Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

11.09.2018 позивач звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи вимоги наступним. З 04.06.2011 вона та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння. На даний час вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини між ними припинено. Примирення та подальше збереження сім'ї неможливе, т.я. буде суперечити її - позивача - інтересам, а тому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Крім цього, оскільки їх неповнолітня донька проживає разом з нею - позивачем, між нею та відповідачем не було досягнуто згоди щодо способу та розміру утримання спільної доньки, відповідач надає матеріальну допомогу на утримання доньки періодично, за власним бажанням, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини від доходу відповідача. В підготовчому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в підготовчому засіданні позов визнав та не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває з [PERSON] у шлюбі, який зареєстровано 04.06.2011 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї. Як зазначила позивач [PERSON], та в підготовчому засіданні визнав відповідач, шлюбні відносини між ними не склалися через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, на даний час сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачам. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалася повністю, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу, судом не встановлено, а тому суд вважає за необхідне позов задовольнити та розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Крім того, судом встановлено, що від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що на час розгляду справи неповнолітня [PERSON] проживає з матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Як зазначили сторони, після розірвання шлюбу донька продовжить проживати з позивачем. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, враховуючи, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя, суд знаходить обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи положення ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 182, ст. 191 СК України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини у частці від його заробітку (доходу). Визначаючи розмір аліментів, суд керується положеннями ч. 1 ст. 182 СК України, та враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей та утриманців, та з огляду на наявні у матеріалах справи докази і встановлені відповідно до них обставин, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини від доходів відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні нею судові витрати на оплату судового збору у розмірі 704,80 грн. Також, з урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів, і суд дійшов до висновку про його задоволення в цій частині, з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн..

Outcome: approved