Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

12.02.2015р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 05.10.2013р. у Жовтневому відділі ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Від даного шлюбу сторони дітей не мають. Шлюбні відносини з відповідачкою припинилися з листопада 2014р. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрата почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. Строк на примирення просив не надавати. Просив шлюб розірвати та винести рішення в судовому засіданні за його відсутності, про що надав суду відповідні заяви (а.с. № 24,25). Відповідачка в судові засідання не з'явилася, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням та розпискою, згідно якої, судову повістку отримала мати відповідачки, що відповідно до ч. 3 ст. 76 ЦПК України є належним повідомленням (а.с. № 14, 21). 06.04.2015р. та 14.05.2015р. до канцелярії суду надійшла заява відповідачки про визнання позовних вимог в повному обсязі, зазначення причини як-то застосування фізичного насильства з боку позивача. Будь-який зауважень відносно періоду припинення шлюбних відносин відповідачкою суду не надано. Також просила розглядати справу за її відсутності ( а.с. № 15-16,27-28). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні на загальних підставах, встановлених ЦПК України, за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 05.10.2013р. у Жовтневому відділі ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом № 844 (а.с. №19). Від шлюбу сторони не мають дітей. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через психологічну несумісність подружжя, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, виховання дитини, втрату почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин з листопада 2014р. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені близько півроку тому і з цього часу більше не відновлювалися, позивач від позову не відмовився, а відповідачка погодилася на розірвання шлюбу та строку на примирення надавати не просила, то суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, її відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. При визначені причини припинення шлюбних стосунків, судом прийнято до уваги заперечення відповідачки, проте з огляду на те, що нею не надано суду жодного доказу, який би свідчив про застосування позивачем до неї фізичної сили, то суд критично відноситься до причини припинення шлюбних стосунків, вказаних відповідачкою. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, не дивлячись на те, що позовні вимоги задоволено, проте враховуючи, що позивач в своїй позовній заяві від 12.02.2015р. просив розподілити судові витрати порівну, то суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача 121 грн. 80коп., що становить половину від сплаченого позивачем при подачі позову судового збору в розмірі 243грн.60коп. (а.с. № 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved