Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

11 липня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, мотивуючи вимоги тим, що відповідач належним чином не бере участі в матеріальному утриманні їх сумісних дітей: сина - [PERSON] та дочки [PERSON], чим порушує їх права на достатній рівень життя. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені вимоги, в обґрунтування яких пояснила, що з 18 листопада 2002 року перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного проживання вони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку - [PERSON], [INFO]. З липня 2012 року вони з [PERSON] припинили шлюбні стосунки, відповідач виїхав до Російської Федерації. З цього часу вони з відповідачем проживають на території різних держав, між собою не спілкуються, мають окремий бюджет та не ведуть сумісне господарство. Діти проживають разом з нею, знаходяться на її повному утриманні, відповідач у добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. Домовленості з відповідачем про спосіб виконання його обов'язку по матеріальному забезпеченню дітей не досягнуто. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Відповідач [PERSON], допитаний за судовим дорученням відповідно до умов Мінської Конвенції «Про правову допомогу і правові відношення по цивільним, сімейним та кримінальним справам» від 22 січня 1993 року Касторенським районним судом Курської області, позов про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей у зазначеному позивачкою розмірі визнав повністю та повідомив про можливість розгляду справи за його відсутності. Крім того, відповідач повідомив, що він офіційно не працевлаштований, фізично здоровий, аліментів нікому не виплачує, на його утриманні не перебувають непрацездатні члени родини. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( ст. 11 ЦПК України ), установив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18 листопада 2002 року у Макіївському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 1421. Від спільного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], та дочку - [PERSON], [INFO], які проживають разом з матір*ю і повністю знаходяться на її утриманні. З липня 2012 року сімейні стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинені і з цього ж часу сторони проживають на території різних держав, не ведуть сумісне господарство та мають окремий бюджет. Батько дітей - [PERSON] проживає окремо від неповнолітніх дітей і на їх утримання у добровільному порядку не надає матеріальну допомогу. Відповідач [PERSON] офіційно не працює, він здоровий, на утриманні інших дітей або непрацездатних батьків не має. Наведені факти та обставини визнані сторонами під час розгляду справи, вони підтверджені наявними у справі документами, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по втримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплена в ч. 2 ст. 51 Конституції України й ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі ( ст. 181 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] офіційно не працює, він фізично здоровий, на його утриманні інші неповнолітні діти й непрацездатні члени родини (утриманці) не перебувають. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання неповнолітніх дітей судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дітей не досягнуто. Оцінивши надані по справі докази, суд дійшов до висновку, що [PERSON] належним чином не виконує у відношенні своїх неповнолітніх дітей передбачені сімейним законодавством батьківські обов'язки з їх утримання, чим порушує право дітей на достатній рівень життя, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує вищенаведені обставини, майновий і сімейний стан відповідача та визначає аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], у відсотковому співвідношенні - у розмірі однієї третьої частини від заробітку (доходу) їх батька - [PERSON]. Відповідно до статей 81, 88 ЦПК України, оскільки позивачка звільнена від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць згідно із положеннями статті 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved