Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

10.12.2018 року [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , в якому просив: 1. Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) на ј частку квартири [ADDRESS] . 2. Стягнути зі [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати у справі. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 серпня 1985 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу відділу реєстрації актів цивільного стану міськвиконкому м. Запоріжжя було зроблено запис № 1916. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2015 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. За час перебування у шлюбі, приблизно в період часу 1997-1998 року, за їхні спільні з відповідачем кошти, була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу, який в подальшому пройшов державну реєстрацію в ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на вказану квартиру було зареєстроване на відповідача [PERSON] та їхню доньку [PERSON]. у рівних долях, по Ѕ частці. [PERSON] зазначив, що так як спірна квартира була придбана на спільні кошти подружжя, а право власності на Ѕ її частку належить його колишній дружині, позивач має право на Ѕ частку у їхньому спільному майні, тобто на ј частку двокімнатної квартири [ADDRESS] . Наразі у позивача відсутні оригінали чи копії документів, які засвідчують право власності колишньої дружини на Ѕ частку вказаної квартири. Звернення до ТОВ «ЗМБТІ» також залишене поза увагою останнього, так як надавати інформацію щодо реєстрації права власності та інші пов`язані з ним документи можливо лише на відповідний запит (ухвалу) суду. Згідно з інформаційною довідкою № 148044122, виданої 04.12.2018 року Департаментом надання адміністративних послуг та розвитку підприємництва Запорізької міської ради, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно даних стосовно квартири [ADDRESS] немає. Ухвалою від 13.12.2018 року суддя залишила позовну заяву [PERSON] без руху, надавши позивачеві строк на усунення недоліків. 25.01.2019 року позивач надав заяву про витребування доказів. Ухвалою від 25.01.2019 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також вирішив розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не подала, в зв`язку з чим суд відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Ухвалою суду від 04.06.2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає, просить суд їх задовольнити у повному обсязі та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надала. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до приписів ч. 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] не з`явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, пояснення на позов суду не надала. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 03 серпня 1985 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу відділу реєстрації актів цивільного стану міськвиконкому м. Запоріжжя було зроблено запис № 1916. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 11.08.1997 року, під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване на відповідача [PERSON] та доньку сторін даного спору - третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] у рівних долях, по Ѕ частці. Даний факт підтверджується правовстановлюючим документом, а саме договором № 416/462 купівлі-продажу, зареєстрований Запорізькою Товарною біржею «Строй-інвест» 11.08.1997 року та технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , виготовленим ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за даними станом на 01.01.2013 року. При винесенні судового рішення суд керується наступними нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Так, згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові докази, надані позивачем, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Виходячи з аналізу норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник, на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано квартири, а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, то на підставі норм ст. 392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні. Так як матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира під час шлюбу сторін спору була придбана на кошти, які належали відповідачу на праві особистої приватної власності, то судом застосовується презумпція рівності часток подружжя, а отже, суд доходить до правових висновків, що спірна Ѕ частка в квартирі, яка належить на праві власності відповідачу, була придбана за спільні кошти подружжя, а позивач має право на Ѕ частку у їхньому спільному майні, тобто на ј частку двокімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється на користь позивача, понесені нею і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України про судовий збір, за подання до суду позовної заяви про поділ майна подружжя при розірванні шлюбу, сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 01.01.2019 року становить 1 921 грн.) - 768 грн. 40 коп. Позивач при подачі позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., тому недоплачену позивачем суми судового збору у розмірі 63 грн. 40 коп. (768 грн. 40 коп. - 704 грн. 80 коп.) необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved