Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

11 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду з вказаним позовом. В позовній заяві посилалася на те, що з 20 серпня 2009 року працювала в Обласному компютерному інформаційно-обчислювальному центрі соціального захисту населення на посаді секретаря, а з 02 серпня 2010 року переведена на посаду інженера з програмного забезпечення компютерів 2 категорії. Наказом № 13-К від 05 червня 2015 року вона була звільнена з роботи з 05.06.2015 року у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, відповідно до по п.6 ст. 36 КЗпП України. Своє звільнення з роботи позивачка вважає таким, що не має законної підстави, так як в звязку із проведенням антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей, вона у липні 2014 року змушена переїхати з м. Луганськ до м. Миргород. В кінці терміну перебування у декретній відпустці, у лютому березні 2015 року позивачка вказує, що намагалась зясувати долю установи, де вона працювала, шляхом здійснення дзвінків колишнім працівникам, однак їй не вдалось. При реєстрації у Миргородському міськрайонному центрі зайнятості вона встановила місце знаходження установи, де працювала, та направила лист із заявою про припинення трудових правовідносин на підставі статті 38 КЗпП з 06 листопада 2015 року, за власним бажання у звязку з неможливістю продовжити роботу через переїзд на нове місце проживання. Даний лист підприємство отримало 10.11.2015 року. 13.11.2015 року [PERSON] отримала відповідь, в якій вказано, що її звільнено з роботи 05.06.2015 року відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, так як вона не була повідомлена про переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією, вона не надавала відмови від продовження роботи на новому місці. Окрім того з нею не проведений повний розрахунок. На цих підставах позивачка просила: - визнати протиправним та скасувати наказ ОКІОЦ СЗН від 05.06.2015 року № 13-К «Про звільнення [PERSON]А.»; - поновити її на роботі з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року; - змінити дату та підставу звільнення у трудовій книжці (відповідно до п. 38 КЗпП) у звязку з неможливістю продовжувати роботу через переїзд на нове місце проживання з 10.11.2015 року. - стягнути з ОКІОЦ СЗН на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.06.2015 року по 10.11.2015 року Під час судового розгляду справи позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з мотивів, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що їй ніхто не повідомляв про переїзд установи на нове місце в м. Сєвєродонецьк Луганської області. Вона не бажає, щоб підставою її звільнення являлись положення п. 6 ст. 36 КЗпП тому що, якби їй запропонували станом на лютий 2015 року продовжити роботу в установі, вона можливо погодилась. На даний час переїжджати до м. Сєвєродонецьк Луганської області вона не бажає, тому просить змінити дату та підставу її звільнення. Представник відповідача, Обласного компютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення, [PERSON], надав до суду письмові заперечення. В яких повідомив, що у період з грудня 2014 року по 19 лютого 2015 року Обласний КІОЦ СЗН не працював враховуючи проведення військових дій. 20 лютого 2015 року поновив свою роботу у місті Сєвєродонецьк Луганської області. Відразу була створена комісія для оповіщення працівників про переведення установи. Позивачка з грудня 2011 року по 28 лютого 2015 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, після закінчення якої мала стати до роботи 01 березня 2015 року. Станом на 30 березня 2015 року [PERSON] до роботи не приступила та не з'явилась на робочому місці. Обласним КІОЦСЗН вчинялись всі можливі дії щодо розшуку працівника, які не дали успіху, що стало підставою винесення наказу № 13-к від 5 червня 2015 року про звільнення з роботи [PERSON] на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП. Запис у трудовій книжці зроблений не був, так як трудова книжка знаходилась на руках у позивачки. На переконання представника відповідача [PERSON] не була позбавлена можливості з вини роботодавця виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором й не приступила до роботи в центрі за власним рішенням та бажанням, тому позовні вимоги заперечуються в повному обсязі. Суд заслухавши пояснення позивача, ознайомившись із письмовими запереченням представника відповідача та вивчивши та проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного суду України, викладених у п. 18 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р., при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Судом встановлено, що позивачка з 20 серпня 2009 року працювала в Обласного компютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення на посаді секретаря, а з 02 серпня 2010 року переведена на посаду інженера з програмного забезпечення компютерів 2 категорії. З грудня 2011 року по 28 грудня 2015 року [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, після закінчення якої мала стати до роботи 01 березня 2015 року. Відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки та оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», та розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (зі змінами), місто Луганськ є населеним пунктом на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. На початок антитерористичної операції Обласний КІОЦСЗН мав юридичну адресу м. Луганськ, вул. Володарського, 59. Враховуючи проведення військових дій центр не працював з грудня 2014 року по 19 лютого 2015 року. Після створення відповідних умов для облаштування робочих місць, на підставі наказу Департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації від 02.02.2015 року № 9-св, Обласний КІОЦСЗН поновив свою роботу 20 лютого 2015 року у м. Сєвєродонецьк, Луганської області. Наказом Обласного КІОЦСЗН від 30.03.2015 року № 2 «Про призначення комісії щодо оповіщення працівників щодо переведення Обласного компютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення до тимчасового місцезнаходження у с. Сєвєродонецьк» було призначено комісію по належному повідомленню окремих працівників про переведення установи до міста Сєвєродонецьк. Відповідно до акту від 04.04.2015 року складеного комісією, вжиті заходи щодо повідомлення [PERSON] про тимчасову зміну місцезнаходження Обласного КІОЦСЗН не дали результату.(а.с. 36) Вказане стало підставою для прийняття рішення про звільнення позивачки відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП незважаючи на відсутність її письмової відмови від переїзду з підприємством до іншого міста. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема переведення підприємства Обласного компютерного інформаційно-обчислювального центру соціального захисту населення з м. Луганськ до м. Сєвєродонецьк Луганської області. Частиною 1 статті 32 КЗпП України визначено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці, працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Пунктом 6 частини 1 статті 36 КЗпП визначено, що підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством установою організацією. Враховуючи проведення антитерористичної операції на території м. Луганськ, що стало підставою для не спланованого переїзду позивачки, а також заздалегідь непідготовленого переведення Обласного КІОЦСЗН в інший населений пункт, а також позицію позивачки відповідно якої вона не бажала та не бажає продовжувати роботу в Обласному КІОЦСЗН на новому місці розташування установи в м. Сєвєродонецьк Луганської області, вказане свідчить про те, що обставинам, які стали підставою її звільнення, в наказі про звільнення дана правильна юридична кваліфікація. В абзаці 3 пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що у тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов були, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за 2 місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення. У зв'язку з тим, що встановлено, що [PERSON] не була повідомлена про переведення на роботу у іншу місцевість разом із установою за два місяці суд

Outcome: dismissed