Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

11 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом, предметом якого є: стягнення з відповідача 21 000 гривень в рахунок погашення основного боргу за договором позики та стягнення неустойки в сумі 840 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що 28 січня 2019 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг 21 000 грн на строк до 31 березня 2019 року, в підтвердження чого надав розписку. Оскільки до теперішнього часу зобов`язання за договором не виконані, позивач змушений звернутися до суду (а.с. 2-5). В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином (а.с. 60, 65, 67). Позивач подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, проти заочного розгляду не заперечував (а.с. 69). 22 жовтня 2019 року суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку, визначеному статтею 281 ЦПУ України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28 січня 2019 року між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з другого боку, був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав у борг 21 000 гривень на строк до 31 березня 2019 року. В підтвердження зазначеного факту до матеріалів справи долучено копію договору позики №28/01/19-5 від 28 січня 2019 року та розписку (а.с. 7, 70). Пунктом 1 Договору визначено, що позика є безпроцентною, а пунктом 10 передбачено, що за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує неустойку в розмірі 1 % за кожний календарний день існування простроченої заборгованості від загальної суми заборгованості (а.с. 7). З матеріалів справи вбачається, що наданий позивачем розрахунок неустойки за Договором позики в сумі 840 грн відповідає формулі, передбаченій умовами Договору (а.с. 6). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з наступного. Статтею 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Згідно з положеннями ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав - надав суду оригінал розписки (а.с. 70) на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, а також того факту, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, суд стягує на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 768 грн 40 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved