Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

12.09.2017 позивач звернулась до Радомишльського районного суду Житомирської області із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що із 22.04.2014 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Позивач зазначила, що вони з відповідачем вже протягом тривалого часу не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сімя існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між сторонами. У судове засідання позивач не прибула, проте надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Враховуючи вищевикладені обставини, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд ухвалює рішення в попередньому судовому засіданні, враховуючи вимоги ст. 174 ЦПК України. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам розяснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи\~ чи\~ інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову,\~ обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом було встановлено, що 22.04.2014 [PERSON] та [PERSON] одружились, після чого дружина отримала прізвище чоловіка «Кулішенко». Від даного шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO]. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач позов підтримав та також просить шлюб між ними розірвати то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їх дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, при цьому, суд вважає за необхідне визначити місце проживання дитини сторін разом із матірю після розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд покладає на відповідача судові витрати. Враховуючи викладене та на підставі ст.ст. 24, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: approved