Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

10.08.2015 позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом в якому просить визнати незаконним наказ ДАТП НАН України від 06.07.2015 № 40-к про звільнення позивача з посади заступника головного бухгалтера ДАТП НАН України у зв'язку зі скороченням штату в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України з 06.07.2015, поновити позивача на роботі на посаді заступника головного бухгалтера ДАТП НАН України з 06.07.2015, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6 936, 57 грн. та відшкодувати моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.. 09.03.2016 позивач подала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог і просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 49 332 грн. 84 коп.. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що з 11.07.2014 вона працювала на посаді старшого бухгалтера ДАТП НАН України. У грудні 2014, у зв'язку зі збільшенням об'єму робіт, наказом ДАТП НАН України було внесено зміни до штатного розпису, а саме: скасовано посаду старшого бухгалтера та введено посаду заступника головного бухгалтера. Наказом № 61-к від 29.12.2014 її було переведено на посаду заступника головного бухгалтера з 29.12.2014. 06.07.2015 її було звільнено з займаної посади заступника головного бухгалтера у зв'язку зі скороченням штату в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу № 40-к від 06.07.2015. Своє звільнення вважає незаконним з огляду на наступне. 02.04.2015 відповідач попередив її про майбутнє звільнення. Проте, всупереч вимогам закону і при наявності вакантних посад на підприємстві їй не була запропонована інша робота, яка відповідає її освіті, кваліфікації та досвіду роботи. Зокрема, їй не було запропоновано посади: касира (відділ бухгалтерії), комірника (відділ МТП), завідувача господарством ( адміністративно-господарський відділ). Крім цього, її звільнення не було погоджене з профспілковим комітетом. За наведених підстав просить визнати наказ про звільнення незаконним та поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Посилається також на те, що незаконними діями адміністрації порушено її трудові права, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що незаконним звільненням їй була заподіяна моральна шкода вона просить стягнути з відповідача на свою користь 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги і просила їх задовольнити. Додатково посилалася на те, що їй не були запропоновані посади головного бухгалтера та юрисконсульта, які відповідали її освіті, кваліфікації, досвіду. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Посилається на те, що 02.04.2015 виданий наказ № 43 згідно з яким скорочувалася посада заступника головного бухгалтера, яку займала позивач. При звільненні позивача були дотримані вимоги трудового законодавства, які регулюють порядок вивільнення працівників, а тому відповідач вважає, що порушень закону при звільненні позивача допущено не було і просить у позові відмовити. Посади юрисконсульта та головного бухгалтера не були запропоновані позивачці, оскільки на переконання керівництва відповідача освіта, кваліфікація, стаж роботи та досвід позивача не відповідали вимогам, які ставилися до осіб що могли претендувати на зайняття цих посад. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до наказу № 40-к від 10.07.2014 була прийнята на посаду старшого бухгалтера ДАТП НАН України (а.с. 16). Наказом ДАТП НАН України від 29.12.2014 № 61-к [PERSON] була переведена на посаду заступника головного бухгалтера з 29.12.2014 (а.с. 17-18). 02.06.2015 наказом № 32-к [PERSON] - заступника головного бухгалтера було звільнено по закінченню відпустки з 18.06.2015 у зв'язку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: Наказ № 43 від 02.04.2015; згода профспілкового комітету оформлена протоколом № 3 від 16.04.2015 (а.с. а.с. 20, 23). Наказом № 40-к від 06.07.2015 [PERSON] - заступнику головного бухгалтера - в зв'язку з хворобою під час відпустки, продовжено щорічну відпустку на один календарний день на 06.07.2015. [PERSON] була звільнена з займаної посади по закінченню відпустки з 06.07.2015 за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (а.с. 5). Відповідно до п. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом, в т.ч., у випадках змiн в органiзацiї виробництва i працi, в тому числi лiквiдацiї, реорганiзацiї, банкрутства або перепрофiлювання пiдприємства, установи, органiзацiї, скорочення чисельностi або штату працівників. 02.04.2015 наказом № 43 ДАТП НАН України внесено зміни до штатного розпису, скорочено посаду заступника головного бухгалтера, яку займала позивач, з 02.04.2015 (а.с. 30). 02.04.2015 наказом № 20/1-К введено в дію з 02.04.2015 штатний розпис керівників, технічних службовців та робітників. Штатний розпис ДАТП НАН України затверджений 01.12.2014 вважати таким, що втратив чинність (а.с. 31). Як вбачається зі штатного розпису ДАТП НАН України на 2015 рік (введений в дію з 02.04.2015) у відділі бухгалтерія кількість працівників скорочена з 4-х до 3-х осіб, відсутня посада заступника головного бухгалтера (а.с. а.с. 32-34). На підставі даного наказу 02.04.2015 відповідачем було виготовлене Попередження заступнику головного бухгалтеру ДАТП НАН України [PERSON] про майбутнє вивільнення, з яким вона була ознайомлена 02.04.2015, що позивачем не оспорюється (а.с. 6). Доводи позивача щодо того, що в примірнику попередження про звільнення від 02.04.2015, який було надано відповідачем, міститься не її підпис, не були підтверджені належними та допустимими доказами. До того ж, вказана обставина, зокрема те, що позивачка була 02.04.2015 повідомлена відповідачем про майбутнє звільнення визнається самою позивачкою. Представник відповідача посилається на те, що в той же день, 02.04.2015, позивачці були запропоновані вакантні посади касира, комірника та завідувача господарством, від яких позивач відмовилася. Наказом № 40-к від 06.07.2015 позивач звільнена з займаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 43 КЗпП України на звільнення позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України було отримано згоду профспілкового комітету заводу. Вказана обставина підтверджується копією протоколу № 3 від 16.04.2015 спільного засідання адміністрації і ПК ДАТП експедиційних та спеціальних автомобілів НАН України (а.с. 23). Таким чином спростовані доводи позивача про те, що відповідачем не було отримано згоди профспілкового комітету на звільнення позивачки. Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових зборів» при розгляді трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника. Cудом встановлено, що відповідно до наказу № 43 від 02.04.2015 України внесено зміни до штатного розпису ДАТП НАН, скорочено посаду заступника головного бухгалтера, яку займала позивач, з 02.04.2015 (а.с. 30). 02.04.2015 наказом № 20/1-К введено в дію з 02.04.2015 штатний розпис керівників, технічних службовців та робітників ДАТП НАН. Штатний розпис ДАТП НАН України затверджений 01.12.2014 вважати таким, що втратив чинність (а.с. 31). Як вбачається зі штатного розпису ДАТП НАН України на 2015 рік (введений в дію з 02.04.2015) у відділі бухгалтерія кількість працівників скорочена з 4-х до 3-х осіб (порівняно зі штатним розписом введеним в дію з 01.12.2014 (а.с. а.с. 27-29), відсутня посада заступника головного бухгалтера (а.с. а.с. 32-34). Таким чином, відповідачем спростовані доводи позивача про те, що фактично не відбулося скорочення чисельності працівників. Доводи позивача про те, що новий штатний розпис, затверджений наказом від 02.04.2015, є нікчемним, т.я. не був погоджений з Президією НАН України та був підписаний не уповноваженою особою, спростовується Статутом ДАТП НАН України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, з п. 9.3.8 якого вбачається, що директор підприємства самостійно формує та погоджує з Управлінням справами НАН України штатний розпис підприємства (а.с. а.с. 50-59). Таким чином, доводи позивача про те, що штатний розпис ДАТП НАН України обов'язково має бути погоджений з Президією НАН України не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Щодо зауважень позивача про те, що була скорочена лише її посада, то це право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 63 Господарського Кодексу України. В той же час, суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем було допущено порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо обов`язку запропонувати їй іншу роботу на підприємстві. Так, судом встановлено і не заперечувала представник відповідача, в день попередження 02.04.2015 позивачу були запропоновані посади: касира, комірника, завідувача господарством. Вказана обставина підтверджується Актом №1 від 02.04.2015 з якого вбачається, що 02.04.2015 у приміщенні відділу бухгалтерії ДАТП НАН України заступника головного бухгалтера [PERSON] попередили про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням посади, яку вона обіймає, та одночасно [PERSON] запропоновано переведення на іншу роботу, за вільною посадою, яка відповідає її освіті, кваліфікації та досвіду, а саме: касир з відділу бухгалтерії; старший комірник з служби МТП; завідувач господарством з адміністративно-господарського відділу. Від переведення на запропоновану роботу [PERSON] відмовилася, посилаючись на те, що її не влаштовує розмір заробітної плати. В акті також зазначено, що [PERSON] відмовилася підписати вказаний акт (а.с. 25). Обставини викладені в Акті №1 від 02.04.2015 були підтверджені в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, в судовому засіданні були спростовані доводи позивача щодо того, що їй не були запропоновані вакантні посади касира з відділу бухгалтерії, старшого комірника з служби МТП та завідувача господарством з адміністративно-господарського відділу. Доводи позивача про те, що станом на 02.04.2015 посада завідувача господарством з адміністративно-господарського відділу не була вакантна, оскільки 01.04.2015 на цю посаду був прийнятий [PERSON], не знайшли свого підтвердження оскільки судом був досліджений оригінал наказу № 20-к від 01.04.2015 в якому відсутня інформація про прийняття [PERSON] на роботу (а.с. 147). При цьому, суд вважає недопустимим доказом надану позивачем копію наказу (а.с. 122) в якому міститься інформація про те, що [PERSON] був прийнятий на роботу з 01.04.2015, оскільки оригінал цього документу суду наданий не був, а позивачем надано лише копія наказу не затверджена належним чином. З цього приводу представником відповідача було надано пояснення, що на початку квітня 2015 ДАТП НАН України планувало прийняти на роботу [PERSON]. Між тим [PERSON] відмовився від пропонованої роботи. Отже [PERSON] ніколи не працював в штаті ДАТП НАН України, а наказ про прийняття [PERSON] на роботу на підприємстві ніколи не видавався. Надана позивачем копія наказу була лише проектом не реалізованим (а.с. 132). В той же час, з довідки відповідача від 22.04.2016 № 28/95 вбачається, що в період часу з 02.04.2015 до 06.07.2015, день звільнення позивача, на ДАТП НАН України були вакантними посади: касир - 0,5 ставки; головний бухгалтер - 1 ставка; юрисконсульт - 0,5 ставки; начальник ВТК - 0,5 ставки; старший комірник - 1 ставка; завідувач господарством - 1 ставка; системний програміст - 1 ставка; інженер з транспорту - 1 ставка; прибиральник території - 1 ставка; водій МТЗ-80 - 1 ставка; слюсар-сантехнік - 1 ставка. Разом з цим, позивачу було запропоновано лише три посади: касир, старший комірник та завідувач господарством. Відповідач дані обставини не заперечує. До того ж, та обставина, що в період з 02.04.2015 по 06.07.2015 була вільна посада головного бухгалтера підтверджуються наказом № 24-К від 27.04.2015 про прийняття на посаду головного бухгалтера з 27.04.2015 [PERSON] (а.с. 83) в зв'язку зі звільненням головного бухгалтера [PERSON] 27.04.2015. Представник відповідача суду пояснила, що посади касира, старшого комірника та завідувача господарством були запропоновані позивачу, т.я., з точки зору керівництва, ці посади відповідали освіті, кваліфікації та досвіду роботи позивача. Представник відповідача не заперечувала, що інші посади, приведені в наведеному вище списку, позивачці не пропонувалися, т.я., на переконання відповідача кваліфікація та недостатній досвід роботи позивача виключали можливість пропозиції позивачці посад головного бухгалтера та юрисконсульта. Суд вважає безпідставною таку позицію відповідача з наступних підстав. З точки зору ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу. Питання щодо можливості переведення позивача на вакантні посади з врахуванням наявного у нього фаху, спеціальності, освіти, стажу та досвіду роботи та інших вимог, які ставляться до можливого кандидата, повинні бути обговорені і остаточно вирішені після того, як вакантні посади будуть йому фактично запропоновані. Доводи представника відповідача на те, що керівництво не пропонувало позивачеві посаду юрисконсульта та головного бухгалтера через те, що вважало освіту, кваліфікацію та досвід роботи позивача не достатніми для зайняття позивачем вказаних посад, не відповідає нормам трудового законодавства, т.я. такими діями обмежується право працівника самому обирати вакантну посаду, навіть і ту, яка не відповідає його кваліфікації, або звернутися до центру зайнятості для подальшого працевлаштування. Крім того, з точки зору ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівнику має бути запропонована робота за відповідним фахом (спеціальністю) і лише при відсутності такої роботи інша робота, яка є на підприємстві, в установі, організації. Виходячи з викладеного вище, запропоновані позивачу лише три посади при вивільненні, суд вважає, що відповідачем при звільненні позивача були допущені порушення вимог ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України, що призвело до порушення встановленого порядку звільнення працівника за п.1 ст.40 КЗпП України. Інші обставини на які посилаються сторони як на підстави своїх вимог і заперечень правового значення для вирішення справи не мають, оскільки невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог ст. 49-2 КЗпП України при звільненні працівника є безумовною підставою для поновлення працівника на роботі на раніше займаній посаді. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З довідки відповідача вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 301,59 грн./ 9047,61 : 30 відпрацьованих днів = 301,59 грн./. Розрахунок середньоденної заробітної плати проведений за останні 2 повні місяці перед звільненням відповідно до п.п.3 п.3, п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. Час затримки розрахунку складає 228 днів. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача належить 68762,54 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу / 228 днів х 301,59 = 68762,54/. Разом з цим, враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 49 332 грн. 84 коп., а відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі позовних вимог - 49 332 грн. 84 коп. за 164 дні. В іншій частині позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з новим позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за інший період по день фактичного поновлення на роботі. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 1 000, 00 грн., з огляду на наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таку ж позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 6-23 цс12 від 25.04.2012 року, яка є обов`язковою для суду. Судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивачки були порушені її трудові права, що призвело до моральних страждань позивачки, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації її життя. В зв'язку з цим, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий зір»/ діючого в редакції на момент виникнення спірних правовідносин/ за подання позовів немайнового харарктеру сплачується судовий збір у розмірір 487, 20 гр. Виходячи з цього та розміру задоволених вимог позивачки, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в загальному розмірі 1 948, 80 грн. (487,20 грн. х 4 позовні вимоги: три вимоги немайнового характеру (визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди); одна вимога майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Outcome: approved