Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

10 липня 2018 року [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], звернулася до суду із вказаним позовом до [PERSON]. Свої вимоги представник позивачки обґрунтовувала тим, що 10 жовтня 2000 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS].Ця угода була посвідчена Південною товарною біржею за №0574. Обидві сторони виконали всі умови договору - відповідачка передала позивачці у власність зазначені вище будинок та земельну ділянку, а та їх прийняла та сплатила відповідачці ціну, обумовлену договором. У теперішній час позивачка не може зареєструвати за собою право власності на зазначене нерухоме майно, оскільки нотаріус вимагає нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а зазначений вище договір вважає недійсним. Посилаючись на викладене, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу та визнати за позивачкою право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися. Представник позивачки надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій, крім цього, зазначила, що повністю підтримує заявлені вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також за останнім відомим місцем проживання у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з'явилася, про причини своєї неявки не повідомила. Представник третьої особи - Південної товарної біржі - в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов такого. 10 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], який посвідчено Південною товарною біржею за № 0574, що підтверджується цим письмовим договором (а. с. 7). Під час укладення угоди сторони дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов'язання, а саме відповідачка передала у власність позивачки продане нерухоме майно, а остання його прийняла та сплатила відповідачці ціну цього майна, обумовлену угодою, що також підтверджується зазначеним вище договором. 10 жовтня 2000 року за позивачкою на підставі вказаного договору Миколаївськім міжміським бюро технічної інвентаризації в особі його Очаківської міської філії зареєстроване право приватної власності на житловий будинок, що розташований за вказаною вище адресою, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням (а. с. 8). Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно зі ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно з якою договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, сторони після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, це є підставою для визнання угоди дійсною. Відповідно й вимога позивачки про визнання за нею права власності на спірний будинок є обґрунтованою, оскільки це право виникло в неї внаслідок укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 30 ЗК України в редакції 1992 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю та споруду переходило у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності на земельну ділянку, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі. Як вбачається з договору купівлі-продажу, зміст ст. 30 ЗК України сторонам, що підписали договір, роз'яснено нотаріусом. За таких обставин, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved