Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

11.02.2016р. [PERSON] звернулась в Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська з позовом до Приватного нотаріуса ДМНО [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» (третя особа Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ), в якому просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 6725 від 19.11.2015р. вчинений Приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] про стягнення грошових коштів у сумі 31 413 грн.67коп. з [PERSON], які є її боргом за кредитним договором, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк» (а.с № 3 4). 24.05.2016р. представник позивачки - [PERSON] (довіреність від 04.02.2016р. а.с. № 38) уточнив правове обгрунтування позовних вимог, у відповідності до якого зазначив, що спірний виконавчий напис має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки його було вчинено з порушенням\~ Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, банком не було підтверджено безспірності заявленої заборгованості позивача у розмірі 31 413 грн.67коп., яку ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути на свою користь та з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років (а.с. № 134 135). Представник позивачки [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні 08.06.2016р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити згідно уточненого обгрунтування від 24.05.2016р. та доказів, наявних в матеріалах справи. Представник Приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] - [PERSON] (довіреність від 06.02.2016р. а.с № 133) в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що виконавчий напис було вчинено на підставі наданих банком документів, які підтверджували безспірність заборгованості та у суворій відповідності до вимог закону. Також вважав, що банк мав право на визначення заборгованості за період з 31.10.2007р. по 31.10.2015р. та не пропустив строки позовної давності. Окрім того, зазначив, що приватний нотаріус є неналежним відповідачем по даній категорії справ. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON] (довіреність від 18.02.2016р. а.с. № 139) в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в позові. В обґрунтування заперечень посилався на те, що банком не було пропущено строки позовної давності з огляду на те, що кредитний договір, укладений між позивачкою та банком на сьогоднішній день не виконаний належним чином та продовжує діяти, оскільки не розірваний, не змінений та не припинений. Тому право вимоги на стягнення заборгованості у сумі 31 413 грн.67коп. виникло у банку лише 19.11.2015р., а отже твердження позивачки стосовно пропуску 3-річного строку з моменту настання права вимоги щодо погашення заборгованості є необгрунтованим. Крім того, представник банку посилався на те, що нотаріусом було вчинено виконавчий напис з дотриманням «Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» Третя особа - Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи судом був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України. В матеріалах справи є клопотання представника Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON], в якому заявник просить суд розглянути справу за відсутності представника виконавчої служби та винести рішення на розсуд суду (а.с.№ 26). Ухвалою суду від 20.04.2016р. (без виходу до нарадчої кімнати вирішено розглядати справу за відсутністю представника Жовтневого ВДВС ДМУЮ (а.с. № 111 зв., процесуальна дія № 15). Суд, вивчивши матеріали справи, вислухав представників сторін, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 31.10.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання заяви, та видано кредитну картку з лімітом у розмірі 7000 грн. зі щомісячною сплатою процентів за користування грошовими коштами (а.с. № 17). 10.11.2015р. банк надіслав на адресу позивачки письмову вимогу про погашення заборгованості станом на 31.10.2015р. в розмірі 30 213 грн.67коп. (а.с. № 22), а 19.11.2015р. звернувся до Приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] із заявою про вчинення виконавчого напису (а.с. № 126). Цього ж дня, 19.11.2015р. Приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] було вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів в розмірі 29 713 грн.67коп. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 31.10.2007р. Заборгованість складається з: заборгованості за кредитом 6789,13 грн.; заборгованості по відсоткам в розмірі 17884,37 грн.; пені та комісії у розмірі 3625,23 грн. та штрафу 1414,94 грн. Крім того, з позивачки було також стягнуто витрати, повязані з вчиненням виконавчого напису в розмірі 1\~700 грн. (а.с. № 126). В даному виконавчому написі приватним нотаріусом зазначено, що стягнення проводиться за 8 років з 31.10.2007р. по 31.10.2015р. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом МЮУ від 03.03.2004р. № 20/5, передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ. Як вбачається з наданих нотаріусом документів, виконавчий напис було вчинено на підставі наступних документів: заяви б/н від 31.10.2007р. про надання кредитного ліміту в розмірі 7\~000 грн., розрахунку заборгованості станом на 31.10.2015р., досудової вимоги з підтвердженням про її надіслання (а.с. № 22). Відповідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Як вбачається з виконавчого напису та письмових пояснень представника відповідача та нотаріуса, строк за який провадиться стягнення становить 8 років, а саме з 31.10.2007р. по 31.10.2015р. Як вбачається з розрахунку, остаточно позивачка припинила погашати заборгованість з жовтня 2009р., проте й до цього позивачка мала прострочку по платежах з 2007р. по 2009р. Верховний Суд України у своїй постанові від 19.03.2014р. №6-20цс14 виклав правову позицію, згідно якої позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Таким чином, наприклад, не пізніше листопада 2010р. банк повинен був звернутися з вимогами щодо стягнення заборгованості, яка виникла в листопаді 2007р. Це ж стосується інших періодів несплати заборгованості до 31.10.2012р. Відповідно до ч. 2 ст.88 Закону України «Про нотаріат», якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Так, з розрахунку банку не вбачається, за який період було нараховано штраф, як фіксовану частину, так і відсоток від суми заборгованості, а тому суд виходить з того, що заборгованість по штрафу, як зазначено у виконавчому написі, нарахована в тому числі за період з 31.10.2007р. по 31.10.2015р., не дивлячись на те, що для даної вимоги відповідно вимог ст. 258 ЦК України взагалі встановлено строк позовної давності в один рік. Що стосується підстав позову, зазначених представником позивачки 24.05.2016р., як відсутність інформації про вручення позивачці письмової вимоги про наявність заборгованості, то суд оцінює ці твердження критично виходячи з того, що відповідно до ч. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999р. «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» подання нотаріусу таких документів для вчинення виконавчого напису не передбачено. Інші підстави, такі як наявність у виконавчому написі відшкодування витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису в розмірі 1700грн., що не передбачено законом, неналежне оформлення розрахунку заборгованості, не ознайомлення зі змістом Умов та правил надання банківських послу, який представник відповідача надав до матеріалів справи, не підписання цих умов та інше, суд також оцінює критично, оскільки всі ці обставини для вчинення нотаріального напису не мають суттєвого значення, а можуть бути лише підставою для визнання договору недійсним, його розірвання, тощо. Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими посилання позивачки та її представника, що надані банком документи для вчинення виконавчого напису не підтверджують безспірність заборгованості, а тому суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати виконавчий напис Приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] від 19.11.2015р., зареєстрований в реєстрі за № 6725 таким, що не підлягає виконанню. Проте, суд не погоджується з позицією [PERSON] та її представника про залучення Приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] у якості співвідповідача по справі. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» № 2 від 31.01.1992р., справи щодо оспорювання виконавчого напису нотаріуса розглядаються в позовному провадженні, позивачем в якому є боржник, а відповідачем кредитор. Така ж правова позиція закріплена в п. 6 Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 07.02.2014р., в якому зазначено, що відповідно до п. 16 Постанови ВССУ № 3, спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, права та інтереси яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За викладеного, нотаріус, яким був вчинений виконавчий напис, залучається до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Однак, саме позивач визначає особу, до якої звертає через суд свої матеріально-правові вимоги та вказує на відповідача, як на порушника своїх прав. За даною категорією справ, державні або приватні нотаріуси не є належними відповідачами, а отже позовні вимоги [PERSON] до Приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не підлягають задоволенню. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог позивачки в частині її вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк», суд вважає за можливе стягнути саме з цього відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору при подачі прозову в розмірі 551 грн. 21 коп., що підтверджується квитанцією (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial