Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

10 червня 2014 року позивач звернулась в суд із позовом, яким збільшивши розмір вимог просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON] , [INFO] в розмірі 1 / 3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, по [INFO], а потім в розмірі 1 / 4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до [INFO]; також просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на її утримання , в зв»язку з тим, що з нею проживає дитина-інвалід у твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн., щомісяця та додаткові витрати на дитину у твердій грошовій сумі по 500 грн., щомісяця. Вимоги мотивує тим, що із січня 2014 року шлюбні стосунки між ними припинились, разом не проживають, діти залишились з нею та повністю перебувають на її утриманні. Відповідач працює, отримує заробітну плату, проте добровільно домовитись з ним щодо утримання дітей неможливо, на її звернення не реагує. Крім того, їх син [PERSON] є інвалідом з дитинства, потребує постійного стороннього догляду , а тому оскільки вона не працює, опікується дитиною -інвалідом відповідач повинен надавати ї їй матеріальну допомогу. Крім того, відповідач зобов»язаний приймати участь і у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, а саме сину необхідне санаторно-курортне лікування, стаціонарне та амбулаторне в ЦМХО м. Одеси та м. Києва , що підтверджує висновок медичного закладу та посвідчення дитини-інваліда. В судовому засіданні позивач вимоги підтримала повністю, просила задовольнити. Відповідач, зокрема його представник в суді позов визнала в частині стягнення аліментів на утримання дітей, щодо додаткових витрат та утримання дружини заперечувала, вважає такі вимоги недоведеними. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи , суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково, з наступного. Судом встановлено, що сторони з 23.12.2006 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, проте з лютого 2014 року припинили шлюбні стосунки та проживають окремо. Від шлюбу народились діти: [PERSON], [INFO], [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із матір»ю та знаходяться на її утриманні. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленністю між ними ( ч.1 ст. 181 СК України). Частиною 1 ст. 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати, тощо) не повинні порушувати її права. При цьому, розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою , але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ст. 182 СК України. Договір має бути укладено письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає , вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Домовленість між батьками щодо утримання дітей відсутня. Згідно з ч.3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку(доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. При визначенні розміру аліментів на утримання дітей, суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дітей і платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення, а також те, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України), а відтак вважає, що вимоги позивача щодо стягнення аліментів мають бути задоволені, в тому розмірі, в якому і просить позивач та не заперечує відповідач, що відповідає вимогам чинного законодавства. Разом з тим, в суді з»ясовано, що неповнолітній [PERSON], [INFO] дитина-інвалід по зору. Згідно посвідчення , його термін по 30.06.2015 року. Згідно поданої довідки про отримання допомоги №1385 від 20.05.2014 року, перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Кіровської районної у місті Кіровограді ради та відповідно із 14.06.2010 року по 01.07.2015 року отримує державну соціальну допомогу дітям-інвалідам та інвалідам з дитинства в розмірі 1300 грн. В суді позивач пояснювала, що вона не працює, опікується дитиною-інвалідом, який не може обходитись без її допомоги. При цьому, також зазначала, що син самостійно ходить до школи. Згідно ст. 88 Сімейного кодексу, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Відповідно до статті 88 СК для одержання утримання від другого з подружжя у зв?язку з тим, що з ним проживає дитина-інвалід, недостатньо для того, щоб ця дитина була інвалідом. Необхідно, щоб :а) дитина була інвалідом, що повинно бути доказаним письмовими документами і, зокрема, висновком ЛТЕК; б) дитина потребувала постійного стороннього догляду, що також повинно бути доведено висновками лікарів, медичної комісії; в) дитина проживала з одним з подружжя і опіка та догляд над дитиною-інвалідом була постійна з боку цього батька (матері). Ці обставини можуть бути доведені письмовими доказами (реєстрацією місця проживання, актами, довідками тощо), показаннями свідків. Сам факт проживання з дитиною-інвалідом не є беззаперечним фактом опікування над нею (наприклад, дитина хворіє на цукровий діабет, вона є інвалідом, але сама ходить в школу, займається в спортивній секції); г) другий із подружжя міг надати утримання. Якщо добре ознайомитися з аліментними обов?язками, наприклад, батька дитини, то він зобов?язаний платити дружині аліменти до шести років дитини (стаття 84 СК), платити аліменти дружині, яка здійснює постійний догляд за дитиною-інвалідом (стаття 88 СК) і паралельно платити аліменти на дитину (статті 180-181 СК); нести додаткові витрати на дитину, яка хворіє та інше (це ті ж аліменти) (стаття 185 СК). В зв»язку з вищевикладеним, позивачем не доведено всі зазначені підстави для того, щоб стягнути на її утримання по 500 грн., щомісяця , тому в даній частині суд у задоволенні її вимог відмовляє. Також, суд вважає , що і вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину по 500 грн. щомісяця не можуть бути задоволенні , з наступного. Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом та ін.) Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за №3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, тобто участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обовязком батька незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Зазначаючи про необхідність стягнення додаткових витрат на дитину-[PERSON] на санаторно-курортне лікування, стаціонарне та амбулаторне лікування в ЦМХО м. Одеси та м. Києва, позивач посилалась на надані нею письмові докази. Однак , із наявних у матеріалах справи копії медичного висновку №101 від 17.06.2010 року та заключення Дитячої міської поліклініки від 20.05.2014 року вбачається, що [PERSON] є інвалідом дитинства по зору, та йому рекомендовано лікування 2 рази на рік , та санаторно-курортне лікування 1 раз на рік (а.с.11). Однак, відсутні відомості про платність лікування та розмір витрат. Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів щодо понесених або передбачуваних витрат на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини на які позивач посилалась, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення додаткових витрат. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст.ст. 88, 367 ЦПК України, суд стягує з відповідача - 243,60 грн. судового збору на користь держави, та рішення суду , в частині стягнення аліментів допускає до виконанню негайно, але у межах платежу за один місяць.

Outcome: partial