Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

11 січня 2021 року позивачі звернулись до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, де просять ухвалити судове рішення, яким визнати поширену відповідачем, інформацію розміщену ним в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук», на особистій сторінці [INFO] недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Зобов`язати відповідача після набрання рішенням суду у даній справі законної сили розмістити на особистій сторінці в соціальній мережі Інтернету «Фейсбук» текст судового рішення, а також інформацію, що спростовує статтю від [INFO]. Стягнути з відповідача на користь позивачів в рахунок відшкодування моральної шкоди по 5000 грн. на кожного та судові витрати по справі. В обґрунтування позову, позивачі зазначають, що текст статті, який безпосередньо порушує їх права оскільки в тексті публікації зазначено «Власник магазину « [INFO] » та голова ОСББ будинку [ADDRESS] (фамилию опускаю), який раніше погрожував потравити всих котів, виконав свої погрози, та потравив всих вуличних котів, які проживали в підвалі будинку [ADDRESS] та приходили поїсти з інших місць. Люди піклувалися, кормили та лікували, виняньчували їх з кошенят, а він вчинив так підло та жорстоко. Такою може бути лише людина, яка не має в душі нічого святого, а замість серця у нього кусок металу». Позивачі вважають, що вищезазначена інформація є неправдивою та вочевидь негативною, оскільки на даний час посилено відповідальність за жорстоке поводження з тваринами та з урахуванням змісту ст. 299 КК України в статті відповідача власника магазину « [INFO] » та голову ОСББ будинку [ADDRESS] фактично звинувачено у вчиненні злочину, однак позивачі стверджують, що не вчиняли будь-яких дій відносно безпритульних тварин, а тому стаття за змістом є неправдивою. Хоча в статті не зазначаються прізвища, проте в статті зазначається конкретна назва магазину « [INFO] », номер будинку [ADDRESS] , також вказується на голову ОСББ цього будинку. Так власником магазину «[INFO]» є [PERSON] . Головою ОСББ будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Позивачі є подружжям. Статтю відповідача також було опубліковано в соціальній мережі «Фейсбук» в групі «ЖВ на пульсі», адміністратором якої зазначено [PERSON] , яка має 17850 учасників. Публікація даної статті викликала вкрай негативні коментарі учасників групи, а тому завдала шкоду честі, гідності та діловій репутації позивачів і як наслідок завдала моральної шкоди позивачам. Таким чином позивачі змушені були звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 01 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Про розгляд справи, учасники справи повідомлені належним чином. Від відповідача [PERSON] 30.03.2021 року надійшов відзив на позов, де останній не погодився з позовними вимогами з огляду на наступне. Під час допису, з приводу якого виник спір, він не мав умислу чи мотиву завдати будь-якій особі шкоди її честі, гідності та ділової репутації. Допис у соціальній мережі містив оціночні судження та критику на можливу діяльність, голови ОСББ - посадової особи. Про вказане свідчать такі тези як: «не пойман не вор», «…хочц посоветовать и им, і всем другим, неравнодушным людям, в таких случаях обращаться в полицию,..» При цьому, ніяким чином не ображав, не звинувачував та не закликав до будь-яких дій, щодо пригнічення позивачів. Позивач 2 у позовній заяві не спростовує, що є головою ОСББ, тобто особою, яка має певні публічні повноваження на досягнення соціальних цілей певних обєднань громадян, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо неї є звичайно ширшими, оскільки вона безпосередньо відіграє певну роль у діяльності суспільства та її безпосередні дії становлять суспільний інтерес. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Щодо позовних вимог позивача 1, то відповідач вважає його неналежним позивачем, оскільки він хоч і зазначає, що є власником приміщення, але наданий правовстановлюючий документ не доводить того факту, що він є власником магазину, оскільки, він як власник приміщення має право не тільки володіти, але й розпоряджатися, тобто здати в оренду, передати іншій особі тощо, а тим самим неможливо стверджувати, що в поширеному дописі йде мова саме про позивача 1. Крім того, позивач 1 зазначає, що шкода завдана діловій репутації позивача 1, як власнику магазину, тобто шкода діловій репутації завдана як суб`єкту підприємницької діяльності, а позов ним подано як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем. Щодо відшкодування моральної шкоди то позивачі у позовній заяві не наводять наслідків завдання моральної шкоди, а саме не зазначають як змінилось їх життя, як це відобразилось на їх повсякденному укладі життя, тощо. Позивачі не наводять причинно-наслідковий зв`язок між публікацією та наслідками., не наводять будь-якого розрахунку чи конкретного аргументування розміру моральної шкоди. Крім того, на думку відповідача провадження по справі відкрито з порушеннями процесуального права, так, позивачами в якості його місця реєстрації вказано адресу: [ADDRESS] за якою він не зареєстрований з 2005 року. Суд, всупереч вимогам ч. 6, 11 ст. 187 ЦПК України відкрив провадження у справі, чим позбавив його права на інформацію щодо судової справи, що передбачено ст.8 ЦПК України. Про наявність судової справи він дізнався випадково від третіх осіб, які взагалі не мають відношення до цієї справи. Також, на його думку позивачами при складанні позовної заяви не було дотримано пп 6, 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. Натомість суд, ігноруючи вимоги ст. 185 ЦПК України виносить ухвалу про відкриття провадження у справі у спрощеному провадженні без наявності клопотання Позивачів про згоду на розгляд справи у спрощеному провадженні. Таким чином відповідач просив відмовити позивачам у задоволенні позову у повному обсязі. 30 березня 2021 року судом отримано від позивачів відповідь на відзив, де останні зазначили, що віднесення відповідачем позивачів до публічних осіб є вочевидь помилковим, оскільки як визначено п.17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. А вислів відповідача, що «надане свідоцтво не доводить того факту, що він є власником магазину, оскільки він є власником приміщення» є алогічним. Також у відзиві відповідач вважає, що є відмінності цивільних прав фізичної особи та фізичної особи-підприємця. Однак правовий статус «Фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю та не обмежує їх. Заперечення відповідача щодо законності ухвали суду від 01.02.2021 року про відкриття провадження по справі не можуть бути предметом розгляду в суді першої інстанції. Надаючи попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, відповідач вказує витрати на правову допомогу, проте надає доказів надання цієї допомоги. Посилання про витрати на проведення лінгвістичної експертизи нічим не обґрунтовано. Клопотання про проведення цієї експертизи не заявлено. З огляду на викладене, позивачі вважають, що відзив на позов не спростовує доводи позовної заяви. Відзив підтверджує той факт, що [PERSON] поширив недостовірну, негативну інформацію про позивачів. Хоча у відповідності до вимог ч. 2 ст. 302 ЦК України відповідач зобов`язаний був переконатися в її достовірності. Позиція позивачів після ознайомлення з відзивом на позовну заяву не змінилась. 16 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення на клопотання щодо залучення доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу та письмові заперечення на відповідь на відзив, де останній зазначає, що позивачі підміняють визначення таких понять як «публічна особа» та «публічна служба» та окрім заперечень, викладених у відзиві зазначає, що метою публікації було лише підтримати жінок та й інших небайдужих людей, сказати про закони, які є у нашій країні та довести до їх відома, як треба чинити в подібних випадках. Щодо судових витрат та витрат на правничу допомогу відповідач зазначає, що позивачами не було надано попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат. Позивачем 2 не було задекларовано, що вони можуть понести судові витрати на професійну правову допомогу та орієнтовну суму таких витрат. Послуга написання відповіді на відзив не є видом адвокатської діяльності в розумінні положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і не може вважатись професійною правовою допомогою. Довідка банку надана Позивачем2 від 30.03.2021 року не містить інформацію щодо предмета доказування та не є документом встановленої форми, який підтверджує безготівковий платіж на рахунок адвоката. Також до заперечень відповідач додав заяви громадян [PERSON] та [PERSON] , адресовані Жовтоводському міському суду, які пояснюють що це вони попросили відповідача зробити публікацію в соціальних мережах. Від третьої особи [PERSON] письмових пояснень до суду не надходило. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] о 15.43 год. відповідачем [PERSON] на своїй персональній сторінці під псевдонімом « [PERSON] » у соціальній Інтернет-мережі Facebook розміщено інформацію наступного змісту: «На днях ко мне обратились несколько женщин, которые пришли со слезами на глазах и попросили написать в фейсбуке эту информацию или обращение, не знаю, как правильно назвать. Это простые неравнодушные, люди, женщины, которые очень любят животных и постоянно их кормит, лечат и выхаживают. Эти люди в отчаянии. Я по их просьбе публикую этот материал без изменений. Я не знаю, как там было на самом деле и кто виновен в этой ситуации, но я знаю этих людей и верю им. И хоть, как говорят в народе, не пойман - не вор, но все же сам факт такого варварства, заставляет меня пойти людям навстречу. И виновные хоть как-то должны отвечать за свои нечеловеческие, позорные действия и поступки. Представляю текст без изменений. Власник магазину «[INFO]» та голова ОСББ будинку [ADDRESS] (фамилию опускаю), який раніше погрожував потравити всіх котів, виконав свої погрози, та потравив всих вуличних котів, які проживали в підвалі будинку [ADDRESS] , та приходили поїсти з інших місць. Люди піклувалися, кормили та лікували, виняньчували їх з кошенят, а він вчинив так підло та жорстоко. Такою може бути лише людина, яка не має в душі нічого святого, а замість серця у нього кусок металу. Це мабуть за такі досягнення йому дають винагороди у сфері торгівлі? Раніше всі ми заходили в його магазин купити якусь дрібничку, а тепер ноги нашої не буде і на порозі цієї крамниці. І всі наші друзі і близькі, та знайомі, такої ж думки! Не можна бути таким жорстоким до наших братів менших, вони також мають і розум, і серце, і почуття. А в природі існують свої закони. Та підлість, яку ви, не шановний, (навмисне пишу з маленької літери) зробили, спровадивши милих створінь із життя - повернеться до вас, або до ваших близьких. Але ви напевне цього не розумієте, бо не маєте а ні серця, ні душі. А кожного разу, лягаючи спати, хай у ваші сни приходять кожної ночі ті милі безневинні котики, яких ви своїми брудними руками позбавили життя! З побажаннями, та без поваги до вас, не шановний, небайдужі люди.» Мне по человечески очень жаль этих добрых людей, женщин, которые тратят свое время и скудные свои доходы, чтобы покормить несчастных бездомных животных. Которые душевно беспокоятся о наших «братьях меньших», делятся с ними лучшим кусочком. Со своей стороны я могу лишь посочувствувать им. Но поскольку это не единичный факт, который переодически повторяется в нашем городе, я хочу посоветовать и им, и всем другим, неравнодушным людям, в таких случаях обращаться в полицию, чтобы засвыдетельствовать факт жестокого, нечеловеческого обращения с животными. В Украине с 4 августа 2017 г. Вступил в силу закон 32120-VIII об усилении ответственности за жестокое обращение с животными, котрым предусматривается административній штраф до 8500 грн. за подобные действия. Уголовный кодекс Украины так же дополнен новой статей «Жестокое обращение с животными», котрым преусматривается, что издевательства над животными, совершенные с применением жестоких методов или из хулиганских побуждений, наказываются арестом на срок до шести месяцев или ограничением свободы на срок до трех лет. Те же действия, совершенные в присутствии несовершеннолетних, наказываются ограничением свободы на срок от трех до пяти лет или лишением свободы на тот же срок. Издевательства, совершенные с особой жестокостью или, если они привели к увечью или гибели животного, или совершенные группой лиц, наказываются лишением свободы на срок от пяти до восьми лет. Поэтому, чтобы этот закон действовал и чтобы хоть что-то менялось, нужно привлекать этих нелюдей как к административной, так и к уголовной ответственности! А люди должны знать своих «хероев». (P.S. Хотел разместить фото или видео, как умирают животные при отравлении, но рука не поднялась.)» Публікація такого ж змісту, окрім назви магазину та номеру будинку і вулиці, була розміщена у групі « Жв На Пульсі » у соціальній Інтернет-мережі Facebook. Дана група має 17,8 тисяч підписників. Зі змісту відзиву на позов, вбачається, що відповідач [PERSON] є автором даної публікації та ініціатором її розміщення в мережі «Іінтернет». Також відповідач не спростовує той факт, що його публікація стосується саме позивачів. Однак, відповідач зазначає, що він своєю публікацією не мав умислу чи мотиву завдати будь-якій особі шкоди її честі, гідності та діловій репутації. На його переконання, допис у соціальній мережі містив оціночні судження та критику на можливу діяльність позивачки [PERSON] , як голови ОСББ. Позивачі ж вважають, що відповідач поширив недостовірну, негативну інформацію про них. Хоча у відповідності до вимог ч. 2 ст. 302 ЦК України відповідач зобов`язаний був переконатися в її достовірності. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. В силу ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї. У відповідності до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація. За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Згідно ст.10 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована згідно Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом статті 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Тобто, перед тим як поширити непідтверджену інформацію негативного змісту щодо особи потрібно вжити певних заходів, щоб перевірити достовірність інформації, яка підлягала розголошенню, та не допустити порушення прав, свобод і законних інтересів. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року №1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року). Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Частиною другою статті 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4, п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь /поведінки/ загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15, п. 21 вказаної постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як визначено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, відповідно до положення ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. За ч. 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Також за ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 25 Пленум Верховного суду України зазначив, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Статтею 62 Конституції України проголошено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Судом із наданих позивачами доказів, вбачається, що позивач 1 - [PERSON] є власником нежилого приміщення за адресою [ADDRESS] - це приміщення магазину « [INFO] ». А позивачка [PERSON] з 30.06.2016 року є керівником Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] . /а.с.27-30/ З вищенаведеного та аналізу тексту спірної публікації вбачається, що внаслідок поширення цієї інформації було порушено особисті немайнові права саме позивачів, оскільки у публікації зазначено, що вона стосується власника магазину « [INFO] » та голови ОСББ будинку [ADDRESS] , та в публікації містяться відомості про події та факти, які не відповідають дійсності. Зі змісту коментарів до спірної публікації безспірно вбачається, що остання була поширена невизначеному колу осіб та негативно вплинула саме на позивачів. Інформація є вочевидь негативною, оскільки позивачі у спірній статті фактично обвинувачуються у вчиненні злочину, склад якого містить Кримінальний Кодекс України. І відповідач повністю розуміє це, оскільки в статті зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження гуманного ставлення до тварин» посилено відповідальність за жорстоке поводження з тваринами. Відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що інформація щодо позивачів, розповсюджена ним, є достовірною. Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, докази надані суду, суд вважає, що інформація, поширена відповідачем [PERSON] , в соціальній мережі «Фейсбук», зміст якої приведено вище у рішенні є неправдивою, та такою, що порушує немайнові права позивачів, їх честь, гідність та ділову репутацію. При цьому, суд приходить до висновку, що спірна інформація не є оціночним судженням в розумінні частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оскільки не є вираженням суб`єктивної думки та не містить у собі винятково оціночні судження, не є такою, де використовуються мовні засоби, зокрема гіперболи, алегорії, сатири, а навпаки містить фактичні твердження, які можуть бути предметом для перевірки, зокрема, правоохоронними органами, однак будь-яких доказів перевірки та доведеності фактів, про які йде мова у спірному повідомленні, суду не надано. Доводи відповідача про те, що інформація, викладена у публікації є оціночним судженням не приймаються судом до уваги, оскільки у спірній статті зазначено, кого саме вона стосується, викладено конкретні факти, існування погрози, яку було реалізовано на переконання автора саме власником магазину «[INFO]» та головою ОСББ будинку №8. Щодо інших доводів відповідача, викладених у відзиві, суд розцінює їх як спосіб ухилення від відповідальності. Письмові пояснення громадян [PERSON] та [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки вони не є належними доказами по справі. Відповідач, своїм правом на подачу заяви про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін не скористався, відповідного клопотання суду не подавав, а також не подавав клопотання про допит свідків у судовому засіданні. Таким чином, аналізу досліджених судом доказів, суд дійшов до висновку, що відповідач [PERSON] , поширив неправдиву та недостовірну інформацію, а тому вимоги позивачів про визнання вказаної інформації недостовірною та її спростування є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні). Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачами недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивачів, є зобов`язання [PERSON] після набрання рішенням суду у даній справі законної сили розмістити на особистій сторінці в соціальній мережі Інтернет «Фейсбук» тексту судового рішення, а також інформації, що спростовує статтю від [INFO] в такому ж самому об`ємі та такими ж самим видом та розміром шрифту наступного змісту: «Спростування! Спростовую інформацію, поширену [PERSON] під псевдонімом « [PERSON] » на власній сторінці Фейсбук, а саме «Власник магазину « [INFO] » та голова ОСББ будинку [ADDRESS] (фамилию опускаю), який раніше погрожував потравити всіх котів, виконав свої погрози, та потравив всих вуличних котів, які проживали в підвалі будинку [ADDRESS] , та приходили поїсти з інших місць. Люди піклувалися, кормили та лікували, виняньчували їх з кошенят, а він вчинив так підло та жорстоко. Такою може бути лише людина, яка не має в душі нічого святого, а замість серця у нього кусок металу.», як недостовірну, і не видаляти протягом року з дня набрання даним рішенням законної сили. Що стосується вимог позивачів про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, що передбачено ст. 280 ЦК України. Згідно п. 6, абз 6 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Суди мають використовувати широкі можливості, що надає розгляд справи про захист гідності, честі та ділової репутації, для підвищення культури спілкування, з`ясовувати обставини поширення недостовірної інформації і відповідно до ст. 211 ЦПК реагувати окремими ухвалами при встановленні фактів порушення закону. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка зазнала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п.п 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За викладених обставин, враховуючи характер немайнових втрат, ступінь зниження ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, який зазнав змін внаслідок поширення щодо позивачів недостовірної інформації, що є предметом судового розгляду, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд, вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі по 1000 грн. на кожного з позивачів, вказаний розмір є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнали позивачі у результаті дій відповідача, спрямованих на приниження їх честі, гідності та ділової репутації. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивачів підлягає стягнення сума сплаченого судового збору за вимогу немайнового характеру по 840,80 грн. на кожного з позивачів. За вимогу про відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати по 168,16 грн. на кожного з позивачів, пропорційно задоволеним вимогам, що дорівнює 20% від заявленої суми моральної шкоди. Щодо вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача витрат з оплати послуг по наданню професійної правничої допомоги, суд зазначає наступне. Згідно з рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.10.2014 року склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір, доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано договір №23/21 від 24.03.2021 про надання правничої (правової) допомоги укладеного між [PERSON] та адвокатом Абрамовим В.В., копія ордеру №1062350 від 26.03.2021, акт №1 виконаних робіт до договору №23/21 від 24.03.2021 року та банківська квитанція, що підтверджує перерахування оплати надання правничої допомоги згідно договору №23/21 від 24.03.2021 року [PERSON] на рахунок адвоката Абрамова В.В. в сумі 2000 грн. Таким чином, позивачем [PERSON] повністю підтверджено її витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Outcome: partial