Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

11 червня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2011 року без номеру у розмірі 135214,45 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказував, що 24 вересня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір кредиту шляхом підписання заяви-анкети та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» з оформленням пластикової кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» при умові погашення всієї заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Відповідно до укладеного договору позивач надав відповідачу кредитний ліміт, який в подальшому був збільшений до 7200,00 грн. Однак позичальник не виконала умови кредитного договору в частині вчасного повернення кредиту, комісії та відсотків за користування ним, в зв`язку з чим за нею виникла зазначена заборгованість, яку позивач просив стягнути в повному розмірі. Позивач у судове засідання свого представника не направив, надіслав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просив справу розглядати справу за відсутності представника, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання 30 вересня 2020 року не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. 30 вересня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю, а у випадку задоволення позовних вимог відмовити у стягнені процентів у повному обсязі або зменшити суму стягнутих процентів згідно принципів розумності, виваженості та справедливості. Крім цього, відповідач просить застосувати наслідки порушення строку звернення до суду. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складення повного рішення судом відкладено до 02 жовтня 2020 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до частини 1 статті 1049, частини 1 статті 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. До того ж, частини 2 статті 1050 цього ж передбачено, що в разі порушення позичальником строків виконання зобов`язань банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та погашення позичальником заборгованості за кредитом. Виходячи з вимог статей 526 та 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (частини 2 статті 1067 ЦК України). Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник уважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів\~справи вбачається,\~що 24\~вересня 2011\~року відповідач підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «КБ «Приватбанк» та з фінансовими умовами надання банком кредиту «Універсальна,\~55\~днів пільгового\~періоду». Вона ознайомилась з даним договором до його укладання і погодилась з його умовами. Згідно з укладеним таким чином договором та згідно розрахунку заборгованості відповідач отримала\~кредитну карту на час оформлення якої за користування кредитом повинна була сплачувати відсотки (процентну ставку) за базовою ставкою 30,00 % на рік на залишок заборгованості. З наданого Банком розрахунку заборгованості відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань, перераховувала платежі на погашення кредитної заборгованості несвоєчасно, у зв`язку з чим утворилась загальна заборгованість по кредиту в сумі 135214,45 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 7009,31 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 24 вересня 2011 року по 30 жовтня 2018 року в сумі 128205,14 грн. З наданого розрахунку вбачається, що з 01 вересня 2014 року банком було збільшено процентну ставку з 30,00% до 34,80% річних, а 01 квітня 2015 року до 43,20 % річних. Із розрахунку заборгованості слідує, що кредитний ліміт було збільшено банком, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг з яким відповідач погодилась та ознайомилась. Разом з тим, відповідно до положень статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до кредитного договору відповідач погодилась на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку, однак, як убачається з матеріалів справи, про підвищення відсоткової ставки банком позичальнику не повідомлялось. Отже, з огляду на приписи частини третьої статті 1056-1 ЦК України таке підвищення відсоткової ставки є нікчемним. На підставі викладеного проценти за користування кредитом повинні були нараховуватися банком за період з 24 вересня 2011 року по 30 жовтня 2018 року виходячи з 30,00 % річних. Враховуючи викладене, суд не може прийняти як належні докази, надані банком розрахунки заборгованості за користування кредитом у в частині розрахунку боргу по відсоткам. В дійсності, розмір заборгованості по відсоткам у відповідача перед банком за період з 24 вересня 2011 року 30 жовтня 2018 року становить 9804,97 грн, з яких: з 24 вересня 2011 року по 31 серпня 2014 року, згідно розрахунку загальний залишок заборгованості по відсоткам, становить 2521,13 грн; за період з 01 вересня 2014 року по 29 січня 2018 року включно: 5675,62 грн + 1333,69 грн х 30% : 360 х 974 дні = 5689,22 грн; за період з 31 січня 2018 року по 30 жовтня 2018 року: 7009,31 грн х 30,00% : 360 дні х 273 дні = 1594,62 грн. Розрахунок проведено за формулою: Зт х 30% : 360 х Дн ( де: Зт заборгованість за тілом, 30% процентна ставка за рік, 360 календарні дні згідно пункту 5.5 розділу ІІ Умов та Правил, Дн кількість днів). На підставі викладеного, суд уважає, що позивачем доведена кредитна заборгованість відповідача в загальній сумі 16814,28 грн з огляду на наступне. В дійсності, розмір заборгованості по процентам у відповідача перед банком за період з 24 вересня 2011 року, яка утворилась станом на 31 березня 2020 року (заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 24 вересня 2011 року по 31 жовтня 2018 року) становить 9804,97 грн, а заборгованість за кредитом становить 7009,31 грн. За такого, суд уважає, що позивачем доведена кредитна заборгованість відповідача станом в загальній сумі 16814,28 грн, яка складається: заборгованості за\~кредитом у\~сумі \~7009,31 грн; заборгованості\~по відсоткам\~за користування\~кредитом за період з 24 вересня 2011 року по 31 жовтня 2018 року в сумі 9804,97 грн. Дана заборгованість підлягає стягненню з відповідача відповідно до положень статей 526, 549, 550, 611, 1054 ЦК України. Щодо застосування строків позовної давності суд установив таке. Згідно приписів частини 1 статті 261\~ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулася до суду з позовом. Тобто, для застосування строку позовної давності необхідно встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами. За нормами статей 256, 257\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-2469цс16 дійшов наступного правового висновку. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14). Як установлено в судовому засіданні, про що зазначено вище, позивач правомірно звернувся до суду з указаним позовом та вимоги позивача є частково доведеними. Обставини, які зазначені відповідачем [PERSON] , що свідчать про порушення позивачем строків позовної давності жодними належними та допустимими доказами не підтверджені, а підстави, що зазначені нею є надуманими. Так, правовідносини між сторонами виникли 24 вересня 2011 року, а останній платіж по зобов`язанню був здійснений відповідачем 01 лютого 2019 року. Позивач звернувся з указаним позовом 11 червня 2020 року, тобто у межах строків звернення до суду. Ураховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а також\~з урахуванням\~роз`яснень,\~що містяться\~у пункті\~36\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних та\~кримінальних справ\~від 17\~жовтня 2014\~року №10, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним при поданні позову пропорційно задоволеним вимогам в сумі 261,28 грн (12,43 % від суми сплаченого судового збору).

Outcome: partial