Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

11 листопада 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 24 грудня 2010 року та стягнути на її користь аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до його повноліття. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Сторонам надавався строк для примирення терміном один місяць за клопотанням відповідача, проте після закінчення цього строку позивач від позову не відмовилася. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, згоден на стягнення аліментів в розмірі 1/6 частини, посилаючись на те, що сплачує аліменти на період навчання старшої доньки в розмірі 1/10 частини. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 24 грудня 2010 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 2223 (а/с 4). Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] (а/с 8). Подружні відносини подружжя припинило, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу позивач вважає не можливим, оскільки це суперечить її інтересам. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких умов суд вважає, що подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме їхнім інтересам, а тому шлюб між сторонами підлягає розірванню. Крім того, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи вимоги закону, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що він не має змоги сплачувати аліменти у розмірі, який просить позивач, його обов'язок утримувати неповнолітню дитину, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved