ЦК України встановлює презумпцію платності позики та по суті передбачає отримання винагороди для позикодавця у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині 2 статті 1048 ЦК України. Передбачені статтею 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми та передбачені статтею 1048 ЦК України проценти за користування позикою не є тотожними за своєю правовою природою та не заміщують один одним. З тексту договору позики, який було укладено сторонами від 09 січня 2003 року, відповідно до редакції додаткової угоди № 6 від 17 грудня 2007 року вбачається, що сторонами не встановлювався розмір процентів за користування грошовими коштами, а тому апеляційний суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідачів процентів за користування коштами за період з 10 лютого 2013 року по 04 лютого 2016 року в сумі, еквівалентній 32 333 доларам США, що за офіційним курсом Національного банку України 2558,4772 гривень за 100 доларів США станом на 02 листопада 2016, становить 827\~232,43 грн. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки. За частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно з частинами 1 та 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до змісту пункту 4 Договору позики, укладеного між сторонами, вбачається, що сторони домовилися, зокрема, за прострочення будь-якого строку виконання по поверненню позики, позичальники повинні сплатити солідарно на користь позикодавця неустойку в розмірі 20 грн. за кожен день прострочення. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З огляду на викладене, прострочення виконання відповідачами їх зобовязань за договором позики з врахуванням застосування наслідків пропуску строку позовної давності в один рік за період з 10 лютого 2015 року по 04 лютого 2016 року складає 359 днів. Отже, розмір належної до стягнення з відповідачів на користь позивача неустойки складає 7\~180 грн. З наданого апеляційному суду свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер 18 жовтня 2013 року (а.с. 163). Відповідно до пункту 6 частини 1статті 205 ЦК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Таким чином, провадження у справі в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки підлягаю закриттю у звязку зі смертю . За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог про часткове задоволення позову [PERSON] щодо солідарного стягнення з [PERSON], [PERSON] процентів за користування коштами за період з 10 лютого 2013 року по 04 лютого 2016 року в сумі, еквівалентній 32 333 доларам США та трьох процентів річних від простроченої суми за період з 10 лютого 2013 року по 04 лютого 2016 року в сумі, еквівалентній 6611 доларам США, з врахуванням того, що станом на 02 листопада 2016 року офіційний курс Національного Банку України гривні щодо іноземних валют становить 2558,4772 гривень за 100 доларів США та неустойку за період 10 лютого 2015 року по 04 лютого 2016 року в сумі 7\~180 грн. Відповідно до статті 88 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial