Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

11 березня 2018 року до суду надійшла вказана позовна заява. Позивачка в позовних вимогах просить: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 33% від усіх видів заробітку відповідача щомісячно з дня ухвалення рішення суду до досягнення дітьми повноліття; розірвати шлюб, укладений між сторонами 12.08.2005 року про що зроблено відповідний запис за №1958. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що від шлюбу у сторін народилися діти. Позивач не проживає разом з відповідачем, спільного господарства не ведуть, діти проживають разом з позивачкою і знаходяться на її матеріальному забезпеченні, а відповідач не надає матеріальну допомогу на їх утримання. Також позивач зазначає, що спільне життя між сторонами не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини. Як зазначає позивач, основною причиною розпаду сім`ї є різниця характерів, відсутність між ними взаєморозуміння та довіри. Протягом останніх років сімейне життя між сторонами почало втрачати сенс і поступово, як наслідок, почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та зобов`язань одного перед іншим. А тому збереження шлюбу в подальшому не можливе та суперечитиме інтересам позивача, як зазначено в заяві. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач заявлені вимоги визнав та просив їх задовольнити. Так як відповідач визнає позов, суд з врахуванням положень частини 3 статті 200 ЦПК України на місці ухвалив про ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12 серпня 2005 року, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що зроблено актовий запис №1958. Під час шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як зазначається в свідоцтві про народження дітей, батьками зазначені - [PERSON] - батько та [PERSON] - мати. Як встановлено в судовому засіданні, сторони не ведуть спільне господарство та не підтримують сімейно-шлюбні стосунки. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 СК України. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи що позивач бажає розірвати шлюб, а подальше його збереження буде суперечити її інтересам, суд вважає неможливим подальше збереження сім`ї і приймає рішення про розірвання шлюбу. Крім того, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Стаття 183 СК України визначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1). Так, відповідач не надав суду доказів, що він сплачував аліменти на утримання дітей, водночаспозивач зазначила в позовній заяві, що відповідач не приймає участь в утриманні дітей та не надає кошти, тому суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття в примусовому порядку. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що діти знаходяться на утриманні позивачки, стан здоров`я дітей (суду не було надано доказів, що діти перебувають на обліку та потребують постійного лікування). Судом встановлено, що відповідач є працездатним та має можливість працювати та отримувати дохід, враховуючи засади розумності та справедливості, бажання позивача стягнути аліменти в частині від доходу відповідача, відповідач не заперечував проти визначеного позивачем розміру аліментів, а тому суд визначає аліменти в розмірі 1/3 частини доходів відповідача, щомісячно починаючи з дня звернення до суду з позовом до досягнення дітьми повноліття. Крім того, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. Враховуючи положення ст. 430 ЦПК України, суд вважає за доцільне допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved