Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

11 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 09 січня 2019 року, після виправлення позивачем недоліків відповідно до ухвали суду від 13.12.2018 року про залишення позовної заяви без руху, позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09 листопада 2016 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають одну малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, вони почали віддалятися один від одного, сваритися, через постійну відсутність позивача у звязку із його перебуванням на роботі, яку він на прохання відповідача не захотів покидати. У них із відповідачем різні життєві цінності та відсутнє порозуміння щодо розподілу сімейних обовязків між чоловіком та дружиною, на даний час між ним втрачені всі фізичні та духовні звязки. З липня 2018 року сімейні відносини між ними фактично припинені. Тому він прийшов до висновку про неможливість збереження даного шлюбу та вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить їх волі та інтересам, у звязку з чим змушений звернутись до суду з відповідним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.21/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не зявилася, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала повністю та просила суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище набуте у шлюбі - «Сталєвич» /а.с.20/. Виходячи з наведеного, суд вважає, що відповідно до ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України. Судом були\~ встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 09 листопада 2016 року Красноокнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №61 /а.с.3/. Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з відповідачем та знаходиться на її утриманні /а.с.4-5/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання\~\~ шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей,\~\~ що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час\~ розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з липня 2018 року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 352,40 грн. (50% від 704,80 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через Філію-Одеське облуправління АТ «Ощадбанк» за квитанцією №21 від 29.12.2018 року). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved