Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

11 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив визнати за позивачем право особистої власності на 67/100 частин квартири [ADDRESS], визнати за позивачем право власності на 33/200 частини вище вказаної квартири, в результаті чого визнати за позивачем право власності на 84/100 частин зазначеної квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на наступне. 20.08.2005 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у сторін є донька - [PERSON], [INFO]. 26.03.1999 року за особисті кошти позивача на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.03.1999 року набуте нерухоме майно- квартира [ADDRESS]. Дана квартира належала позивачу до зареєстрованого шлюбу з відповідачем. Після народження дитини у 2006 році, виникло питання про покращення житлових умов, та придбання квартири з більшою площею. 07.12.2007 року позивач продав належну йому квартиру [ADDRESS], ціна якої становила 229 270,00 грн. В той же день, 07.12.2007 року був укладений кредитний договір № ML 702/480/2007- цільове використання кредиту «Придбання нерухомого майна», сума кредитних коштів складала 17 600 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 140 624, 00 грн. Цього ж дня, 07.12.2007 року сторонами була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS], вартість якої згідно договору купівлі-продажу складала 340 875, 00 грн. На її придбання були використані особисті кошти позивача та кошти, отримані за кредитним договором. Таким чином, 67/100 частин квартири було придбано за особисті кошти, отримані від продажу належної позивачу квартири на праві власності. 33/100 спірної квартири є спільним сумісним майном подружжя, і кожній стороні належить по 33/200 її частин. На сьогодні була проведена незалежна оцінка майна спірної квартири, де на підставі проведених розрахунків, ринкова вартість об`єкта оцінки становить (без ПДВ) 476 200,00 грн. Відповідач відмовляється від добровільного розподілу квартири, тому позивач був змушений звернутися до суду. 17.02.2014 року з зустрічною позовною заявою до суду звернулась відповідачка [PERSON], у якій просила визнати за сторонами право власності по 50/100 частин за кожним трикімнатної квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог посилалась на наступне. Сторони перебували у шлюбі з 20.08.2005 року по 02.09.2013 року. Спірна квартира сторонами була придбана за час перебування у шлюбі. Дійсно, позивач за первісним позовом уклав договір купівлі-продажу своєї однокімнатної квартири та отримані гроші вклав у придбання оспорюваної квартири. Однак, на отримання кредиту, відповідач за первісним позовом давала усну згоду позивачу. В період придбання спірної квартири та отримання кредиту, позивач за первісним позовом ошукав відповідача, сказавши, що оскільки відповідачка займається вихованням їхньої спільної доньки [PERSON], то всі угоди по придбанню житла та отримання кредиту позивач за первісним позовом буде здійснювати на своє ім`я. За період перебування у шлюбі сторони мешкали разом та вели спільне домашнє господарство. Грошові кошти, які використовувались для погашення кредиту зароблялись сторонами. [INFO] року, позивачка за зустрічним позовом народила доньку [PERSON]. Пологи були важкими та дитина народилась хворою. Однак, у відпустці по догляду за дитиною позивачка за зустрічним позовом не перебувала. Починаючи з 01.07.2006 року, позивачка за зустрічним позовом почала працювати, оскільки потрібно було заробляти гроші на лікування дитини та придбання спільного житла. Спірну квартиру сторони придбали 07.12.2007 року за 340 875,00 грн. Після придбання квартири сторони почали робити капітальний ремонт у квартирі. Загальна сума грошових коштів, витрачених на ремонт квартири складає приблизно 100 000,00 грн. з урахуванням роботи та матеріалів. Всі документи, які підтверджують вартість проведених ремонтних робіт позивач за первісним позовом викрав та зберігає у невідомому місці. Ремонтні роботи спірної квартири проводились за кошти, які нароблялись сторонами, в результаті чого вартість спірної квартири збільшилась за рахунок спільної праці та спільних коштів сторін. На протязі останніх років подружні стосунки у сторін погіршились і у вересні 2013 року шлюб між сторонами був розірваний. Вартість квартири у вересні 2013 року склала 476 200,00 грн. З такими висновками, позивачка за зустрічним позовом не згодна, тому провела незалежну оцінку, згідно якої станом на 14.02.2014 року ринкова вартість квартири складає 573 200,00 грн. Малолітня донька сторін [PERSON] з 2006 року перебуває на диспансерному обліку у алерголога та мешкає разом з позивачем за зустрічним позовом. Позивачці за зустрічним позовом встановлена інвалідність 2-ї групи. Тому, в захист прав та інтересів малолітньої дитини, позивачка за зустрічним позовом вирішила скористатися правом на судовий захист та звернулась до суду із зустрічною позовною заявою. Позивач [PERSON] та його представник за первісним позовом [PERSON] в судове засідання з`явились, первісний позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач та представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судове засідання з`явились, зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, в задоволенні первісного позову - відмовити. Представник третьої особи за зустрічним позовом - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР - Оганова В.В. в судове засідання з`явилась, підтримала зустрічну позовну заяву, в задоволенні первісного позову просила відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що сторони уклали шлюб 20.08.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №845. (а.с. 4). Даний шлюб розірвано 02 вересня 2013 року. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], яка мешкає разом з відповідачкою за первісним позовом. (а.с. 5). 26.03.1999 року позивачем за первісним позовом до шлюбу була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартира [ADDRESS], посвідченого ПН ХМНО [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №578, зареєстровано в КП «ХМБТІ» за реєстр. № В-20282 від 31.03.1999 року. (а.с. 6-7). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу. Отже, квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю позивача за первісним позовом [PERSON] 07.12.2012 року, позивач за первісним позовом на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПН ХМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3359, продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS], ціна якої становила 229 270,00 грн. (а.с. 8-9). Згідно кредитного договору за № ML 702/480/2007 від 07.12.2007 року ЗАТ «ОТП Банк» надав [PERSON] кредит в сумі 17 600 доларів США для придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2007 року, укладеному між позичальником та продавцем. (а.с.12-19). Згідно ч.4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Спірна трикімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] була придбана 07.12.2007 року позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2007 р., посвідченому ПН ХМНО [PERSON] під реєстровим № 4238 за 340 875,00 грн., що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів 07.12.2007 року, реєстраційний № 2551297. Право власності [PERSON] зареєстровано КП «Харківське міське БТІ» 27.12.2007 р. (а.с. 20-26). Таким чином, суд вважає та не заперечується сторонами, що об'єктом спільної сумісної власності сторін є: квартира розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч. 1ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям в шлюбі, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.1 ст. 71 СК України та 372 ЦК України, способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що 67/100 частин спірної квартири, придбаної позивачем за первісним позовом під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, є його особистою приватною власністю. Згідно ч.1, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що сторони за спільні кошти зробили ремонт у спірній квартирі на загальну суму приблизно від 80 000,00 грн. до 100 00,00 грн., відповідачка за первісним позовом є інвалідом 2-ї групи з 01.11.2013 року, що підтверджується довідкою МСЕК №687013, також на її утриманні знаходиться неповнолітня донька [PERSON], яка потребує постійного лікування та догляду, що має істотне значення для вирішення справи з можливим відступом від рівності часток при поділі спільного майна подружжя. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, враховуючи заявлені позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, суд вважає можливим поділити квартиру [ADDRESS], що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, визнавши за [PERSON] право власності на 75/100 частин квартири, а за [PERSON] на 25/100 частин квартири, а в іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Outcome: partial