Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

10.09.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати йоготаким, що втратив право користуватися житловим приміщенням в належній їй квартирі [ADDRESS] (далі - Квартира), та зобов'язатиНовоград-Волинський районний сектор УДМС України в Житомирській області (далі - реєстраційний сектор) зняти відповідача з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить Квартира, в якій також зареєстрований відповідач, однак з 2004 року не проживає і добровільно не бажає знятися з реєстрації, чим порушує її права та перешкоджає вільному розпорядженню майном. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надіслала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові. В минулому судовому засіданні від 14.12.2015 року позивач пояснювала, що відповідач не є членом її сім'ї, вона з ним не знайома і ніколи його не бачила. В Квартирі він був зареєстрований за згодою попереднього власника. Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений належним чином, зокрема судові повістки направлялись за останнім відомим його місцем реєстрації, однак про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2015 року позивачу на праві власності належить Квартира. З 11.08.2004 року в квартирі[ADDRESS] зареєстрований відповідач. Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради № 337 від 24.09.2008 року квартири № 1 і № 2 в житловому будинку [ADDRESS] були об'єднані в одну квартиру та присвоєно номер квартирі - 2. Таким чином, слід вважати, що відповідач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] З моменту реєстрації в Квартирі відповідачв ній не проживає, що підтверджується актом депутата міської ради від 13.08.2015 року. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність»). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Припинення права власності особи на житло припиняє його право на користування цим житлом. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Квартира належить позивачу, [PERSON] - відповідач по справі, не є членом сім'ї позивача та більше 10 років в Квартирі не проживає, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Вимога про зобов'язання реєстраційного сектору зняти відповідача з реєстрації є передчасною, оскільки відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації протягом семи днів на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відтак, в задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Outcome: partial