Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

11 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визначити [PERSON] додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позов мотивований тим, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , залишилось майно у виді земельних ділянок площею 4,8253 га та 1,0225 га, що знаходяться на території Благодатівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, яке не було прийнято позивачем як спадкоємцем за заповітом, оскільки він не знав про наявність заповіту. Вважаючи таку підставу поважною причиною пропуску ним встановленого законом строку для прийняття спадщини, а також враховуючи, що відповідне питання вирішується виключно у судовому порядку, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Відзив на позов не надійшов. На судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи був сповіщений належним чином. На судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Благодатівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області на судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. У відповідності до частини третьої статті 200 ЦПК України, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведені позивачем доводи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується актовим записом № 7 зробленим 08 листопада 2018 року Виконавчим комітетом Благодатівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області. На момент смерті йому належали: земельна ділянка, площею 1,0225 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 жовтня 2019 року № 184325448, в якому зазначено про підставу виникнення права власності - державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХС № 075415 від 16 квітня 2003 року; земельна ділянка, площею 4,8253 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 жовтня 2019 року № 184328631, в якому зазначено про підставу виникнення права власності - державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХС № 075416 від 16 квітня 2003 року. Відповідно до заповіту, посвідченого 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Великоолександрівського нотаріального округу Херсонської області, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02 жовтня 2019 року, листа приватного нотаріуса Великоолександрівського районного нотаріального округу Херсонської області Гідулян Ірини Юріївни від 23 жовтня 2019 року, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 23 жовтня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті заповів [PERSON] : земельну ділянку, площею 1,02 га надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Благодатівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, право власності на яку підтверджене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХС № 075415 від 16 квітня 2003 року та земельну ділянку, площею 4,83 га надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Благодатівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, право власності на яку підтверджене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХС № 075416 від 16 квітня 2003 року. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Так, відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини першої статті 1222 та частини першої статті 1223 ЦК України фізичні особи, визначені у заповіті мають право на спадкування. Частиною першою статті 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною третьою вказаної статті визначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно з роз`ясненнями наданими пленумом Верховного суду України в постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку, що спадкоємець, який не звернувся до нотаріуса у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, має право прийняти спадщину у вказаний спосіб у випадку доведення перед судом поважності причин його пропуску. Посилаючись на підстави пропуску вказаного строку позивач посилається на свою необізнаність щодо наявності заповіту, що суд знаходить переконливим, адже незнання про наявність заповіту, який складається спадкодавцем без повідомлення в обов`язковому порядку спадкоємця визначеного у ньому, відсутність заведеної спадкової справи після померлого та не повідомлення спадкоємця за заповітом про наявність останнього з боку нотаріуса, об`єктивно унеможливлює можливість подання останнім заяви про прийняття спадщини до нотаріального органу. Правильність таких висновків підтверджується також правовою позицією колегії суддів Верховного Суду висловленій у постанові від 26 червня 2019 року № 565/1145/17 При цьому слід зазначити, що висновок про поважність причин пропуску вказаного строку дає суд у кожному конкретному випадку, виходячи з особливих обставин справи, дій спадкоємця, обставин смерті спадкодавця, наявності інших спадкоємців, їх поведінки та поведінки органів місцевого самоврядування, яка мала місце впродовж існування неоформленої спадщини. Наведене положення закону також свідчить про наділення суду дискреційними повноваженнями при вирішенні вказаного питання, який на власний розсуд кваліфікує наведені позивачем причини поважними або неповажними, які завадили останньому звернутись вчасно до нотаріуса. Будь-які обмеження при цьому законодавчо не встановлені, а отже суд враховуючи наведене має ухвалити у справі законне, і найголовніше справедливе рішення, яким буде досягнуто справедливий баланс прав та інтересів сторін. Оскільки причин пропуску вказаного строку може бути безліч, законодавець і надав можливість суду вирішувати таке питання, в кожному випадку виходячи з «поважності» причин без будь-яких обмежень. Отже, суд вважає, що отримання позивачем інформації про наявність складеного на його ім`я заповіту в порядку встановленому законом є достатньою підставою для подання відповідної заяви після спливу незначного проміжку часу, враховуючи те, що відповідне право після смерті спадкодавця не було реалізоване відповідачем або іншими особами, а отже права та інтереси останнього жодним чином не будуть порушені. Крім того, ухвалюючи рішення у справі суд керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», на необхідність застосування якої звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року 310/11534/13-ц. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважних причини, а отже не позбувся можливості оформлення прав на неї, так і відповідача, який таке право не набув у порядку встановленому законом та не заявив про свої права на неї. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved