Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

10 січня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12 травня 1998 року померла його прабаба по лінії батька, [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії СМ №0159738 від 17 грудня 1996 року. За життя остання склала заповіт, яким все своє майно заповіла йому. На момент її смерті він був малолітнім та не міг своєчасно вступити в управління і володіння спадковим майном, або ж подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На даний час він не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з втратою правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка померла 12 травня 1998 року, право власності на земельну частку (пай) розміром 5,57 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0159738 від 17 грудня 1996 року, виданим на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 10 грудня 1996 року №353, зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №338. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Представник останнього за довіреністю [PERSON] подав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує (а. с. 26). Представник відповідача Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи без участі їх представника, з позовом згодні (а. с. 25). Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області в судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 22). У звязку з неявкою сторін, третьої особи, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], яка померла 12 травня 1998 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого ЦК України, так як правовідносини продовжують існувати на даний час. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За змістом ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів домашнього вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця (ст. 527 ЦК УРСР). Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що 12 травня 1998 року у с. Павлівка Білопільського району Сумської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №275466 (а. с. 9). Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області 02 жовтня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за №139, [PERSON] заповіла все свої майно своєму правнуку [PERSON], [INFO], мешканцю с. Павлівка Білопільського району Сумської області (а. с. 10). Рішенням Білопільського районного суду від 19 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 30 грудня 2016 року, встановлено юридичний факт належності вищевказаного заповіту [PERSON], яка померла 12 травня 1998 року (а. с. 12-13). З довідки відділу Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області від 21 листопада 2016 року вбачається, що на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 10 грудня 1996 року №353 та відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Білопільською районною державною адміністрацією членам СГАПТЗТ «Мирний» на території Павлівської сільської ради, виписувався сертифікат серії СМ №0159738 від 17 грудня 1996 року за реєстровим номером 338, з розміром земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах 5,57 га, який виданий на руки (а. с. 8). Відповідно до довідки Павлівської сільської ради від 28 листопада 2016 року [PERSON] постійно і на день смерті, 12 травня 1998 року проживала одна в [INFO]. Заповіт від імені померлої посвідчувався виконкомом Павлівської сільської ради 02 жовтня 1996 року за №139 (а. с. 11). Спадкова справа після [PERSON], яка померла 12 травня 1998 року, не заведена, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 17 січня 2017 року (а. с. 23). Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивач, [PERSON] має право на спадщину за заповітом після [PERSON], яка померла 12 травня 1998 року. У відповідності до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України). Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на земельну частку (пай) розміром 5,57 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчену сертифікатом серії СМ №0159738 від 17 грудня 1996 року за реєстровим номером 338, виданим на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 10 грудня 1996 року №353, в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка померла 12 травня 1998 року. Однак, він позбавлений можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з тим, що сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачений (а. с. 27). Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача [PERSON] підлягає захисту в судовому порядку, у звязку з чим позов останнього необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved