Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

11 квітня 1989 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори, [PERSON] придбав будинковолодіння [ADDRESS] 11 жовтня 1990 року був зареєстрований шлюб між сторонами. Позивачка, посилаючись на те, що після придбання будинку всі переобладнання в ньому були здійснені з її участю та за спільні кошти сторін, що істотно збільшило його вартість, оскільки сторони стали проживати як подружжя з травня 1989 року, просила визнати будинковолодіння спільним майном подружжя та визнати за нею право на 1/2 його частину, а також визнати спільним майном подружжя вулики з бджолосім'ями та стягнути на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину їх вартості, оскільки вони теж були придбані під час їх спільного проживання та після припинення цього залишились у відповідача. Одночасно просила стягнути на її користь, понесені нею витрати по справі у вигляді судового збору за проведення експертизи в сумі 3000 грн. та за надання правової допомоги в сумі 3000 грн. На підтримку своїх вимог позивачка пояснила, що після знайомства у січні 1989 року сторони прийняли рішення про спільне проживання. В зв'язку з цим вона у червні 1989 року розірвала шлюб з першим чоловіком, вони продали їх спільний будинок та вона отримала від нього грошову компенсацію за 1/2 частину його вартості та спільного рухомого майна в сумі 3000 крб., які передала відповідачу для здійснення в спірному будинку ремонтних робіт. Фактично вона переїхала на постійне проживання в м. Смілу з Запорізької області у травні 1989 року та була зареєстрована у цьому будинку у липні 1989 року. За час проживання з відповідачем влітку 1989 року ними спільними зусиллями та за спільні кошти була здійснена прибудова ванної кімнати з її облаштуванням, добудова веранди, перепланування в будинку зі збільшенням його житлової площі. У 1994 році спірний будинок було перекрито зі зміною конфігурації даху та підняттям стіни в одній з кімнат. Також було побудовано теплицю, альтанку, сарай та переобладнано літню кухню у гараж. На придбання будинку відповідач позичав кошти у свого знайомого в сумі 3000 крб. та у дочки в сумі 3000 крб., з яких перші були повернуті за рахунок коштів, що вона отримала від поділу майна з колишнім чоловіком, а для повернення боргу дочці вона на своє ім'я отримала кредит, який погашався їх спільними коштами. Оскільки за час їх спільного проживання будинковолодіння змінилось якісно та по його вартості вона вважає, що ці зміни є істотними, а тому вказане майно необхідно визнати спільним майном подружжя, визнавши за нею право на 1/2 його частину. Крім того за час їх спільного проживання відповідач придбавав за спільні кошти вулики з бджолосім'ями та на момент припинення їх відносин в нього залишилось їх 17 штук. Тому це майно також є майном подружжя, вона має право на отримання компенсації за 1/2 частину його вартості в загальній сумі 10200,0 грн. Відповідач позов не визнав повністю, посилаючись на те, що будинок він придбав до одруження з позивачкою та на його придбання вона ніяких коштів не давала. Він мав кошти в сумі 9000 крб., а 3000 крб. позичив у дочки, які повернув протягом місяця. До приїзду позивачки у червні 1989 року за власні кошти він здійснив добудову ванної кімнати та її облаштування, збільшив площу веранди, демонтував грубу та стіни, виконав інші ремонтні роботи в будинку, а також здійснив будівництво сараю. Решту робіт було здійснено за час їх спільного проживання та за спільні кошти сім'ї. Що стосується перекриття будинку, то воно дійсно було здійснено у 1994-1995 роках, проте на це частково пішли матеріали зі старого даху, а нові придбані за його кошти в організації, де він раніше працював головним інженером, так як він є будівельником за фахом. Кошти, які він позичав для придбання будинку він віддавав сам і для цього кредити не бралися. Крім того на бджолосім'ї впливає багато факторів, а тому на даний час в нього лише 7 вуликів, оскільки 8 з них загинуло під час зими і їх вартість не становить ту суму, що вказала позивачка. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Спір між сторонами виник, щодо майна, яке було набуте до 2004 року, а тому вказані правовідносини повинні регулюватися нормами КпШС України. Даний Кодекс не передбачав виникнення спільної сумісної власності подружжя на майно, яке було придбане під час спільного проживання чоловіка та жінки, які не перебували у зареєстрованому шлюбі. Крім того відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» під час застосування ст. 74 СК України до осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. В судовому засіданні встановлено, що спірне будинковолодіння відповідачем було придбано у квітні 1989 року. Прибудова ванної кімнати та веранди, розбирання груби та знесення стін здійснено протягом весни - початку літа 1989 року, в той час як шлюб між сторонами укладено 11 жовтня 1990 року, та до липня 1989 року позивачка перебувала в іншому шлюбі. З даних будинкової книги вбачається, що [PERSON] була зареєстрована в цьому будинку 29 липня 1989 року. Вказані обставини підтверджуються також показами самої позивачки та свідків, довідкою Широківської сільської ради, Василівського району, Запорізької області від 21 лютого 2014 року про те, що [PERSON] була зареєстрована в с. Тернувате, Василівського району з 1951 року по 1989 рік. Проте відповідно до ст. 24 КпШС України майно, набуте кожним з подружжя до реєстрації шлюбу, є власністю кожного з них, а тому навіть погоджуючись з фактом спільного проживання сторін з червня 1989 року до жовтня 1990 року, майно набуте ними за вказаний період не може бути визнано спільним майном подружжя. В даному випадку позивачка може лише ставити питання про визнання за нею права на частину майна чи отримання грошової компенсації за нього, при умові доведеності її особистих витрат на його придбання чи створення. Аналогічні роз'яснення містяться у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, за яким спільною сумісною власністю є майно нажите подружжям за час шлюбу, та в інших випадках вона є частковою, а також якщо такі частки не були рівними та з цього не виходили учасники такої власності, її розмір визначається ступенем участі працею та коштами такого учасника у створенні спільної власності. Відповідно до ст. ст. 22, 25 КпШС України майно набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісно власністю, а також якщо майно, що було власністю одного з подружжя, під час шлюбу суттєво збільшилось у своїй вартості внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя. В судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу сторонами в будинковолодінні було переобладнано дах в будинку, переобладнано сарай під гараж, побудовані сараї «Д,д», прибудова до сараю «г», теплиця, альтанка. Вказане майно є спільним майном подружжя, так як набуте під час зареєстрованого шлюбу, а також в разі його поділу за ст. 28 КпШС України частки кожного з них є рівними. В зв'язку з цим у вартості вказаного майна позивачці належить лише 1/2 його частина. При цьому суд враховує роз'яснення, вказані у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок, за якими будинок, що належав одному з подружжя, може бути визнаний за ст. 25 КпШС України спільним майном подружжя якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка дружини, якому він належав, в тому числі і в тому випадку, якщо суд відступає від рівності часток подружжя. Крім того п. 12 вказаної Постанови Пленуму ВСУ визначено, що спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів, тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки у праві власності на будинок. Оскільки будинок був придбаний відповідачем до реєстрації шлюбу, право власності на нього належить йому, а за позивачкою може бути визнано лише право власності на ту його частину, яка відповідає 1/2 частині вартості поліпшень, що були проведені в будинку за час шлюбу. На підтримку своїх вимог позивачка та її представник посилались також на висновок будівельної судово-технічної експертизи від 8 грудня 2014 року, за яким експерт стверджує, що проведення ремонтних робіт та добудов, а саме: добудова ванної кімнати, перепланування будинку, збільшення його житлової та загальної площі, збільшення кухні, здійснення добудови веранди, добудови сараю, теплиці та альтанки, переобладнання старої літньої кухні в гараж, підняття стелі, заміна каркасу та самої покрівлі збільшили ринкову вартість даного будинку. Законодавець ставить умовою визнання майна, яке набуте до шлюбу, спільним майном подружжя, в разі його істотного збільшення внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Тому мова йде не про збільшення ринкової вартості будинковолодіння, а про істотне збільшення майна за рахунок трудової участі та грошових внесків іншого з подружжя. Ринкова вартість будинковлодіння на даний час експертом визначена в сумі 157000 грн., а вартість улаштування даху, каналізації в будинку, зливної ями, побудови сараю, теплиці, альтанки в загальній сумі 34013 грн., що становить 5/23 частин від загальної вартості. З пояснень експерта вбачається, що розрахунок вартості здійснено на підставі коефіцієнтів, вказаних у методиках, з застосуванням вартості зазначеного майна у технічному паспорті на час останньої інвентаризації у 2004 році. Таким чином, не оспорюючи участі позивачки у здійснених улаштуваннях та побудовах надвірних споруд, суд може визнати спірне будинковолодіння спільним майном подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 його частину лише в разі суттєвості цих змін та істотного збільшення самого майна. З висновку експерта та його пояснень в судовому засіданні вбачається, що покращення становлять 24,3 % або 9/37 вартості будинковолодіння з врахуванням замощення (таблиця № 8), а облаштування даху 1/16 частину від вартості всього будинку. Також необхідно врахувати, що переобладнання та побудова надвірних споруд не може впливати на зміну частки у праві власності на жилий будинок. Крім того істотність збільшення вартості будинку повинна була бути визначена шляхом встановлення вартості будинковолодіння до проведення ремонтних робіт, переобладнаннь і добудов у ньому та після цього, хоча таке питання сторонами та їх представниками експерту не ставилось. З пояснень експерта також вбачається, що при здійсненні розрахунку ним не було враховано використання старих будівельних матеріалів при улаштуванні нового даху, будівництві сараю, теплиці. Проте це може бути компенсовано тим, що для вказаних споруд ним при розрахунку вартості був взятий до уваги коефіцієнт зносу окремої будівлі, що вказаний у технічному паспорті станом на 13 липня 2004 року. При таких обставинах суд вважає, що позивачкою не були доведені її вимоги щодо визнання спірного майна спільним майном подружжя та визнання в зв'язку з цим за нею права власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння з підстав істотного збільшення його вартості за рахунок трудових та грошових внесків обох з подружжя. Суд не може прийняти до уваги посилання позивачки на те, що на придбання будинку нею було надано 3000 крб., а також на її ім'я було взято кредит на таку ж суму з метою повернення позики, яка також була взята відповідачем на придбання будинку, оскільки доказів отримання позивачкою компенсації за спільне майно від першого чоловіка та кредиту надано не було. Відповідач заперечує вказані обставини, як і його дочка свідок [PERSON], яка пояснила, що батько сам їй повернув борг. Крім того з пояснень [PERSON] та письмових доказів вбачається, що договір купівлі-продажу укладено у квітні 1989 року та продавець отримала всі кошти за проданий будинок, оскільки вона проживала в іншій області та не погоджувалась на розстрочення виплат. Таким чином на час придбання будинку кошти за нього сплатив саме відповідач. З протоколів засідання колгоспу «Рассвет» №№ 17, 19 відповідно від 15 вересня 1989 року та 13 жовтня 1989 року вбачається, що згідно першого лише було прийнято рішення про направлення комісії для оцінки будинку, який купувався колгоспом у [PERSON], а згідно другого - затвердили оціночну характеристику придбаного у нього будинку в сумі 4650 крб. Вказане ставить під сумнів отримання позивачкою грошової компенсації від першого чоловіка [PERSON] до жовтня 1989 року. Позивачкою також були заявлені вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за частину спільного майна подружжя, яким є 17 вуликів з бджолосім'ями. Проте нею не було надано доказів наявності такого майна та в такій кількості. Хоча свідки у своїх поясненнях посилались на те, що відповідач мав вулики до та після реєстрації шлюбу з позивачкою, бачили їх у спірному будинковолодінні та купували у відповідача мед, але відсутні їх пояснення з приводу їх кількості на час припинення сторонами спільного проживання. Хоча сам відповідач визнавав наявність у нього 7 вуликів на час коли позивачка виїхала зі спірного будинку, проте відсутні докази вартості однією бджолосім'ї, та як представник позивачки посилався на те, що розрахунок позовних вимог здійснено ним на підставі даних Інтернету, які також не надав. Відповідно до п.п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування сулами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України і вартість цього майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При таких обставинах суд вважає вказані вимоги недоведеними, а тому вони також не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги судом не задоволені, то не підлягають відшкодуванню на користь позивачки і витрати по справі. На підставі ст. ст. 22, 25, 28 КпШС України, ст. ст. 69-71 СК України,

Outcome: dismissed