Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

11 листопада 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [INFO] , ІПН: [NUMBER] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] про стягнення боргу за договорами позики, просить суд: стягнути з відповідача борг за договорами позики від 24.07.2019 року та 0508.2019 року у сумі 190 000 грн., судові витрати та витрати на правову допомогу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24.07.2019 року він надав громадянину [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 90 000 грн на строк до 05.11.2019 року. Підтвердженням вказаного є підписана власноруч розписка відповідача. Згодом, вказує, що 05.08.2019 року позивач, в присутності свідка [PERSON] , надав у борг відповідачу додатково грошові кошти у розмірі 100 000 грн. Разом з тим, позивач стверджує, що відповідач ігнорує вимоги щодо повернення боргу, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. 15 листопада 2019 року Ухвалою Білгород - дністровського міськрайонного суду провадження по вказаній справі було відкрито та вона призначена до підготовчого судового розгляду. 13 грудня 2019 року Ухвалою Білгород - дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, з підстав наведених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди позивача, про що свідчить його заява, суд ухвалою на місці, постановив перейти до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 24.07.2019 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою, наявною в матеріалах справи. Так, згідно укладеного між сторонами договору позики від 24.07.2019 року, [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 90 000 грн. Як вбачається з письмової розписки, підписаної власноручно відповідачем, він зобов`язався грошові кошти в сумі 90 000 грн. повернути в строк до 05.11.2019 року. Згодом, 05.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі був укладений ще один договір позики, про що свідчить розписка, наявна в матеріалах справи. /л.с. 6-7/ Так, згідно укладеного між сторонами договору позики від 05.08.2019 року, [PERSON] в присутності свідка [PERSON] , взяв в борг у [PERSON] додатково грошові кошти у розмірі 100 000 грн. та зобов`язався їх повернути до 05.11.2019 року. Станом на день звернення до суду 11.11.2019 року, борг відповідачем за договорами позики від 24.07.2019 року та 05.08.2019 року повернуто не було. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За наведених обставин, враховуючи вимоги зазначених норм закону, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення зазначених у розписках суми боргу , а саме у сукупному розмірі 190 000 грн. У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. У сенсі розуміння ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позивач вимогу щодо стягнення з відповідача відсотків від суми позики не заявляв, тому суд, не виходячи за межі позовних вимог, ураховуючи зміст заявлених позовних вимог, та прийнявши до уваги усі надані суду докази, а саме те, що дійсно між сторонами були укладені договори позики від 24.07.2019 року та від 05.08.2019 року, за зобов`язаннями якого відповідач повинен нести відповідальність щодо повернення усієї суми боргу, тож суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу є обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що за подання відповідного позову позивачем сплачено 1900 грн. згідно квитанції № ПН2777 від 08.11.2019 року, то його правомірно стягнути з відповідача. Стосовно вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зауважу про наступне. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно Акту виконаних робіт /наданих послуг/ від 20.07.2020 року, адвокатом було надано послуги на суму 31 500 грн. За таких обставин, враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги відповідача про стягнення витрат на правову допомогу також підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved