Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

11 грудня 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даною позовною заявою (а.с.2). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вона являється спадкоємцем за заповітом всього майна, що належало [PERSON], померлій 04\~квітня 2015 року. 23 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у позику грошові кошти в сумі 85\~654,53 грн., що в еквіваленті становить 3\~700,00 доларів США, які відповідач зобовязався повернути в такі строки: 15.04.2015 року 9\~259,95 грн., 20.06.2015 року 13\~889,92 грн., 20.08.2015 року 13\~889,92 грн., 20.10.2015 року 13\~889,92 грн., 23.03.2016 року 34\~724,81 грн. Оскільки [PERSON] померла до настання першого платежу, то відповідач здійснював погашення боргу на користь позивача як спадкоємиці після смерті позикодавця. Перші чотири платежі відповідач здійснив належним чином, але останній не сплатив, у звязку із чим, позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому посилаючись на викладені обставини, просить суд стягнути із відповідача на свою користь 57\~565,33 грн. на відшкодування збитків, завданих померлій [PERSON] у договірних зобовязаннях за договором позики. Учасники справи про розгляд справи повідомлялись належним чином, у відповідності до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.22). Відповідач у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі та відзиву на позов не надавав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 23 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в сумі 85\~654,53 грн., що на момент укладення даного договору становить еквівалент 3\~700,00 доларів США, за курсом НБУ станом на 23.03.2015 року (23.149873 грн. за 1\~долар США). Строк повернення сторони обумовили 23 березня 2016 року, частинами відповідно до наведеного графіку: 15.04.2015 року 9\~259,95 грн., 20.06.2015 року 13\~889,92 грн., 20.08.2015 року 13\~889,92 грн., 20.10.2015 року 13\~889,92 грн., 23.03.2016 року 34\~724,81 грн. (а.с.6). Згідно до ст.. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 06 квітня 2015 року [PERSON] померла (а.с.3). За життя [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла [PERSON] (а.с.4). Згідно до ст.. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст..1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1219 ЦК України визначено, що не входять до складу спадщини права та обовязки, що нерозривно повязані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в обєднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обовязки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобовязаннях. Пунктом 13\~Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування»\~чітко передбачено,\~що в\~разі смерті\~особи,\~якій були\~заподіяні збитки\~в результаті\~невиконання договору,\~до складу\~спадщини входить\~право на\~відшкодування як\~реальних збитків,\~так і\~упущеної вигоди. До спадкоємців переходить і право вибору способу відшкодування. У відповідності до ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно до ст.. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Суд зауважує, що позивачем не надано жодних достатніх, достовірних, допустимих та належних доказів у обґрунтування своїх позовних вимог. Зокрема того, що саме вона є спадкоємцем після смерті [PERSON], померлої 06.04.2015 року, так як у заповіті зазначено спадкоємця «Денисенко Юлія Вікторівна». Не надано доказів звернення до нотаріуса задля прийняття спадщини та належного оформлення спадкових прав на спадщину. Відсутні докази, на які посилається позивач як на підставу звернення щодо виконання відповідачем умов договору позики, а саме: доказів повернення грошових коштів на користь позивача. Отже, суд приходить висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявленого позову, стосовно порушення його прав та законних інтересів. Відповідно до ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9\~грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed