Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

10.10.2019 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовує позовні вимоги тим, що він є власником зазначеної квартири. Відповідач зареєстрована у цій квартирі, однак фактично не проживає у ній понад рік. Реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди у сплаті житлово-комунальних послуг, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, тому порушує його права як власника. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з`явилась, до суду від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечувала. Ухвалою судді від 23.10.2019 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. 02.12.2019 від відповідача надійшли письмові пояснення у яких зазначила, що твердження позивача відносно того, що вона без поважних причин понад один рік відсутня за місцем реєстрації не відповідає дійсності, оскільки перебуваючи у шлюбі із позивачем вона зазнавала від нього фізичні та моральні страждання, на її адресу були погрози, позивач унеможливив проживання в квартирі, що змусило її переїхати до найманої квартири (а.с.28-29). Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги позицію відповідача, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідач [PERSON] колишня дружина позивача [PERSON] З 03.02.2007 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 22 квітня 2019 року, що набрало законної сили 24.05.2019 року (а.с. 11-12). Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 1996 року, копією договору дарування від 18.01.2002 року (а.с. 6,7). Згідно копії довідки про склад сім`ї від 01.10.2019 року №3445 та відповіді виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області від 18.10.2019, наданої на запит суду, відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с. 8, 15). Під час шлюбу відповідач [PERSON] разом з дитиною виїхала із спірної квартири, що підтверджується актом обстеження від 11 вересня 2018 року, складеного депутатом Балаклійської міської ради Супрун О .Л. , з якого вбачається, що відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] , 2009 року народження, не зареєстровані, але фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідками [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 10). З наведеного вбачається, що [PERSON] остаточно припинила проживати у спірній квартирі з вересня 2018 року. Зазначене також підтверджується актом обстеження від 17 вересня 2019 року, складеного депутатом Балаклійської міської ради Лебідь А.П., яким встановлено, що відповідач [PERSON] зі слів позивача [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON] не проживає за адресою в [ADDRESS] . (а.с. 9) Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як зазначила відповідач [PERSON] , вона виїхала з квартири вимушено через застосування позивачем до неї насильства. На підтвердження своїх доводів надала письмові свідчення свідка [PERSON] , у яких зазначено, що 03.08.2019 по обіді в під`їзді остання почула крики сварки [PERSON] та [PERSON] , який погрожував силою виставити [PERSON] за двері (а.с.38). Разом з тим суд вважає доводи відповідача [PERSON] , а також надані докази, зокрема письмові пояснення свідка [PERSON] , неспроможними для підтвердження поважності причин непроживання у спірній квартирі більше року виходячи з наступного. Так, стверджуючи те, що [PERSON] чинив дії, які перешкоджали [PERSON] та їх дитині проживати у спірній квартирі і мали ознаки насильства, зокрема психологічного, відповідач не надала належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України на підтвердження таких обставин. [PERSON] жодного разу не був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім`ї) або іншої відповідальності за подібні дії у період спільного проживання з [PERSON] .. Відносно [PERSON] жодного разу не був складений протокол про адміністративне правопорушення за вчинення насильства в сім`ї. [PERSON] у період спільного проживання не зверталась до правоохоронних та/або інших органів з приводу того, що позивачем чиняться перешкоди у проживанні в спірній квартирі із зазначених нею підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї», який діяв до 07.01.2018, насильство в сім`ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї по відношенню до іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю. Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. З письмових пояснень відповідача та копії рішення Балаклійського районного суду від 22.042019р., суд дійшов висновку про те, що між сторонами мали місце непорозуміння, через відсутність почуттів любові та взаємоповаги, що і зумовило переїзд [PERSON] разом з дитиною в орендоване житло з власної ініціативи, у зв`язку з небажанням проживати спільно з колишнім чоловіком і без будь якого примусу тощо. Доказів протиправної поведінки позивача [PERSON] , що стало поважною причиною для переїзду та непроживання відповідача з дитиною у спірній квартирі в період з вересня 2018 по час розгляду даної справи суду не надано. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позову є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved