Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

10 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням подальших уточнень просила поділити між нею та [PERSON] спільне майно подружжя, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS], який зареєстрований на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2011 року, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку, а також просила визнати недійсним свідоцтво [NUMBER] від 11.11.2014 року про перереєстрацію на ім'я [PERSON] за довідкою-розрахунком №ВІА822452 у ВРЕР №1 ГУВСУ Харків 309 автомобіля Mersedes-Benz С 180, чорного кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], і також поділити зазначений автомобіль між нею та [PERSON] та визнати за нею [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] стверджувала, що спірне майно було придбано під час шлюбу за рахунок спільної праці подружжя і хоча воно й не було на неї зареєстровано, але з огляду на значний нею внесок її працею та заробітком, а також з урахуванням передбаченої законом презумпції визначення спільною сумісною власністю подружжя майна, набутого у власність під час шлюбу незалежно від розміру їх доходів, вважає, що має право на його поділ у рівних частках. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому, посилаючись на п.3 ч.1 ст.57 СК України, просив визнати за ним право особистої приватної власності на будинок [ADDRESS], вказуючи, що спірний будинок і автомобіль він придбав за грошові кошти, які йому подарувала його мати [PERSON] та надала сестра. Автомобіль у передбаченому законом порядку продано [PERSON] Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 13 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення, а зустрічний позов [PERSON] задоволено. Суд визнав будинок [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] і стягнув на його користь з позивача судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, судові витрати на загальну суму 3784 грн.27 коп. стягнути з відповідача на її користь. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, [PERSON] вказувала, що оскаржене нею рішення суду є незаконне, несправедливе, необґрунтоване, постановлене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що суд не дав належної оцінки поданим суду нею доказам, зокрема висновкам Червонозаводського РВ за її зверненнями, однобічно поставився до показів свідків, надавши перевагу свідкам з боку [PERSON], не вирішив її клопотання про допит її свідків, безпідставно надав перевагу розпискам матері та сестри [PERSON], надав неправильну правову оцінку договорам купівлі-продажу житлових будинків в с.Циркуни, залишив поза увагою надані нею покази та покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про обставини саме спільного з чоловіком ведення спільного господарства, підприємницької діяльності і отримання від цього доходів, які дозволили купити спірні будинок, автомобіль та інше майно. В суді апеляційної інстанції [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали апеляційну скаргу і просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти апеляційної скарги заперечували і просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечується, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.03.1994 року, від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON].[INFO], а 24.02.2015 року згідно рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова шлюб розірвано. 01.07.2011 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідач [PERSON] на підставі укладеного з [PERSON] договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Колісником Ю.О., придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Крім того, під час шлюбу [PERSON] на підставі біржової угоди №А-114-П у вересні 2007 року придбав автомобіль Mersedes-Benz С 180, 1994 року виготовлення. Згідно довідки Управління ДАІ ГУ МВС в Харківській області №5736 від 15.06.2015р. вказаний автомобіль на підставі довідки-рахунку № ВІА822452 відповідачем відчужено, а відділом РЕР №1 ГУМВС України в Харківській області новому власнику автомобіля [PERSON] видано свідоцтво [NUMBER] від 11.11.2014 року про право власності на спірний автомобіль Mersedes-Benz С 180, державний реєстраційний номер [NUMBER]. (т.1 а.с. 62-64, 123-124, 126) Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] доведено факт придбання ним спірного житлового будинку саме за особисті кошти, отримані ним від матері та сестри. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним свідоцтво [NUMBER] від 11.11.2014 року про перереєстрацію на ім'я [PERSON] за довідкою-розрахунком №ВІА822452 у ВРЕР №1 ГУВСУ Харків 309 автомобілю Mersedes-Benz С 180, чорного кольору, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER] та визнання за нею права власності на ? частини вказаного автомобіля, суд виходив з того, що на час розгляду справи на автомобіль подружжю вже не належав, так як право власності на нього у передбаченому законом порядку набуто іншою особою, [PERSON], а з позовом про визнання недійсною угоди купівлі-продажу автомобіля [PERSON] до суду не зверталася. Обґрунтовуючи рішення в частині задоволення зустрічного позову [PERSON], суд посилався на наданий відповідачем договір купівлі-продажу, за змістом якого його мати [PERSON] продала житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], за 240 000 грн. (т.1 а.с.65), а допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], пояснення, що спірний будинок [PERSON] придбав за 28 000 доларів США, які йому подарувала мати [PERSON] та сестра [PERSON] від продажу іншого будинку, який належав [PERSON] Покази цих свідків підтверджуються розписками відповідача про отримання коштів. Так, згідно розписок від 01.07.2011 року та від 10.06.2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти на купівлю будинку у розмірі 3000 доларів США та 22 000 доларів США, а згідно розписки від 01.07.2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США на придбання будинку. Крім того, як вбачається з розписок грошові кошти передавалися в присутності свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.66,130,131) Однак з таким рішенням відносно вимог сторін про права на будинок колегія суддів не погоджується, вважаючи його ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині на чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З наданих сторонами та їх представниками належних доказів вбачається, що майже за 20 років спільного життя подружжя мало незначні власні доходи, а спірне майно набуте за рахунок коштів, отриманих [PERSON] від його матері та сестри. Так, з довідок та пояснень сторін вбачається, що позивач [PERSON] працювала поваром, завідуючою виробництвом їдальні, потім старшим поваром Циркунівськох загальноосвітньої школи з щомісячною заробітною платою в межах від 74 до 122 грн., а з січня 2004 року, згідно даних трудової книжки, не працевлаштована. Відповідач [PERSON] працював інженером охорони праці в радгоспі в с.Циркуни, в 1995-1998р.р. в ГПТП «Харківський регіональний спецавтоцентр «АвтоЗАЗ», де отримував заробітну плату в межах від 80 до 170 грн. щомісячно. (т.1 а.с.65,66, 71-72, т76,77,82,83, 98-99, 101, 129-132,133, 135, 152,153, т.2 а.с.6-17, 36-43). Пояснення [PERSON] про те, що вона та її чоловік, начебто, отримували значні доходів від підприємницької діяльності (швейне виробництво) та реалізації швейних виробів, не забезпечені наданням суду належних та допустимих доказів. Разом з тим, суд дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог [PERSON] в частині того, що житловий будинок по [ADDRESS] є його особистою приватною власністю з огляду на джерело грошових коштів, за рахунок яких він придбав цей будинок, а саме - подарованих йому його матір'ю та сестрою. Статтею 57 СК України передбачено визначення майна таким, яке є с особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, п.3 частиною 1 ст.57 СК України, на який посилається [PERSON], передбачено, що особистою власністю одного з подружжя може бути майно, набуте ним хоча і під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Згідно пункту 13 посвідченого 01.07.2011 року приватним нотаріусом Колісником Ю.О. договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] покупець [PERSON] повідомив продавця [PERSON] про отримання ним згоди іншого подружжя - [PERSON] на купівлю будинку за спільні сімейні кошти. Така письмова згода [PERSON] засвідчена в цей же день цим же приватним нотаріусом. (т.1 а.с.19,52). Отже, під час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, подружжя [PERSON] та [PERSON] визначили режим спільної сумісної власності будинку. Зважуючи на суперечливі покази свідків, їх зацікавленість у певному вирішення спору, а також відсутність достатніх даних, які б виключали можливість недобросовісного здійснення процесуальних прав особами, які забезпечували надання цих доказів та розписок про отримання [PERSON] грошових коштів 01.07.2011 року на купівлю спірного будинку, не можна погодитися з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів. За таких обставин не можна вважати доведеним зазначені у зустрічній позовній заяві вимоги [PERSON] про визнання житлового будинку [ADDRESS] Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва [NUMBER] від 11.11.2014 року про реєстрацію права власності [PERSON] на автомобіль [NUMBER] визнання за нею права власності на ? частину вказаного автомобіля ухвалене у відповідності із законом і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає. З відповіді УДАІ в Харківській області вбачається, що [PERSON] є власником автомобіля Mersedes-Benz С 180, державний номер [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу, оформленого у формі довідки-розрахунку №ВІА822452. (т.1 ст.126) Згідно п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ N 1388 від 07. 09. 1998 року, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є, зокрема, договори, укладені на товарних біржах, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу, міни, поставки, дарування транспортних засобів, рішення суду. Згідно із п. 16 даного Порядку на зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів (п. 3 Порядку.). Як правильно в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції позивачем не заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, оформленого у формі довідки-розрахунку, який був підставою для видачі свідоцтва про перереєстрацію права власності, а зазначене позивачем свідоцтво є лише документом, який посвідчує право власності [PERSON] на автомобіль, набуте на підставі договору купівлі-продажу, яка позивачем у передбаченому законом порядку не оспорена. На підставі викладеного,

Outcome: partial