Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

10 грудня 2012 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора, Управління міського майна Маріупольської міської ради, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обгрунтування позову зазначив, що з 16 червня 1973 року він знаходився у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу у нього з дружиною народилося дві доньки - [PERSON] (нині [PERSON]) та [PERSON] (нині [PERSON]). На підставі свідоцтва на право власності на житло від 02.12.1993 року, йому, дружині та донькам належить по 1/4 частки у праві власності на квартиру №26, яка розташована у місті Маріуполь, по вул.Азовстальська, буд.158в (надалі спірна квартира). 08 грудня 2004 року, його дружина - [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] була відкрита спадщина на 1/4 частку у праві власності спірної квартири. [PERSON] разом із сімєю переїхали мешкати у спірну квартиру лише після смерті [PERSON] Вважав, що йому, як єдиній особі, яка проживала разом із померлою однією сімєю та не подавала відмови від прийняття спадщини, мало перейти у власність спадкове майно, а саме 1/4 частки у праві власності на спірну квартиру, оскільки інші особи, які мали право на прийняття спадщини, але не проживали разом із померлою заяв про прийняття спадщини не подавали. Вважаючи, що він став єдиною особою яка прийняла спадщину, він звернувся до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку у праві власності на спірну квартиру. Проте, нотаріусом йому було розяснено, що відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючі документи на нерухомість яка є обєктом спадкування, а також витяг з Реєстру прав власності. Вказував, що оригінали даних документів зберігалися у [PERSON], яка через незрозумілі йому мотиви, відмовилася надати йому ці документи, чим унеможливила здійснення відповідних нотаріальних дій. З метою вирішення даної проблеми, Четверта маріупольська державна нотаріальна контора направила запит №2426/02-14 від 17.10.2012 року на адресу Управління міського майна Маріупольської міської ради, про можливість видачі дублікату правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Однак, відповідно до відповіді Управління міського майна Маріупольської міської ради №07-4/3667 від 23.10.2012 року, повторна видача правовстановлюючих документів є неможливою. Видача дублікату можлива лише за умови особистої заяви усіх співвласників майна та подання відповідних документів. Відповідачка [PERSON] відмовляється від подання такої заяви. Враховуючи відповідь Управління міського майна Маріупольської міської ради, нотаріус Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо отримання свідоцтва про право на спадщину. Зазначав, що неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину унеможливлює подальше оформлення права власності на спадкове майно. Посилаючись, зокрема на ст.ст.1220, 1268-1270 ЦК України, просив суд визнати за ним в порядку спадкування право власності на 1/4 частину квартиру №26, загальною площею 56,9 кв.м., яка розташована у будинку №158в по вул. Азовстальська в місті Маріуполь. 12 квітня 2013 року [PERSON] також звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON], [PERSON] третя особа: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обгрунтування позову зазначила, що 8 грудня 2004 року померла її мати - [PERSON] Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/4 частки у праві власності спірної квартири. Ця квартира згідно свідоцтва про право власності на житло належить її батьку - [PERSON], її сестрі [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]), їй - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]), та їх померлої матері [PERSON] в рівних частках по 1/4 частки у кожного. Ще за життя матері, між нею та родичами була досягнута домовленість про те, що вона буде проживати в спірній квартирі зі своєю сімєю, а батькові вона надасть для проживання квартиру, де раніше проживала зі своєю родиною. Буквально перед смертю матері, вона вселилася в спірну квартиру та стала в ній проживати, постійно доглядаючи за матірю. Після смерті матері, незабаром батько пішов жити до іншої родини і до теперішнього часу питання про спадщину не стояло. Вона же вважала, що прийняла спадщину по закону разом з батьком і з заявою до нотаріальної контори не зверталася. Посилаючись, зокрема на ст.1268 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спадщини після смерті її матері [PERSON], якій належало на праві власності 1/4 частина спірної квартири. 15 квітня 2013 року, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області, вищевказані цивільні справи обєднані в одне провадження. 22 травня 2013 року, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області, в обєднаній цивільній справі між сторонами затверджено мирову угоду. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12 січня 2016 року, ухвала Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22 травня 2013 року про затвердження мирової угоди скасована, а питання щодо вирішення заяви про затвердження мирової угоди передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 25 січня 2016 року цивільна справа після апеляційного розгляду прийнята до провадження Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя Донецької області. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, але за участю його представника [PERSON] Проти затвердження мирової угоди заперечував, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] не визнав. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти затвердження мирової угоди заперечувала. Також зазначила, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі, оскільки батько проживав з матірю на момент смерті однією родиною. Вона та її сестра [PERSON] з матірю на момент смерті не проживали та заяв про прийняття спадщини не подавали. Позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі та просила в їх задоволенні відмовити. Від Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся. Через перейменування Управління міського майна Маріупольської міської ради в Департамент міського майна Маріупольської міської ради, судом проведена відповідна заміна найменування третьої особи. В подальшому, судом за клопотанням представника Департаменту міського майна Маріупольської міської ради [PERSON], що діє на підставі довіреності, та за згодою сторін, Департамент міського майна Маріупольської міської ради було виключено з числа третіх осіб по цивільній справі. В судовому засіданні, представник [PERSON] адвокат [PERSON], що діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги свого довірителя та просила їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Крім того, суду пояснила, що на момент смерті матері була зареєстрована та проживала [INFO], де знаходилися її особисті речі. До спірної квартири переїхала проживати за згодою свого батька одразу після смерті матері, у вечорі, щоб підтримати батька. Конкретний період проживання у спірній квартирі з батьком не обговорювали. Про те, що постійно залишиться проживати у спірній квартирі на той момент не думала. Близько через місяць між батьком та нею була домовленість, що вона залишиться проживати у спірній квартирі, а після його смерті, вона з сестрою поділять спірну квартиру. Свої побутові речі почала перевозити до спірної квартири також десь через місяць після смерті матері. До нотаріуса вона не зверталася, оскільки була молода та батько з сестрою сказали, що вони самі розберуться, а їй нікуди заяви подавати не треба. Тривалий час проживає у спірній квартирі та несе витрати по її утриманню, батько участі не приймав, оскільки жив в іншій родині. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, а також пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.12.1993 року, квартира №26, загальною площею 56,9 кв.м. у будинку №158в по вул.Азовстальській у м.Маріуполі належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] (нині прізвище [PERSON]), [PERSON] (нині прізвище [PERSON]) /т.1 а.с.6/. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7685803 від 05.07.2005 року, власниками квартира [ADDRESS] з часткою у праві власності в розмірі по 1/4 відповідно є [PERSON], [PERSON], [PERSON] (нині прізвище [PERSON]), [PERSON] (нині прізвище [PERSON]) /т.1 а.с.9/. 08 грудня 2004 року, [PERSON] померла, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м.Маріуполя Донецької області зроблено актовий запис №1765 від 09.12.2004 року та видане відповідне свідоцтво про смерть /т.1 а.с.7/. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Доказів того, що [PERSON] склала заповіт щодо свого майна, у т.ч. спірної квартири, суду не надано. Таким чином, суд робить висновок, що спадкування майна після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Стаття 1258 ЦК України передбачає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З матеріалів справи вбачається, що до спадкоємців першої черги відносяться: [PERSON] чоловік померлої /т.1 а.с.5, 8/; [PERSON] донька померлої /т.1 а.с.12, 14/; [PERSON] донька померлої /т.2 а.с.8, 9/. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, ч.3 цієї статті передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частина 1 ст.61 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, і проти цього сторони не заперечували, що на момент смерті [PERSON], [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з померлою однією сімєю у спірній квартири /т.1 а.с.5, 13, 58/. Доказів того, що [PERSON] протягом шести місяців після смерті [PERSON] заявив про відмову від спадщини, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] після смерті [PERSON] прийняв спадщину у вигляді 1/4 частки у права власності спірної квартири. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Стаття 1272 ЦК України передбачає, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно відповіді Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори від 15.03.2013 року, із заявою про прийняття спадщину після померлої [PERSON], 02.10.2012 року звернувся лише позивач [PERSON] В судовому засіданні, судом відповідно до пояснень відповідача [PERSON] встановлено, що остання на час смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. В цій квартирі знаходилися її особисті речі. До спірної квартири вона переїхала проживати за згодою свого батька одразу після смерті матері. Конкретний період проживання у спірній квартирі з батьком на момент переїзду вона не обговорювала, та про те, що постійно залишиться проживати у спірній квартирі на той момент не думала. Крім того, в судовому засіданні, [PERSON] просила суд в частини часу проживання у спірній квартирі, враховувати її особисті пояснення, а позицію викладену у позовній заяві до уваги не брати. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини, а отже станом 12.05.2016 року є такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] У звязку з цим, правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. При цьому, суд не приймає до уваги твердження [PERSON] про те, що вона не зверталася до нотаріуса із відповідною заявою, так як була молода та батько з сестрою сказали, що вони самі розберуться, а їй нікуди заяви подавати не треба, оскільки на момент смерті [PERSON], [PERSON] виповнилося 23 роки та вона вже перебувала у зареєстрованому шлюбі, тобто була повнолітньою, дієздатною особою. При цьому, доказів того, що існували будь-які домовленості щодо подальшої долі спірної квартири між [PERSON] та [PERSON], та остання вчиняла будь-які дії щодо прийняття спадщину відповідно до ст.1272 ЦК України, суду не надано, а відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З постанови державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори від 23.11.2012 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину у праві власності на спірну квартиру, оскільки спадкоємцем не надано відповідних правоустановчих документів на спірну квартиру /т.1 а.с.11/. Відповідно до листа Управління міського майна Маріупольської міської ради від 23.10.2012 року, видача дублікату правоустановчого документу на спірну квартиру можлива, зокрема при наявності особистої заяви всіх співвласників майна /т.1 а.с.10/. В той же час, з огляду на існування цивільного спору між [PERSON] та [PERSON] з приводу спірної квартири, суд приходить до висновку, що захист цивільного права [PERSON], окрім як в судовому порядку є неможливим. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Згідно зі ст.396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з того, що позивач звернувся в установленому порядку до нотаріуса для прийняття спадщини, але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину саме через відсутність правоустановчого документу на спірну квартиру, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими, а його право на спадкування підлягає захисту шляхом визнання за ним відповідного права власності на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було сплачено судовий збір в сумі 214,60 грн. Отже, виходячи з вимог пропорційності, з відповідачів підлягає стягненню вказана сума судового збору в дольовому порядку або по 107,30 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved