Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

12.07.2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, він є власником зазначеної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 19.02.2004 року, виданого заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником Головного управління Голиця М., на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 18.02.2004 року № 285-С/КІ. З 20.04.2006 в квартирі зареєстрований відповідач, який є його - позивача сином, та проживав у ній до 2010 році. Після одруження 27.04.2010 відповідач почав проживати разом з дружиною за іншою адресою, повністю виїхав зі спірної квартири, забравши всі свої речі, тобто більше двох років не проживає у спірній квартирі, не здійснює плату за житлово-комунальні, його особисті речі в квартирі відсутні. Таким чином, реєстрація відповідача у спірній квартирі завдає йому - позивачу перешкоди у повній мірі розпоряджатися своїм майном, а тому з наведених підстав просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, усунувши таким чином йому перешкоди у користуванні майном. В судове засідання позивач не з'явився, від його представника надійшла до суду заява, в якій останній просить проводити розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не з'явивсь, звернувсь до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позову. При таких обставинах суд знаходить за можливе розглянути справу за відсутності сторін. 18.10.2018 фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира № [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 19.02.2004, виданим Заступником голови Київської міської державної адміністрації - Начальником Головного управління Голицею М., на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 285-С/КІ від 18.02.2004. В даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], що вбачається з копії паспорта останнього. Як зазначив у позові позивач, та фактично своєю заявою підтвердив відповідач, останній протягом тривалого часу, а саме з 2010 року, у спірній квартирі не проживає, не сплачує плату за житлово-комунальні послуги, його особисті речі в квартирі відсутні. З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 25.06.2018, складеного комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації ([ADDRESS]) протягом двох років. Таким чином, дослідивши всі докази по справі в їх сукупності, суд встановив, що відповідач з 2010 року не проживає в спірній квартирі, не цікавиться нею, не несе витрат по її утриманню, по оплаті комунальних послуг, ніяких його речей в спірній квартирі немає. Поважних причин, через які відповідач був відсутній понад шість місяців в спірній квартирі судом не встановлено. У відповідності до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР. Статті 12, 13 ЦК України у частинах 1, 2 передбачають, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до частини п'ятої статті 9 ЖК Української РСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 150 ЖК Української РСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім'ї наймача, відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про те, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, не сплачує кошти за житлово-комунальні послуги, його особисті речі в квартирі відсутні і відповідач своєю заявою визнав дані обставини, а тому вважається таким, що втратив право користування жилим приміщенням - [ADDRESS], в зв`язку з чим позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні судові витрати на оплату судового збору у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved