Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

10 квітня 2015 року представник позивач [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просила стягнути з відповідача кошти в розмірі 7 406,00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу Національного Банку України станом на 08 квітня 2015 року еквівалентно 174 087,74 грн. та 383 133,34 грн., з яких: сума вкладу в розмірі 7 000,00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу Національного Банку України станом на 08 квітня 2015 року еквівалентно 164 545,21 грн., сума недоплачених процентів в розмірі 406 дол. США, що відповідно до офіційного курсу Національного Банку України станом на 08 квітня 2015 року еквівалентно 9 542,53 грн., пеня в розмірі 380 092,02 грн., сума 3 % річних в розмірі 1 041,32 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 20 жовтня 2014 року [PERSON] уклав із відповідачем договір банківського вкладу (депозиту) № 300937/64476/3-14 «Нові гроші». 20 жовтня 2014 року банк прийняв, а вкладник передав в управління банку грошові кошти у сумі 7 000,00 дол. США на строк з 20 жовтня 2014 року по 20 січня 2015 року включно зі сплатою процентів 12,6 % річних. 12 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу (депозиту). Станом на дату подання позовної заяви відповідачем кошти не сплачено. Залишок вкладу складає 7 000,00 дол. США. На неодноразові звернення позивача працівники банку відповідають, що немає можливості сплатити дану суму. Позивач вважає, що дії відповідача порушують положення договору, законодавства та його права як споживача фінансових послуг, а тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просить стягнути з відповідача також пеню в розмірі 380 092,02 грн. Крім того, в силу ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з боржника 3 % річних у сумі 1 041,32 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] до судового засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були належним чином та завчасно повідомлені. Представник позивача надала до суду заяву, у якій просить суд розгляд справи провести без її участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке мститься у матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд, розглядає справу у відсутність представника відповідача, оскільки наявних в справі доказів достатньо для встановлення прав та взаємовідносин сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено судом, що 20 жовтня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір-заява № 300937/64476/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в іноземній валюті, відповідно до якого останній вносить, а банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок № 2630.5.209551.001 у сумі 7 000,00 дол. США, на строк з 20 жовтня 2014 року по 20 січня 2015 року, у порядку та на умовах визначених даним договором (а.с. 7). Умовами договору передбачено, що процентна ставка, яка діє за договором банківського вкладу встановлена у розмірі 12,60% річних. Згідно ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. З матеріалів справи вбачається, що на виконання п. 1 договору грошові кошти у розмірі 7 000,00 доларів США внесені позивачем на депозитний рахунок № 2630.5.209551.001 20 жовтня 2014 року (а.с. 8). Згідно п. 5.1. основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у випадку закінчення строків розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, та умовами якого не передбачено можливості продовження строку розміщення строкового вкладу після закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, кошти з строкового вкладного рахунку повертаються вкладникові шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дія договору припиняється. Проценти на вклад на вимогу нараховуються лише на суму вкладу на вимогу. Відповідно до п. 6.3.2. основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», при припиненні дії договору банк зобов'язується здійснити розрахунок, повернути вкладнику суму вкладу та нараховані проценти в дату повернення вкладу, та закрити вкладний рахунок. Частиною 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Так, 12 лютого 2015 року позивач звернувся до начальника відділу № 27 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про повернення йому коштів за договором-заявою № 300937/64476/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» від 20 жовтня 2014 року (а.с. 15), на що отримав відповідь, що банк немає можливості на даний момент поверненнути банківський вклад і нараховані проценти (а.с. 16). Відповідно до змісту ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження права клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які перебувають на його рахунку, не допускаються, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Аналогічні зі своїм змістом норми містяться й у Інструкції «Про порядок відкриття, використання й закриття рахунків у національній і іноземній валютах», затвердженої постановою правління Національного Банку України № 492 від 12 листопада 2003 року. Пунктом 10.12 Інструкції передбачено, що після закінчення строку або настання інших певних обставин, визначених законодавством України або договором банківського вкладу, кошти з депозитного рахунку повертаються вкладнику шляхом видачі готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до вимог ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (дату). Зважаючи на вищевикладене, відповідно до умов договору-заяви № 300937/64476/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» від 20 жовтня 2014 року, та в силу ч. 2 ст. 1060 ЦК України, відповідач був зобов'язаний повернути позивачу суму банківського вкладу на вимогу [PERSON] у дату повернення вкладу. Відтак, вимога позивача про повернення суми банківського вкладу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Що стосується решти позовних вимог, то суд з приводу них зазначає наступне. Оскільки датою повернення вкладу встановлено 20 січня 2015 року, а банк не повернув позивачеві вклад по день розгляду справи судом, належним способом захисту права позивача у вказаній частині буде стягнення суми вкладу на користь позивача та застосування норм ч. 5 ст. 1061 ЦК України, згідно якої проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Звернення до банку із заявою про повернення банківського вкладу в день закінчення строку дії договору свідчить про намір вкладника припинити дію такого договору та зумовлює обов'язок банку повернути депозитні кошти з процентами. Отже, з банку (боржника) на користь вкладника (кредитора) підлягають стягненню проценти за банківськими вкладами за прострочений строк за період зазначений у позові, а також три проценти річних та сума боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13). В даному випадку три проценти річних становлять 1 041,32 грн., які також підлягають стягненню з відповідача. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені, суд виходить із наступного. За змістом позовної заяви, обґрунтовуючи право на стягнення пені за кожен день прострочення повернення депозитного вкладу, розмір якої становить 380 092,02 грн., позивач посилався на п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. До правовідносин ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], які виникли з приводу депозитного договору, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується лише в частині, не врегульованій нормами ЦК України та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності. Оскільки ж неустойка у вигляді пені в якості забезпечення виконання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошових зобов'язань за договором-заявою від 20 жовтня 2014 року його умовами не передбачалась, що було вільним волевиявленням сторін у відповідності до ст. 627 ЦК України, то і правових підстав для її стягнення не має, а тому в задоволені вимоги позовної заяви про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пені в розмірі 380 092 грн. 02 коп. слід відмовити. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом ст. 84 ЦПК України склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу врегульовано Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у відповідності до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (стаття 1). Як встановлено судом, що 11 лютого 2015 року між позивачем [PERSON]. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридичний центр Олександра Хейніса» в особі директора [PERSON] було укладено Договір про надання юридичних (представницьких) послуг (а.с. 17, 18). Однак, матеріалами справи не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами та обставина справи, що позивачем, на виконання умов вищезазначеного договору (п.п. 4.1., 4.2.) Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридичний центр Олександра Хейніса» було сплачено винагороду в розмірі 2 000 грн. за надання юридичних послуг та відповідного розрахунку зазначених витрат, що позбавляє суд можливості розрахувати суму витрат на правову допомогу, з урахуванням гранично встановленого розміру. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім того, довіреністю від 01 квітня 2015 року, посвідченою нотаріально, позивач [PERSON] уповноважив представляти його інтереси, зокрема у всіх судових органах, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 32). При розгляді даної цивільної справи представництво позивача [PERSON] в суді здійснювалось лише представником [PERSON] Пунктом 47 вищезазначеної Постанови Пленуму роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Однак, судом не встановлена та обставина справи, що представники позивача [PERSON]. - [PERSON] (між яким укладався договір про надання юридичних послуг) та [PERSON], які діяли на підставі нотаріально посвідченої довіреності, є адвокатами або іншим фахівцем у галузі права. Зважаючи на вище викладене, вимога позовної заяви про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмір 2 000 грн. 00 коп. є безпідставною, та такою, що не підлягає задоволенню. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням того, що судом було частково задоволено вимоги позовної заяви на загальну суму 175 126 грн. 75 коп., розмір содового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави становить 1 751 грн. 26 коп. На підставі викладеного і

Outcome: partial