Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

12.09.2019 року [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду з цивільним позовом до відповідача [PERSON] , згідно з яким позивачка просила ухвалити судове рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач, який є попереднім власником цього будинку, понад рік не проживає у спірному приміщенні, однак при цьому залишається бути зареєстрованим у вказаному будинку і добровільно знятися з реєстрації не бажає. Наголосила, що відповідач [PERSON] ще з жовтня 2002 року, вивіз з будинку усі свої речі та вибув проживати за іншою адресою. Наявність такої реєстрації відповідача у належному їй житловому будинку, створює останній перешкоди у користуванні та утриманні цього нерухомого майна, оскільки відповідач не являється членом її сім`ї, і жодних майнових прав на будинок він не має. Проте на нього нараховуються необхідні комунальні платежі і заважає їй оформити субсидію на компенсацію витрат зі сплати комунальних послуг. 22.08.2019 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26.09.2019 року за клопотанням відповідача витребувано з Новобузької державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла в м. Новий Буг Миколаїської області [INFO] . Під час судового розгляду справи позивачка [PERSON] заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вищевказаний спірний житловий будинок її чоловік [PERSON] за життя придбав у відповідача. Зокрема ним було передано [PERSON] , який представляв інтереси продавця [PERSON] , обумовлену між ними суму грошових коштів і вони уклали між собою відповідний договір-купівлі продажу житлового будинку, який посвідчили нотаріально. Після смерті чоловіка [PERSON] , вона та їх спільна малолітня дочка успадкували вищевказаний житловий будинок, але відповідач продовжує бути зареєстрованим у її помешканні. Тому, оскільки [PERSON] відмовляється добровільно знятися з реєстрації з вказаного приміщення, це і змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду справи пред`явлений до нього позов не визнав, пояснив, що вказаний будинок раніше належав [PERSON] , яка є його, а також і [PERSON] матір`ю. [INFO] їхня мати померла і він ( [PERSON] ) успадкував усе належне їй за життя майно, в тому числі і спірний житловий будинок. На початку 2016 року вони дійшли згоди з братом про продаж останньому вищевказаного житлового будинку. Але оскільки він був військовослужбовцем і мав на той час вирушати до зони АТО, він уповноважив свого рідного дядька [PERSON] відповідною довіреністю на ведення справ щодо продажу [PERSON] згаданого житлового будинку. Після повернення з військової служби, він дізнався, що [PERSON] будинок продав [PERSON] , однак грошей виручених за його продаж йому ніхто так і не передав. Не заперечував того факту, що він з 2002 року не проживає в спірному будинку з 2002 року, який покинув добровільно та наразі проживає за іншою адресою, однак відмовляється виписуватися з даного будинку, оскільки з ним за його продаж ніхто не розрахувався. Крім того, вважає, що угода купівлі-продажу житлового будинку не відбулася через не передачу йому обмовлених коштів за його продаж, і він фактично залишається наразі його власником, а тому за цих підстав просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши письмові докази, що маються у справі, дійшов такого висновку. Матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , встановлено, що після її смерті її син [PERSON] відмовився від прийняття спадщини, а інший її син, відповідач у справі [PERSON] , прийняв у спадок належне її майно, зокрема дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, майновий пай члена КСП «Нива», а також житловий будинок [ADDRESS] та отримав відповідні свідоцтва про право на спадщину на вказане майно. 10.03.2016 року між [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28.01.2016 року, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, що дані сторони посвідчили у приватного нотаріуса Новобузького районного нотаріального округу Самойленка С.М. за р./№ 162. [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим після його смерті приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Самойленком С.М. було заведену спадкову справу за № 35/2018. Даний будинок являвся спільною сумісною власністю, набутого за період шлюбу з позивачкою [PERSON] , а тому відповідно до свідоцтва про право власності від 20.08.2018 року, виданого цим приватним нотаріусом в рамках даної спадкової справи, після його смерті вона залишилася власницею 1/2 його частини (а.с.8-9). Іншу Ѕ частину цього будинку успадкували в рівних частках після смерті останнього, на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом від 20.08.2019 року, позивачка [PERSON] та їх спільна з [PERSON] малолітня дочка - [PERSON] (а.с.10-13). Відтак, наразі єдиними власниками вказаного житлового будинку є позивачка [PERSON] , якій належить ѕ його частини, а також її дочка [PERSON] , що має у спільній частковій власності решту ј його частки. Судом встановлено, що у зазначеному будинку залишається зареєстрованим колишній його власник, відповідач [PERSON] , що підтверджується записом у будинковій книзі до вказаного будинку (а.с. 14-16). Проте, як слідує з письмових пояснень відповідача, що також підтверджується комісійним актом обстеження спірного домоволодіння, проведеного Новобузької міською радою 02.08.2019 року, у вказаному житловому будинку відповідач [PERSON] припинив проживати ще з 2002 року (а.с.17). Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Такої правової позиції дотримувався Верховний Суд України у постанові по справі №6-158цс14, висновок якого щодо застосування права відповідно до ч.1ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм. Крім того ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз наведених правових норм у постанові по справі №6-14цс16 від 16.11.2016 року дав підстави Верховному Суду України дійти висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають і ведуть спільне господарство разом з ним, усунення порушень свого права власності в будь-який час. При цьому статтею 346 ЦК України передбачений перелік підстав припинення права власності, який не є вичерпним. Підставами припинення права власності є юридичні факти (певні обставини), з якими закон пов`язує припинення права власності. За загальним правилом припинення права власності на певне майно в однієї особи водночас означає виникнення права власності на це ж майно в іншої особи. Підстави припинення права власності можуть бути як за волею власника, та і незалежно від його волі. З встановлених по даній справі обставин вбачається, що право власності [PERSON] на належний йому на праві власності будинок по [ADDRESS] було припинено на законних підставах і водночас позивачка [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] набули право власності на цей будинок в законний спосіб. Посилання позивача на недійсність вказаного договору через несплату йому чоловіком позивачки та/або рідним дядьком [PERSON] грошових коштів за його продаж є безпідставними, оскільки договір купівлі продажу спірного житлового будинку від 10.03.2016 року, ніким неоспорювався і на час розгляду справи є чинним. Насамперед пунктом 3 даного правочину обумовлено, що продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 51 431 грн., які отримані продавцем від покупця повністю до оформлення та підписання цього договору. Зі слів відповідача, останній з приводу шахрайських дій, вчинених сторонами вказаного договору звертався у 2016 року до Новобузького ВП ГУНП, однак ходом розслідування, якщо таке і було розпочате, останній не цікавився та до цього часу відповідного позову про недійсність вказаного договору до суду не подавав. Відтак, оскільки право власності [PERSON] на спірний житловий будинок припинено, він не є членом сім`ї позивачки, договір найму спірного житлового будинку між ними також не укладався, то останній втратив право користуватися приміщенням у цьому будинку. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] подані в її інтересах та інтересах іншого співвласника - її малолітньої дочки [PERSON] , ґрунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню. Зважаючи на те, що позов позивачки [PERSON] задоволений у повному обсязі, але покласти обов`язок на відшкодування їй понесеного судового збору у розмірі 768,40 грн. за рахунок відповідача суд не має можливості, оскільки [PERSON] , в силу вимог п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (учасник бойових дій), звільнений від сплати такого збору, тому відповідні судові витрати у такому розмірі, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, належить компенсувати їй за рахунок держави.

Outcome: approved