Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

10.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/0097/82/163386, відповідно до умов якого відповідачка [PERSON] отримала кредит на споживчці цілі під заставу нерухомості у розмірі 30 600 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,45% річних. (а.с.95-102, 118-131). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 10.09.2008 року між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір №014/07-197/041, посвідчений нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори Полянських В.В. (а.с.6-10). Відповідно до п.1.1 іпотечного договору № 014/07-197/041 від 10.09.2008 року, предметом договору іпотеки - належний відповідачці на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 456 кв.м., на якій розташований вказаний будинок та на момент укладання договору іпотеки належав Краматорській міській раді, рішення про приватизацію земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося. Вартість предмету іпотеки становить 96 650,00 грн. Відповідно до п.7.3 договору іпотеки № 014/07-197/041 від 10.09.2008 року, сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися: - за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаруса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеним в п.п.7.5 цього договору; та інші способи, передбачені законодавством України на момент здійснення стягнення. Згідно п.7.5 Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися у позасудовому порядку шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Такий продаж проводиться з врахуванням особливостей, встановлених статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29.11.2011 року у справі №2-4380/2011 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Донецької обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] було стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №014/0097/82/163386 від 10.09.2008 року у сумі 35415,93 грн. 17 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/21, відповідно до п.2.1 останнім за плату передано ПАТ «Вектор Банк» право вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржників на дату підписання договору, зазначені в додатку, що є його невід`ємною частиною (а.с.12-20). Як вбачається із витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги № 114/21 від 17 червня 2016 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало ПАТ «Вектор Банк» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 014/0097/82/163386 із загальною сумою заборгованості у валюті договору в розмірі 556 360,68 грн., у тому числі сума заборгованості за основною сумою боргу по кредиту - 23563,29 грн., сума заборгованості за відсотками - 27740,65 грн., сума пені - 505056,74 грн. (а.с.21). 17.06.2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 014/0097/82/163386, який укладений із [PERSON] на загальну суму заборгованості у валюті договору в розмірі 556 360,68 грн. перейшло до позивача по справі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 22 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за іпотечним договором № 014/07-197/041 від 10.09.2008р. перейшло до ПАТ «Вектор Банк». Предмет іпотеки - будинок [ADDRESS] (а.с.23-26). 22.06.2016 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Вектор Банк» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до Статті 1 якого останнім за плату передано позивачу по справі права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржника на дату підписання договору, зазначені в додатку № 1, що є його невід`ємною частиною (а.с.27-29). З додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 22 червня 2016 року вбачається, що ПАТ «Вектор Банк» передало ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» право вимоги, зокрема, і за договором іпотеки, предметом якого є належний [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). Згідно інформації від 09.08.2019р.з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 10.09.2008р. проведена державна реєстрація договору іпотеки від 10.09.2008р.; боржник - [PERSON] , іпотекодержатель - ТОВ « ФК «Довіра та гарантія», предмет іпотеки - будинок [ADDRESS] (а.с.11). ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» сплатило обумовлену п.3.1 договору відступлення права вимоги № 265/ФК-16 від 17 червня 2016 року суму в розмірі 5858000, що підтверджується копіями платіжних доручень від 20 липня 2016 року та від 21 червня 2016 року (а.с.22). Згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №12-117гс18, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ч.4 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 закону). Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя статті 35 цього закону). Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 закону. За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону). За приписами статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: -загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; -опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; -заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); -спосіб реалізації предмета іпотеки; -пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, зазначений позивачем у розмірі 556360,68 грн., що складається із суми заборгованості по кредиту - 23563,29 грн., заборгованість за відсотками 27 740,65 грн., пеня - 505056,74 грн. Проте цей розмір кредитної заборгованості позивачем не доведений. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого представником позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», станом на 22.06.2016 року сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №014/0097/82/163386 від 10.09.2008 року складає 229047,56 грн., у тому числі заборгованість за кредитом - 23563,29 грн., заборгованість за відсотками - 27740,65 грн., пеня - 177 743,62 грн. Пеня розрахована за період з 10.07.2015 року по 22.06.2016 року (а.с.116-117). Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, виходить з того, що відповідачем не спростовано зазначений розрахунок в частині заборгованості за кредитом та за процентами за користування ним. Проте посилання позивача щодо наявності у відповідача заборгованості за пенею, яка нарахована з 10 липня 2015 року, є необґрунтованими, оскільки позивачем не враховані положення Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -VІІ). Відповідно до ст.2 Закону № 1669-VІІ на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 -VП цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053». Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є м.Краматорськ Донецької області. Місто Краматорськ Донецької області відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. А отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, нарахованої за період з 10.07.2015 року по 22.06.2016 року в загальному розмірі 177 743,62 грн. є необґрунтованими. Таким чином, сума заборгованості, яка підтверджена у судовому засіданні складає 51303,94 грн., у тому числі - 23563,29 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 27740,65 грн - заборгованість за відсотками. Саме цей розмір кредитної заборгованості та його складових і має бути зазначений у судовому рішенні. Крім того, позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0097/82/163386 від 10.09.2008р. у розмірі 556 360,68 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 456 кв.м. та розташований на ній цілий житловий будинок з підвалом, загальною площею 74,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, згідно іпотечного договору № 014/07-197/041 від 10.09.2008 року, предметом вказаного договору є: цілий житловий будинок з підвалом, загальною площею 74,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.1996 року. Щодо земельної ділянки в договорі зазначено наступне. Земельна ділянка площею 456 кв.м., на якій розташований будинок [ADDRESS] , є власністю Краматорської міської Ради, рішення про її приватизацію уповноваженим органом не приймалося. Протягом 6 місяців з моменту укладення договору відповідачу [PERSON] слід було отримати Державний акт на право власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідних органах. Протягом місяця з дня отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку надати іпотекодержателю цей акт та укласти додаткову угоду про внесення змін до цього договору. Нотаріусом роз`яснено, що іпотекодавець зобов`язаний після отримання державного акту на право власності на земельну ділянку зареєструвати обтяження на земельну ділянку у встановленому законом порядку. Однак, матеріали справи містять лише інформацію щодо реєстрації іпотеки за об`єктом нерухомого майна - будинку [ADDRESS] . Згідно ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В порушення вказаних вимог, суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів щодо належного оформлення предмету іпотеки - земельної ділянки площею 456 кв.м., на якій розташований будинок [ADDRESS] , а саме, що вказана земельна ділянка є власністю відповідача [PERSON] та відповідну реєстрацію обтяження земельної ділянки у вигляді іпотеки. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині звернення стягнення на земельну ділянку площею 456 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Щодо вимог про передачу предмету іпотеки в управління позивачу на підставі ст.34 Закону України «Про іпотеку» суд зазначає наступне. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач посилається на те, що використання предмету іпотеки для отримання відповідних доходів позивач вбачає в передачі нерухомого майна в платне користування іншим особам, що не суперечить положенням ст.34 Закону України «Про іпотеку». Але, відповідно до змісту вказаної норми Закону України «Про іпотеку» передбачено, що передача іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є лише додатковим механізмом, спрямованим на задоволення вимог кредитора, при цьому така норма Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Отже, для застосування вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» мають настати дві обов`язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання). Позивач на наявність указаних обставин у позовні заяві не посилається. Доказів того, що житловий будинок використовується відповідачкою не за призначенням та вчиняються дії, спрямовані на завдання шкоди будинку, позивачем не надано. Отже, позивачем не наведено належних та допустимих доказів необхідності передачі іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період до його реалізації. Оскільки передача іпотечного майна в управління не є безумовною, в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, та підставою передачі такого майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону України, а позивач не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення статті 34 Закону України «Про іпотеку», тому підстав для задоволення позову в частині передачі предмета іпотеки в управління іпотекодержателя немає. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з підвалом, загальною площею 74,8 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0097/82/163386 від 10.09.2008 року у розмірі 51303,94 грн., з яких заборгованість за кредитом складає 23563,29 грн., заборгованість за відсотками - 27740,65 грн. Окрім того, суд вважає за необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб`єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 43 - 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, серед яких є м. Краматорськ. Тому, у звязку із тим, що об`єкт нерухомості - житловий будинок, що є предметом іпотеки знаходиться в населеному пункті, на території якого здійснюється антитерористична операція, рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на період дії цієї норми. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати - судовий збір в розмірі 1921 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial