Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

10 вересня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом, обґрунтувавши його наступним. В період з 12 серпня 2000 року по 20 січня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Сумісне проживання з чоловіком вона припинила 17 вересня 2010 року, всі питання щодо розподілу сумісного майна сторони вирішили добровільно до розірвання шлюбу. Так, відповідно до договору дарування від 01.12.2010р. чоловік подарував їй квартиру [ADDRESS]. При цьому в своєму користуванні відповідач залишив автомобіль та гараж. У зв'язку з тим, що право власності [PERSON] на квартиру припинене з грудня 2010 року, просить суд визнати [PERSON] втратившим право користування даною квартирою. У зв'язку з тим, що вона проживає в квартирі лише вдвох з донькою, працює вчителем та отримує малу заробітну плату, на теперішній час в неї виникла необхідність в отриманні та оформленні субсидії, однак реєстрація відповідача, який офіційно працевлаштований, має значний дохід, перешкоджає їй в отриманні субсидії. Звернувшись до суду з зустрічним позовом [PERSON] просив суд винести рішення, яким вселити його до квартири [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити йому перепон у користуванні квартирою. На обґрунтування свого позову зазначив, що спірна квартира є його єдиним постійним місцем проживання і місцем його реєстрації. В даній квартирі подовжує знаходитись їх з [PERSON] сумісне майно - пральна машина, телевізор, комп'ютер, газова плита, меблі, люстри, інше майно, придбане в період шлюбу. Крім того, в квартирі знаходяться його особисті речі - слюсарні інструменти, предмети одягу, побуту. Він подовжує утримувати дану квартиру у належному санітарно-технічному стані, періодично передавав [PERSON] гроші для оплати комунальних платежів. Він постійно проживає у квартирі, залишаючи її лише на декілька днів або тижнів. До 2014 року в нього були ключі від квартири, які він потім віддав донці. З серпня 2014 року позивач чине йому перешкоди у користуванні квартирою, не пускає його до квартири, не бажає, щоб він користувався квартирою. З приводу неправомірних дій [PERSON] він звертався до правоохоронних органів, однак це не подіяло, і він був змушений звернутись з позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов не визнала, зазначивши, що вважає доводи викладені в ньому видуманими, надуманими, такими що не відповідають реальній дійсності. Зазначила, що у вересні 2010 року її чоловік пішов з родини і став проживати однією сім'єю з іншою жінкою. Усі питання, пов'язані з виплатою аліментів та поділом майна вони вирішили ще до розірвання шлюбу. Оскільки квартира була придбана в кредит, який було необхідно погашати, то вони з відповідачем вирішили, що їй залишиться квартира з усім нажитим майном, а кредит за квартиру вона буде погашати самостійно. 24 листопада 2010 року її батько, [PERSON], повністю сплатив заборгованість по кредиту [PERSON] у сумі 9 155 грн. 26 коп. В користуванні відповідача залишились також придбані в період шлюбу автомобіль і гараж, а також деякі предмети побуту - телевізор та колонки, які він вивіз з квартири у жовтні 2010 року. Ніяких речей, інструментів відповідача в її квартирі немає. З вересня 2010 року [PERSON] постійно живе з жінкою, з якою зраджував її у шлюбі, більше в родину він не повертався. Відповідач дійсно приймає участь у вихованні їх 10-річної доньки, часто проводе з нею час в себе вдома, де він мешкає зі своєю співмешканкою та має домашнє господарство. Вона ніколи не міняла замки у квартирі, не забирала у відповідача ключі від неї. Представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 27.08.2014р. (а.с.4), в судовому засідання позов підтримав, на його обґрунтування навів доводи, аналогічні викладеним у позові. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], діючий на підставі договору від 23.09.2014р. (а.с.12), в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення. На обґрунтування своїх заперечень та свого позову відповідач зазначив наступне. В період з 2000 року по 17 вересня 2010 року він перебував у шлюбних відносинах з [PERSON] З вересня 2010 року він підтримує постійні відносини з [PERSON] Стосунки в них з колишньою дружиною напружені, але вони подовжують жити разом у спірній квартирі. Дійсно восени 2010 року він був змушений переоформити право власності на квартиру на дружину, оскільки цього вимагав його тесть, який, таким чином, намагався на подальше гарантовано забезпечити свою доньку місцем проживання. Укладання угоди відбулось на умовах, що він подовжить жити у квартирі,буде в ній зареєстрований. Квартира була придбана у кредит в період шлюбу, для прискорення укладання договору дарування батько позивача, за власною ініціативою, сплатив залишок заборгованості по кредиту. На теперішній час в квартирі залишаються лише його старі речі, які нічого не варті, такі, як старі тапки та кросівки, зубна щітка та мило, інструмент. Також він вважає, що сумісно нажите в період шлюбу майно (телевізор, пральна машина), які знаходяться в квартирі, також є його власністю. Усі інші його речі, предмети одягу зберігаються за місцем мешкання його матері. Інколи він дійсно проводе час з донькою в будинку [PERSON], але він там не мешкає, а просто буває в гостях, інколи ночує. У серпні 2014 року позивач несподівано припинила впускати його в квартиру, забрала в доньки його ключі від квартири. У зв'язку з цим він звертався до правоохоронних органів. Він також несе витрати на утримання житла, надаючи позивачу кошти для оплати комунальних послуг. Гроші він передає не особисто в руки, а вони відраховуються з його заробітної плати. Всі сусіди, які нібито не підтверджують, що він не живе у спірній квартирі оговорюють його з невідомих підстав. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і под. Як було встановлено в ході судового розгляду, сторони з 12 серпня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 19 січня 2011 року шлюб між подружжям [PERSON] розірвано (а.с.60). Зі змісту рішення суду про розірвання шлюбу вбачається, що на момент розірвання шлюбу спір про розподіл сумісного майна був вирішений сторонами добровільно. Так, відповідно до договору дарування від 01.12.2010р. [PERSON] подарував [PERSON] зареєстровану за ним на праві власності, придбану в період шлюбу, квартиру [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Згідно довідки КП «БТІ» м. Слов'янськ від 23.10.2014р. право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 01.12.2010р. зареєстроване за [PERSON] Відповідно до пункту 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р.№ 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просить суд визнати відповідача втратившим право користування спірною квартирою, оскільки він там був зареєстрований, як попередній власник, на теперішній час, після укладення ним договору дарування, його право власності на квартиру припинене, а його подальша реєстрація у квартирі перешкоджає позивачеві у розпорядженні належною їй власністю. Суд вважає такі вимоги позивача цілком обґрунтованими. При цьому суд бере до уваги, що відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, зі змісту акту, складеного комісією у складі майстра КП «ЖЕК №4» та мешканців будинку [ADDRESS], вбачається, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 17 вересня 2010 року (а.с.52). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є двоюрідною сестрою [PERSON] У зв'язку з проведенням антитерористичної операції за місцем її постійного мешкання - у м. Донецьк, з червня 2014 року вона постійно проживає в квартирі сестри [ADDRESS] у м. Слов'янськ. До 2014 року вона проживала у квартирі під час своїх щорічних відпусток, бувала тут у вихідні дні. [PERSON] з 2010 року мешкає в квартирі вдвох з донькою. [PERSON] пішов з сім'ї і припинив проживати у даній квартирі з вересня 2010 року. Ніяких особистих речей [PERSON] з 2010 року у квартирі вона не бачила. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зі змісту рішення Слов'янського міськрайонного суду від 19 січня 2011 року вбачається, що звернувшись до суду з позовом про розірвання шлюбу 14 грудня 2010 року на його обґрунтування позивач зазначила, що шлюбні відносини між нею та чоловіком припинені, відповідач мешкає з іншою жінкою (а.с.60). Дані обставини були визнані відповідачем в повному обсязі. З огляду на викладене, суд вважає, що в ході судового розгляду було належним чином встановлено, та підтверджується актом комісії, поясненнями свідка [PERSON], встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу, що з вересня 2010 р. [PERSON] припинив сумісне проживання з [PERSON] і на момент укладення договору дарування 01 грудня 2010р. не набув права користування спірним житлом, оскільки, хоча і був членом родини [PERSON] до 19 січня 2011 року, але не проживав з нею сумісно, як того вимагає ч. 1 ст. 405 ЦК України. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з наступного. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На обґрунтування своїх доводів постійного проживання у [ADDRESS] до серпня 2014 року відповідачем суду надано наступні докази. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є рідною сестрою [PERSON] У 2010 році її брат дійсно розлучився з [PERSON], однак вони подовжили проживати разом. Два-три рази на рік вона приходить до брата в гості у квартиру [ADDRESS]. Окрім неї та брата в квартирі нікого не буває, їй не відомо чому так трапляється. Разом вони п'ють чай в квартирі, брат поводиться, як господар. Приблизно 3-4місяці тому брат пішов з квартири, мешкає в матері. Дійсно брат возить свою доньку в гості до іншої жінки, але він з нею просто зустрічається. Утруднюється описати інтер'єр в квартирі, оскільки не пам'ятає його, бо в останнє була в квартирі навесні 2014 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з [PERSON] вона є колегою з 2001 року. Тривалий час вона з чоловіком та подружжя [PERSON] дружили родинами, вони ходили у гості один до одного майже щодня. Але приблизно 2-3 роки тому її відносини з [PERSON] В погіршились, вони припинили спілкування родинами. [PERSON] подовжує проживати в квартирі [PERSON] Так, у жовтні 2013 року вона приходила до [PERSON] за перфоратором. Не бачила, щоб окрім [PERSON] ще хтось був у квартирі, [PERSON] був одягнений у домашній одяг. Вдруге вона приходила за перфоратором 05.07.2014р., але зустріла [PERSON] у під'їзді, де він і передав їй перфоратор. Їй нічого не відомо з приводу того, що [PERSON] створив нову родину, або мешкає з іншою жінкою. Згідно повідомлення Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькі області від 22.10.2014р. [PERSON] 22.09.2014р. звертався з письмовою заявою, щодо неправомірних дій з боку [PERSON] В ході перевірки було встановлено, що між заявником та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини (а.с.61). Суд критично ставиться до наданих відповідачем доказів, з огляду на наступне. Так, суд не може прийняти до уваги свідчення [PERSON], яка є близьким родичем відповідача, і особою зацікавленою в результатах розгляду справи. Також суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON], оскільки вони не узгоджуються з іншими матеріалами справи. Так з наданої позивачем фотокартки (а.с.66), та наданих відповідачем пояснень, вбачається, що на фото зафіксоване 29 червня 2014 року, та зображені [PERSON] з чоловіком та [PERSON] разом зі своєю дівчиною [PERSON] Такі пояснення відповідача щодо наданої позивачем фотокартки, спростовують пояснення свідка [PERSON] в тій частині, що їй нічого не відомо щодо відносин [PERSON] та [PERSON], а тому пояснення цього свідка також не можуть бути взяті судом до уваги. Також, як вбачається з повідомлення Слов'янського МВ, дійсно мало місце одне звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій [PERSON], однак мало воно місце вже після звернення останньої з дійсним позовом до суду, а тому, на думку суду, є лише способом, з боку відповідача, ввести учасників судового розгляду в оману. Таким чином, доводи відповідача [PERSON] з приводу того, що він не живе у спірній квартирі, оскільки [PERSON] чинить йому перешкоди, суд визнає безпідставними і нічим не підтвердженими, оскільки з 2010 року по вересень 2014 року з приводу усунення перешкод в користуванні спірним жилим приміщенням до суду або правохоронних органів не звертався. Крім того, такі доводи спростовуються наступними доказами, наданими позивачем, і які суд бере до уваги. Як вбачається з наданих позивачем квитанцій за оплату газу, води та стоків, -тепло та -електро енергії, квартирної плати за період 2010-2014р.р. витрати по утриманню квартири [ADDRESS] несе тільки позивач [PERSON](а.с.67-93). Будь-яких доказів на обґрунтування доводів відповідача, що гроші для оплати комунальних послуг він надавав позивачеві грошовими переводами, суду не надано Зі змісту акту, складеного комісією у складі майстра КП «ЖЕК №4» та мешканців будинку [ADDRESS], вбачається, що [PERSON] є зареєстрованим в [ADDRESS] з 2006 року, але не проживає за даною адресою з 17 вересня 2010 року (а.с.52). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з липня 2011 року вона мешкає в квартирі [ADDRESS]. У дворі їх будинку знаходиться гараж, який, свого часу, придбало подружжя [PERSON]. З приводу купівлі даного гаражу вона зверталась до [PERSON], яка надала їй телефон [PERSON], який є власником даного гаража. В будинку [PERSON] вона ніколи не бачила, впевнена, що він не живе разом з [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з 2000 року вона мешкає в квартирі [ADDRESS]. Майже всі в будинку одразу помітили, та багато розмовляли про те, що [PERSON] пішов з сім'ї. Це було приблизно три роки тому. Вона бачить, як інколи [PERSON] під'їздить до будинку, щоб забрати свою доньку, з машини він не виходить. Вона виховує двох дітей, часто гуляє у дворі будинку, і ніколи не бачила, щоб [PERSON] входив чи виходив з квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є батьком [PERSON] Після розірвання шлюбу він більше ніколи не бачив [PERSON] у квартирі доньки, будь-які його речі там відсутні. Залишок заборгованості по кредиту за квартиру у розмірі 9 155, 26 грн. він сплатив самостійно 24.11.2010р., оскільки так домовились донька з колишнім чоловіком, якому залишились машина та гараж. З інструментів в квартирі є лише викрутка, ніякого перфоратора в квартирі не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є доброю подругою [PERSON], буває в неї 3-4 рази на тиждень, інколи ночує. Восени 2010 року вона знаходилась в квартирі [PERSON], коли прийшов [PERSON] та забрав всі речі, які вважав своїми - домашній кінотеатр та телевізор. Також вона була в квартирі разом з [PERSON] 17 вересня 2014 року, коли до неї ввечері прийшов [PERSON], голосно кричав на весь під'їзд, що його не пускають до власної квартири, всім показував свій паспорт з пропискою, висловлював намір викликати міліцію. Весь скандал, влаштований [PERSON] тривав близько 15 хвилин. Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що з 17 вересня 2010 року і до 17 вересня 2014 року, коли позивач звернулась з позовом про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і до теперішнього часу відповідач [PERSON] спірною квартирою не користується, в ній не мешкає і доказів поважності причин відсутності у спірному приміщенні більш 4 років суду не надав. За таких обставин, приймаючи до уваги рішення суду про визнання [PERSON] втратившим право користування квартирі [ADDRESS], підстави для його вселення у спірне житло відсутні. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України понесені судові витрати у розмірі 240 грн. 64 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі, решта суми судового збору підлягає стягненню на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved