Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

10 березня 2017 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору недійсним, стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 19 січня 2017 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» укладено договір фінансового лізингу № 2045, згідно якого відповідач повинен був продати позивачу автомобіль марки «Dongfeng DF 244D» вартістю 168000 гривень. На виконання умов договору вона сплатила 16800 гривень комісії за організацію угоди. Потім вона мала сплатити авансовий платіж у розмірі 50 % від вартості автомобіля за наявності Додатку № 1 до договору. Проте, зазначений Додаток № 1 їй не надано, автомобіль не передано, а відповідач вимагає від неї сплати 50 % від вартості автомобіля. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2045 від 19 січня 2017 року та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» грошові кошти в сумі 16800 гривень. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 28). Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки у судове засідання до суду подано не було. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19 січня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» укладено договір фінансового лізингу № 2045 (а.с. 13-20). Згідно з п. 1.1 договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - автомобіль марки «Dongfeng DF 244D». На виконання умов договору [PERSON] сплатила 16800 гривень комісії за організацію угоди, що підтверджується квитанцією № 1705/914 від 19 січня 2017 року (а.с. 21). Звертаючись в суд з позовом, [PERSON] посилається на те, що укладений договір є нікчемним та суперечить вимогам закону. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 2 ст. 806 ЦК України визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам законодавства. Разом з тим, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 2045 від 19 січня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», нотаріально посвідчено не було, тому в силу закону він є нікчемним та недійсним. Таким чином, вимога позивача про визнання договору фінансового лізингу № 2045 від 19 січня 2017 року недійсним підлягає задоволенню. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення сплачених нею 16800 гривень ґрунтуються на законі. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1280 гривень.

Outcome: approved