Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

10 січня 2020 року представник позивача за довіреністю, Шипанова Г.О., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що позивач, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої 08.01.2020 року ОСББ «Ювілейний-41» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадян: [PERSON] та [PERSON] , відповідачі по справі. Однак відповідач1 [PERSON] не проживає в житловому приміщенні з 1988 року, а відповідач 2 [PERSON] не проживає з 1989 року. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей не має і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користування житловим приміщенням відповідачам не чинили. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим об`єктивно порушуються права власника, тому позивач змушений звернутися із захистом до суду. Вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту його порушених прав. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] , втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] у звязку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не спалачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач як власник житла вимушений звернутися до суду з вказаною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненнні права користування і розпоряджання своїм майном. В позовній заяві просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 15 січня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Роз`яснено відповідачам право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено право на подання відповіді на відзив та заперечення. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Відповідно до наданої представником позивача заяви позов підтримує та просить його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судові засідання 13.02.2020 року та 04.03.2020 року не з`явилися, повідомлялись у встановленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 128 ЦПК України, причини неявки не повідомили. Від відповідачів відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , мала у власності квартиру [ADDRESS] , яка їй належала на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ковалько-штампувальним заводом 11 червня 1993 року, яка зареєстрована в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 16335232. [PERSON] , після смерті матері успадкував вказану квартиру, та став одноосібним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.04.2019 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.04.2019 року № 164332153, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.01.2020 року № 196456822 (а.п. 13, 14, 31-32). Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , були вселені та зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , за згодою колишньої власниці будинку [PERSON] , як члени її сім`ї. Згідно довідки, виданої 08.01.2020 року головою ОСББ «Ювілейний-41» та за підписом паспортиста, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані 2 громадян: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але не проживає з 1988 року, та [PERSON] , зареєстрований, але не проживає з 1989 року (а.п. 15). Після смерті власниці будинку, яка померла [INFO] , відповідачі в квартирі не проживали. Відповідно до положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Позивач в позові зазначає, що відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей не має і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачам не чинив. Зазначена обставина впливає на те, що позивач не може розпоряджатися належним йому майном у повному обсязі. Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст.6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 38, 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі N 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Суд враховує також висновок Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду наведений в постанові від 15 серпня 2018 року у справі N 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18), що узгоджується з висновками наведених вище постанов. Відповідачі, відсутні за адресою спірного житлового приміщення, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні з 1988 року, а [PERSON] не проживає з 1989 року. Докази того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір найму спірної квартири з позивачем суду не надані. Судом встановлено, що право користування квартирою [ADDRESS] , відповідачами [PERSON] та [PERSON] , було похідним від прав колишнього власника квартири, членами сім`ї якого вони були, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зазначені обставини є підставами для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Позивач при подачі позову за дві вимоги немайнового характеру сплатив судовий збір в розмірі 1681,60 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Оскільки позовні вимоги задоволено, то суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір з кожного відповідача по 840,80 грн. у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved