Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

10 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Пролетарської районної в м. Донецьку ради про встановлення факту володіння і користування будинком та визнання права власності на будинок у порядку спадкування, в якому вказав, що відповідно до договору на право споруди будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 06 січня 1953 року його батьку [PERSON] була виділена в безстрокове користування земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS], для будівництва житлового будинку. Будинок з господарськими спорудами був зведений в 1952 році. У даному будинку проживали позивач, його мати [PERSON] і батько [PERSON]. [INFO] померла мати позивача [PERSON] [INFO] помер батько [PERSON] Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. У встановлений законом строк позивач звернувся із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька. 29 жовтня 2013 року він отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючий документ щодо належності цього майна з відміткою про відповідну реєстрацію в органах державної реєстрації (в КП БТІ м. Донецька), технічного паспорта, експертної оцінки. Надати вказані документі позивач не має можливості, оскільки будинок його батьком у встановленому законом порядку своєчасно зареєстрований не був. Проте, він після смерті свого батька, фактично вступив в управління спадковим майном, проживає в будинку, володіє будинком на свій розсуд, використовує його за призначенням та підтримує його у належному стані. Просив встановити факт володіння і користування [PERSON] будинком з господарськими спорудами, визнати за позивачем право власності на домоволодіння в порядку спадкування. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, з підстав, на які позивач посилається, дала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Позивач в судове засідання не з'явився по невідомим обставинам, про явку був повідомлений належним чином. Представник відповідача - Виконавчий комітет Пролетарської районної м. Донецьку ради в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розглядати справу у їх відсутності та постановити рішення відповідно до діючого законодавства. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, спадкову справу № 839/2012, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Куйбишевським бюро ЗАГС м. Сталіно від 22 травня 1950 року, актовий запис № 1554, [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача (а. с. 6). Згідно з договором на право споруди будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 06 січня 1953 року [PERSON] була виділена в безстрокове користування земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] для будівництва житлового будинку (а. с. 9-10). Із акта прийому індивідуальних домоволодінь видно, що будівництво будинку [PERSON] закінчено у 1956 році, комісією встановлено, що будинок складається із трьох кімнат, житловою площею 28,3 кв. м. На території домоволодіння розміщені гараж, вбиральня, паркан (а. с. 40). Відповідно до технічного паспорта, виданого КП БТІ м. Донецька 20 лютого 2013 року, житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON], а саме: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 80,0 кв.м., у тому числі жилою - 42,2 кв.м., прибудова літ. а, прибудова літ. а1, льох літ. а2, прибудова літ. а3, ганок літ. а4, жила прибудова літ. А1-1, сарай літ. Б, гараж літ. В, убиральня літ. Г, сарай літ. Д, літня кухня літ. Е, прибудова к літньої кухні літ. е, сарай літ. Ж, сарай літ. З, яма вигрібна літ К, огородження № 1-4, тротуар літ. І (а. с. 11-14). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо реєстрації за [PERSON] будинку [ADDRESS] відсутні (а. с. 19-21). Згідно з повідомленням Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області, житловий будинок з надвірними побудовами відповідає технічному паспорту КП БТІ м. Донецька від 20 лютого 2013 року, згідно з яким будівництво вищезазначених споруд здійснено у період з 1952 по 1989 роки (а. с. 23). Як видно із копій свідоцтв про смерть, мати позивача [PERSON] померла [INFO], а батько [PERSON] помер [INFO] (а. с. 7, 8). На підставі наведених вище доказів судом встановлено, що батько позивача - [PERSON] на виділеній йому земельній ділянці побудував житловий будинок із надвірними спорудами, будівництво якого завершено в 1953 році. При цьому суд виходить із того, що право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1956 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Аналізуючи наведені норми, з огляду на наявні в матеріалах справи договір на безстрокове користування землею та акт прийому домоволодіння, суд дійшов висновку про те, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію. При цьому судом ураховані правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів України. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 30124 від 11 лютого 2014 року, житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], відповідають вимогам будівельних норм і правил, які діяли під час їх зведення і не є аварійними (а. с. 57-63). За таких обставин позовні вимоги про встановлення факту володіння і користування [PERSON] житловим будинком по [ADDRESS], слід задовольнити. За визначенням, яке міститься у ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1261 ЦК України, в першу чергу право на спадщину за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті при житті спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Із копії домової книги видно, що позивач [PERSON] проживає в [ADDRESS] з 23 листопада 1971 року до теперішнього часу. Дослідивши спадкову справу № 839/2012, витребувану із Третьої донецької державної нотаріальної контори, суд установив, що після смерті батька [PERSON] ([INFO]), позивач у визначений законом шестимісячний строк 4 грудня 2012 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом у вигляді грошових внесків та спірного житлового будинку. 24 грудня 2012 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові внески, що знаходяться у філії Донецького обласного управління Державного ощадного банку (а. с. 18 спадкової справи). Однак постановою державного нотаріуса від 29 жовтня 2013 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], після смерті батька, так як ним не надано правовстановлюючий документ щодо належності цього майна спадкодавцю із відміткою про реєстрацію в органах державної реєстрації (а. с. 22). Отже позивач, який є спадкоємцем не може оформити належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Ураховуючи, що спірний житловий будинок визнаний судом об'єктом права власності [PERSON], позивач, який є спадкоємцем за законом та заповітом, на час смерті спадкодавця постійно проживав із ним, від спадщини не відмовився, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на цей будинок у порядку спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: approved