Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

11 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 11 по вул. Фабрично-Заводська, буд. 3 у м. Дніпропетровську та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.04.2016 року, за вказаною адресою зареєстрований [PERSON], який є колишнім власником квартири. Відповідач у вказаній квартирі не проживає, але на нього нараховуються комунальні платежі, які сплачує позивач. Оскільки, наявність реєстрації відповідача у вищезазначеній квартирі чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, то позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не зявився, але від нього надійшла заява в якій просив справу розглядати без його участі та задовольнити позов у повному обсязі, проти заочного рішення суду не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2016 року [PERSON] є власником квартири № 11 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фабрично-Заводська, буд. 3. Згідно довідки Єдиного абонентського відділу № 2 від 09.08.2016 року, у квартирі № 11 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фабрично-Заводська, буд. 3, зареєстрований [PERSON]. [PERSON], [INFO], у вищезазначеній квартирі не проживає протягом декількох років, особистих речей у квартирі немає. У\~відповідності\~до ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа\~має\~право\~на\~захист свого цивільного \~права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування квартирою № 11 за адресою : м. Дніпропетровськ, вул. Фабрично-Заводська, буд. 3, оскільки там не проживає понад рік без поважних причин. Разом з тим, суд вважає позовні вимоги\~[PERSON] про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою є попередчасними та такими що не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до абзацу другого\~\~ч. 1 ст. 7\~\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-1У з послідуючими змінами та доповненнями,\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності\~на житлове приміщення, або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою\~або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду про\~\~позбавлення права користування житловим приміщенням\~і є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача на користь позивач необхідно стягнути сплачений за подачу позову судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial