Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

10.09.2014 року [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду Миколаівської області з позовом до ПОП «Лан» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 03.09.2004 року між позивачем, покійним чоловіком позивача та відповідачем ПОП «Лан» було укладено договори оренди земельних ділянок розміром по 6,37 га кожна. Земельну ділянку чоловіка позивачка після його смерті переоформила на своє імя в порядку спадкування, про що отримала свідоцтво про право на спадщину 23.04.2014 року. У травні місяці позивач звернулась до відповідача із заявою про те, що з вересня 2014 року, з моменту закінчення строку дії договорів, вона бажає самостійно обробляти земельні ділянки. Однак відповідач усно відмовив їй у повернені земельних ділянок, оскільки вважав, що термін дії договорів оренди земельних ділянок закінчиться у вересні 2015 року. Позивач посилається на те, що припинення дії договору оренди відбулась саме 03.09.2014 року, адже його було укладено 03.09.2004 року на 10 років. Проведення його державної реєстрації мало своїм правовим наслідком лише набуття чинності зазначеним договором, який вже було укладено між позивачем та відповідачем раніше. Іншими словами, державна реєстрація договору оренди не змінила (і не могла змінити) самого моменту укладення цього договору, що відбувся 03.09.2004 року. Викладене, на думку позивача, вказує на безпідставність користування відповідачем земельною ділянкою після 03.09.2014 року. Різне тлумачення строків дії договору оренди стало підставою для звернення [PERSON] з позовом про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки. Позивач зазначає, що правові підстави відповідача на володіння вказаною земельною ділянкою закінчились, тому відповідач утримує його земельну ділянку безпідставно, тому позивач просила витребувати у відповідача дані земельні ділянки. 08.02.2016 року представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив визнати незаконним володіння і користування земельними ділянками розміром 6,37 га згідно державного акту МК 050238 та згідно витягу з свідоцтва № 255922 розміром 6,37 га за період з 03.09.2014 року по 03.09.2015 року. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що договори оренди землі укладені позивачем та відповідачем, а також покійним чоловіком позивача та відповідачем, припинили свою дію, вказані земельні ділянки відповідач не обробляє, вони не перебувають у його володінні та користуванні. Відповідач пропонував позивачу зявитися, та укласти акту прийому-передачі земельних ділянок, однак позивач проігнорувала таке запрошення. Суд заслухавши сторони, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що позивачу на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 18.08.2004 року належить земельна ділянка площею 6,37 га, розташована в межах території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Окрім того, на підставі рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26.03.2014 року позивачу також на праві приватної власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] належить земельна ділянка площею 6,37 га розташована в межах території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 03.09.2004 року відповідач уклав з позивачем договір оренди вище вказаної землі строком на десять років. Вказаний договір 02 вересня 2015 року зареєстровано в Миколаївському регіональному центрі державного земельного кадастру, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040502000850 03.09.2004 року відповідач уклав з [PERSON] договір оренди вище вказаної землі строком на десять років. Вказаний договір 02 вересня 2015 року зареєстровано в Миколаївському регіональному центрі державного земельного кадастру, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040502000849. Відносини, пов'язані з орендою землі регулюються главою 58 ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди, укладеним між сторонами по справі.\~\~\~\~ Відповідно ст. 792 ч. 2 ЦК\~\~України - відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є ЗУ «Про оренду землі». Договір оренди землі укладається в письмовій формі, однією з істотних умов договору є строк дії договору. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено ( ст. ст. 14, 17, 19, 31 ЗУ «Про оренду землі», чинного на час укладення договору). Відповідно до ст. 120 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку, а також право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2\~\~\~\~\~\~ ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації. Дані обставини свідчать про те, що вказані договори є укладеними, а відповідач користувався земельними ділянками на підставі договорів, які не оспорено, і питання про .визнання договорів недійсними, закінченими виконанням чи розірвання договорів позивач перед судом не ставив. Зі змісту ст. 638 ч. 1 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору (Правова позиція Верховного Суду України у справі №6-162ц13 від 19.02.2014 року) Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Отже, реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору і ніяким чином не впливає на факт його укладення (Правова позиція Верховного Суду України у справі №6-127цс13 від 18.12.2013 року). У Постанові Верховного Суду України за №6-5 цс13 від 06.03.2013 року викладена правова позиція, а саме - державна реєстрація договору оренди земельної ділянки у період визначеного сторонами строку дії договору забезпечує правомірне, договірне використання орендарем орендованої земельної ділянки відповідно до норм ЗК України, ЦК України, ЗУ від 06.10.1998 року за № 161-XIV «Про оренду землі» та ЗУ від 11.02.2010 року за № 1878-VІ «Про внесення змін до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» незалежно від дати проведення такої реєстрації. З огляду на викладене, державна реєстрації договору вказує на його чинність і не може змінювати день його укладання, тобто строк дії договору. В той же час суд вважає не доведеними посилання позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на ст. 387 ЦК України, згідно з якою власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судом встановлено, що відповідач у відповідності до вимог закону та на підставі договорів оренди землі укладеними між сторонами по справі, та [PERSON] та ПОП «Лан» 03.09.2004 року та зареєстрованих 03.09.2005 року, набув право оренди земельних ділянок, що належать позивачці. Зазначене повністю відповідає змісту ст. 1 ЗУ «Про оренду землі», згідно з якою оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У договорі оренди вказані і погоджені між сторонами всі істотні умови договору оренди землі, визначені в ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», а саме: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві тощо. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до ст. 61 ЦПК України - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, відповідач користується земельною ділянкою за наявності належних правових підстав - зареєстрованого договору оренди, що підтверджується фактичними діями позивачки, тому правові підстави щодо витребування у відповідача земельної ділянки відсутні. Зі змісту ст. 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Зі спливом строку договору оренди спірної земельної ділянки пов`язана подія - закінчення строку дії договору оренди та повернення земельної ділянки орендодавцеві у разі недосягнення згоди на продовження відносин оренди. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. На підставі вимог ст.34 ЗУ «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Позивачкою у позові не ставилася вимога про припинення, розірвання договорів оренди землі, або визнання їх недійсним, без чого витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння є безпідставним. Договіри оренди пройшли державну реєстрацію, вони є укладеними. Відповідно до Правової позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при розгляді справи за№6-99цс13 від 18.09.2013 року: «Договір оренди землі є укладеним з моменту його державної реєстрації, а отже - оспорюваним й витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння без визнання цього договору оренди землі недійсним не ґрунтується на вимогах, встановлених ст. 210, ст. 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України «Про оренду землі». Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи обставини, на які позивач посилався в позові, як на підстави своїх вимог ( первісної, уточненої) - не доведені.

Outcome: dismissed