Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

11 січня 2021 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Виробничого підрозділу\~«Локомотивне депо\~Основа» Регіональної\~філії «Південна\~залізниця» Акціонерного\~товариства «Українська\~залізниця» (далі\~ВП «ЛД\~Основа»)про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.01.2021 позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 01.02.2021 у встановлений судом строк [PERSON] подав уточнену позовну заяву, згідно якої просив визнати незаконним його звільнення за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), поновити його на роботі у ВП «ЛД Основа» на посаді машиніста крану 6 розряду та стягнути з ВП «ЛД Основа» на його користь моральну шкоду в сумі 50\~000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що 27.11.2018 він був прийнятий на роботу у ВП «ЛД Основа» на посаду машиніста крану. 04 травня він був відсторонений від роботи у зв`язку із закінченням строку дії періодичного медичного огляду. 23.09.2019 начальник ВП «ЛД Основа» [PERSON] , зловживаючи своїми посадовими обов`язками, зібрав профком, на засіданні якого було прийнято рішення № 119, та в результаті чого його було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Довідки про належні суми при звільненні, відповідачем надані не були. Вважає, що його звільнення відбулося з грубим порушенням, оскільки на засідання профкому він запрошений не був, розрахунок в день звільнення не був проведений, з наказом про звільнення його не ознайомили. У зв`язку з незаконним звільненням, він був позбавлений єдиного джерела доходу та зазнав моральних страждань. Моральну шкоду оцінив у 50\~000 грн. Також позивачем до позовної заяви було додане клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. В обґрунтування клопотання зазначив, що 02.12.2020 йому видали трудову книжку. Він звернувся до відділу кадрів ВП «ЛД Основа» щоб отримати виписку з журналу обліку трудових книжок для звернення до суду. Проте, протягом 15 днів виписку йому не надали. У зв`язку з цим він не зміг вчасно підготувати позовну заяву. Ухвалою від 02.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25.02.2021 відповідач подав засобами поштового зв`язку відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що [PERSON] пропустив місячний строк звернення до суду з даним позовом, оскільки наказ про своє звільнення [PERSON] отримав 29.01.2020, про що свідчить його підпис на рекомендованому повідомленні про вручення. Крім того, [PERSON] вже звертався до Фрунзенського районного суду м. Харкова з аналогічним позовом. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.02.2020 позов [PERSON] було залишено без руху та у подальшому, ухвалою від 24.02.2020, повернуто позивачеві. Також відповідач зазначив, що [PERSON] 04.05.2019 повинен був проходити періодичний медичний огляд, проте з 01.05.2019 він перестав виходити на роботу. Згідно відповідей з медичних установ, позивач медичний огляд не проходив. 23.08.2019 до профспілкового комітету було направлено подання на надання згоди на звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин. [PERSON] двічі повідомлявся про проведення засідання профкомітету, проте на його засідання не з`явився. 23.09.2019 профспілковий комітет надав згоду на звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин. На підставі викладеного, вважають, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства. В частині заперечень проти позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди відповідач зазначив, що [PERSON] не наведено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, не наведено які додаткові зусилля були прикладені позивачем, необхідні для відновлення попереднього стану, глибини душевних страждань. 01.03.2021 позивач подав засобами поштового зв`язку відповідь на відзив у якому зазначив, що у квітні 2019 року ним було отримано направлення для проходження періодичного медичного огляду в термін до 04.05.2019. У зв`язку із закінченням терміну дії попереднього висновку медичного обстеження, його з 04.05.2019 було відсторонено від роботи. Відповідач повинен був організувати та профінансувати медичні огляди. Він проходив медичний огляд і звертався до НДІ гігієни праці та професійних захворювань Харківського медичного університету. Однак для проходження медичного огляду необхідно було фінансування. Відповідач відмовив йому у фінансуванні медичного огляду. У відповідь на це він звернувся до відділу кадрів ВП «ЛД Основа» з вимогою про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте отримав відмову. Після цього на нього почався тиск, щоб він написав заяву про звільнення за власним бажанням. 01.08.2019, у зв`язку з неодноразовим тиском з боку ВП «ЛД Основа», він вимушений був покинути територію України. Відтак він не міг захищати свої інтереси. До суду він звернувся після отримання трудової книжки, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України. 25.02.2021 відповідач подав засобами поштового зв`язку заперечення в яких зазначив, що позивачем не було надано до адміністрації ніяких медичних висновків про проходження ним медичного огляду. В структурі АТ «Укразалізниця» є медичні заклади в яких можливе проходження обов`язкових медичних оглядів, у зв`язку з чим, твердження позивача про нездійснення фінансування витрат на медичні огляди є хибним. Твердження позивача про тиск на нього є безпідставним, оскільки він був відсутній на роботі. Будь-яких поважних причин відсутності на роботі позивач не навів та доказів не надав. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Також підтвердив, що копію наказу про звільнення ним було отримано в лютому 2020 року. Він звертався до Фрунзенського районного суду м. Харкова з аналогічним позовом, проте у зв`язку з відсутністю коштів не зміг сплатити судовий збір, і позовна заява була йому повернута. Крім того пояснив, що з серпня по грудень 2019 року він виїжджав до Литви, у тому числі на заробітки. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON] з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Частиною 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що згідно наказу (розпорядження) № 420/ос від 26.11.2018 [PERSON] був прийнятий на роботу до ВП «ЛД Основа» на посаду машиніста крана (на залізничному ходу) 6 розряду (а.с. 60). 04.04.2019 інструктором кранових бригад [PERSON] було видано [PERSON] направлення на періодичний медичний огляд, що підтверджується копією пояснювальної записки старшого інспектора з кадрів ВП «ЛД Основа» [PERSON] та [PERSON] від 18.06.2019 на адресу начальника ВП «ЛД Основа», а також не оспорювалося позивачем в судовому засіданні. Термін проходження медогляду 04.05.2019 (а.с. 62). Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON] , він періодичний медичний огляд не пройшов, у зв`язку з тим, що роботодавець відмовився його профінансувати. Представник відповідача в судовому засіданні проти даних доводів позивача заперечив та зазначив, що всі працівники ВП «ЛД Основа» проходять медичні огляди безкоштовно, оскільки в системі АТ «Українська залізниця» є медичні установи уповноважені проводити такі медичні огляди. З 01.05.2019 [PERSON] був відсутній на робочому місці, що підтверджується рапортами інструктора кранових бригад [PERSON] на адресу начальника ВП «ЛД Основа» та актами, складеними за участю інших працівників ВП «ЛД Основа» (а.с. 67-74). 23.08.2019 в.о. начальника ВП «ЛД Основа» звернувся до голови первинної профспілкової організації ВП «ЛД Основа» з поданням про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин, згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 79). [PERSON] двічі запрошувався на засідання профспілкового комітету ВП «ЛД Основа», проте не з`явився на його засідання (а.с. 80-86). Рішенням профспілкового комітету ВП «ЛД Основа» від 23.09.2019 (протокол № 119) надано згоду на звільнення [PERSON] з посади машиніста крану ВП «ЛД Основа» (а.с. 88-89). Згідно наказу (розпорядження) начальника ВП «ЛД Основа» № 284/ос від 24.09.2019 [PERSON] було звільнено з роботи на посаді машиніста крану (на залізничному ходу) 6 розряду ВП «ЛД Основа» з 30.04.2019, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 54). 24.09.2019 [PERSON] направлено лист за підписом начальника ВП «ЛД Основа» про необхідність з`явитися до відділу кадрів ВП «ЛД Основа» для отримання трудової книжки, а також листом повідомлено про його звільнення (а.с 90). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228,233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі№ 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц (провадження № 61-256св17) зроблено висновок, що «у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами». Таким чином, статтею 233 КЗпП України передбачено два альтернативні випадки обчислення початку перебігу місячного строку звернення до суду у справах про звільнення: або з дня вручення копії наказу про звільнення; або з дня видачі трудової книжки. Позивач [PERSON] у клопотанні про поновлення строку звернення до суду зазначає, що трудову книжку йому було видано лише 02.12.2020. Разом з цим, як було встановлено в судовому засіданні, копію наказу про звільнення [PERSON] отримав 29.01.2020, що підтверджується його підписом на рекомендованому повідомленні про вручення (а.с. 55). Відтак саме з цієї дати обчислюється початку перебігу місячного строку звернення до суду. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 11.01.2021. В судовому засіданні позивач не повідомив про жодну поважну причину пропуску строку звернення до суду з даним позовом саме з 29.01.2020. Натомість судом встановлено, що [PERSON] на початку лютого 2020 року звертався до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до ВП «ЛД Основа» про поновлення на роботі, який було залишено без руху та в подальшому повернуто позивачеві. Дані обставини [PERSON] визнав та пояснив, що його позов було повернуто через те, що він не зміг сплатити судовий збір, у зв`язку з відсутністю коштів. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Доводи позивача щодо неможливості сплати судового збору у зв`язку з відсутністю доходів є безпідставними, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] був звільнений від сплати судового збору у справі про поновлення на роботі. Доводи позивача про те, що він був відсутній на території України, а відтак не мав можливості захищати свої права, суд також вважає безпідставними, оскільки, як пояснив сам позивач, в Україну він повернувся у грудні 2019 року, а перебіг місячного строку звернення до суду почав обчислюватися з 29.01.2020. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі GrafescoloS. R. L. V. Moldova (№ 36157/08, § 22, 23) зазначив, що відмова національного суду обґрунтувати причини відхилення заперечення стосовно спливу строку позовної давності (строк звернення до суду) призводить до порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до ВП «ЛД Основа» у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Вирішуючи позов [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке. Згідно ч.\~1\~ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. З огляду\~на залишення\~без задоволення\~вимоги позивача\~про поновлення\~на роботі,\~позовна вимога\~про стягнення\~моральної шкоди\~також не\~підлягає задоволенню.\~Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed