Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

11 січня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про встановлення батьківства та усунення перешкод у спілкуванні із дитиною, посилаючись на наступні обставини. У 2015 - 2016 рр. [PERSON] (Позивач) та [PERSON] (Відповідач) проживали разом та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу. [INFO] у Сторін народилася донька - [PERSON]. При цьому, внаслідок різних поглядів на побут Сторони вирішили проживати окремо. Однак Відповідач відмовила Позивачу у реєстрації народження дитини на підставі спільної заяви, у зв'язку із чим запис про батька дитини вчинено Відповідачем згідно приписів ст. 135 СК України. Запис здійснено Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. У той же час, Позивач бажає приймати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, вільно з нею спілкуватися, бути батьком для неї. У відповідності до ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. На підтвердження факту батьківства необхідно здійснити експертне дослідження, а тому разом із позовом суду надається клопотання про призначення судово-генетичної експертизи. У відповідності до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 р. № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства). Тому з метою захисту своїх прав, Позивач вважає за необхідне просити суд визнати його батьком [PERSON] [INFO], звернувшись із позовом до її матері, зобов'язавши Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області змінити відповідні зміни та видати нове свідоцтво про народження. Окрім того, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). У відповідності до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця ного проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч. 1,2 ст. 159 СК України). Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У той же час, Відповідач нівелювала усі права Позивача щодо спільної дитини та фактично позбавила дитину свого батька. Тому просив суд визнати [PERSON] [INFO], уродженця міста Миколаєва, громадянина України, батьком [PERSON], [INFO], уродженки міста Біла Церква, громадянки України, зобов'язавши Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області внести відповідні зміни в актовий запис про народження [PERSON], [INFO], уродженки міста Біла Церква, громадянки України, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, а саме - прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», по-батькові з «[PERSON]» на «[PERSON]», в графі «батько» вказати - [PERSON], [INFO], уродженець міста Миколаєва, громадянин України та видати нове свідоцтво про народження дитини з урахуванням вказаних змін та становити можливість спілкування за наступним графіком: щонайменше 4 години у кожен день народження дитини [PERSON] [INFO] без участі матері [PERSON], тобто щороку [INFO] до досягнення повноліття; щотижня у суботу або неділю з 10 до 18 години без участі матері [PERSON], але не рідше 4 разів на місяць; у літній період відпочинок на протязі щонайменше 14 днів без участі матері [PERSON] ( а. с. 3-5 том 1). Зазначена цивільна справа перебувала у провадженні судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Цуранова А.Ю. ( а. с. 21 том 1). Розпорядженням за № 1 від 09 січня 2019 року було проведено перерозподіл зазначеної цивільної справи у зв'язку із закінченням повноважень в межах 5-ти річного терміну головуючого судді по даній справі ( а. с. 151 том 1 ). Ухвалою судді від 14.01.2019 року було постановлено прийняти до провадження цивільну справу за позовом вищезазначену цивільну справу та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 153-154 том 1). 11 лютого 2019 року судом було отримано відзив на позову заяву, в якому відповідач [PERSON] просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи наступним. Так, зокрема, посилання [PERSON] на факт спільного проживання протягом 2015-2016 років є безпідставними. Підтвердити дане твердження неможливо, оскільки наведене є брехнею. Доказів щодо ведення спільного господарства надати також неможливо, так їх не існує. З такою ж позовною заявою до суду могла б звернутись будь-яка інша особа, позаяк зазначене у позові є тільки словами позивача, не підтвердженими жодними доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Позивач ні до органів опіки та піклування, ні до суду з відповідними заявами не звертався по теперішній час, а тому твердження, що існують будь-які перешкоди вводять суд в оману. Просить суд звернути увагу на те, що у позовній заяві [PERSON] неодноразово наголошує на тому що вона перешкоджає йому бачитися з дитиною, проте не зазначає у чому перешкоди проявляються. Позовні вимоги в частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною є безпідставними та передчасними, оскільки відсутні будь-які підстави вважати Позивача біологічним батьком [PERSON]. Цілком вірогідно, що факт батьківства використовується як помста за неможливість на вимогу повернути усю суму за раз, які Позивач їй позичив, знаючи, що вона перебуває при надії. Факт повернення нею коштів підтверджуються розписками. Також, доводжу до відома суду, що в шлюбних відносинах Відповідач з Позивачем перебувала жодного дня, спільно як сім'ями не проживали. Даний факт можуть підтвердити свідки. З вересня 2015 року з Позивачем вони працювали в одному політичному проекті. Де він постійно протягом вересня перебував у м. Чернігів, а вона у м. Новгород-Сіверський. В останньому вона проживала сама у готелі Посвирда, вул. К. Маркса, 3. З 2010 року по кінець 2015 рік Відповідач перебувала у стосунках з іншим чоловіком, [PERSON], що виключає повністю факт можливого спільного господарства ( а. с. 179-182 том 1 ). Ухвалою суду від 19 лютого 2019 року по даній справі судом призначалася судово-медична експертиза ( а. с. 196-197 том 1 ). Ухвалою суду від 26 березня 2019 року було задоволено клопотання експерта та внесені уточнення в ухвалі від 19.02.2019 року ( а. с. 205-207 том 1). Ухвалою суду від 22.05.2019 року відновлено провадження в даній справі ( а. с. 220-221 том 1). Ухвалою суду від 09 липня 2019 року постановлено закрити підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті ( а. с. 249-250 том 1 ). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив позов задовольнити в повному обсязі. Наголосив на тому, що справа триває значний час на розгляді і за час перебування неодноразово по даній справі призначалася судово-медична експертиза щодо визначення батьківства, однак відповідач ухиляється від її проведення, фактично визнає батьківство. Зазначена правова позиція з цього приводу викладена і в постанові ВС/КЦС від 16.05.2018 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити позивача в задоволенні вимог в повному обсязі. Третя особа Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання представника свого не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлена. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON], матір'ю якої є [PERSON]. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження згідно з частиною першою статті 135 СК України для призначення допомоги, актовий запис від 09 червня 2016 року № 839 про народження [PERSON], [INFO], вчинено Білоцерківським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Київській області, відомості про батька дитини записані за вказівкою матері згідно з частиною першою статті 135 СК України. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з вимогами про встановлення батьківства наголошує, що у 2015 - 2016 роках він та відповідач [PERSON] проживали разом та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу, де [INFO] у них народилася донька - [PERSON], внаслідок різних поглядів на побут сторони вирішили проживати окремо, де відповідач відмовила позивачу у реєстрації народження дитини на підставі спільної заяви, у зв'язку із чим запис про батька дитини вчинено відповідачем згідно приписів ст. 135 СК України. Оскільки, позивач бажає приймати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, вільно з нею спілкуватися, бути батьком для неї просить суд визнати батьківство. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. За відсутності такої заяви, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України (частини 1, 2 статті 128 СК України). У відповідності до ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова) роз'яснив судам, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Відповідно до пункту 8 Постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини пункту 1 частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності тиках умов, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. З матеріалів справи вбачається, що по вказаній справі неодноразово призначалася судово-медична експертиза та перед експертами на вирішення було поставлено питання: «Чи може [PERSON], [INFO] бути батьком [PERSON], [INFO] та з якою вірогідністю?» Однак, з висновку експерта від 24.07.2018 року вбачається, що [PERSON] прибула до Київського НДЕКЦ та відмовилася надавати біологічні зразки ( а. с. 122-123 том 1 ). В подальшому, повідомленням про неможливість проведення експертизи від 20.12.2018 року ( а. с. 149-150 том 1 ) та від 06.05.2019 року ( а. с. 216-217 том 1 ) зазначено, що [PERSON] та дитина [PERSON], [INFO] для відбору порівняльних біологічних зразків до Київського НДЕКЦ МВС України не з'явилися. Отже, відповідач свідомо ухиляється від проведення зазначеної експертизи. З вказаних повідомлень вбачається, що позивач [PERSON], [INFO] для відбору порівняльних зразків з'являвся. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежності від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні. В своїй постанові від 16.05.2018 року ВС/КЦС зазначив, що ухилення від проведення генетичної експертизи для суду є підставою для встановлення факту батьківства (ВС/КЦС № 760/3977/15-ц від 16.05.2018). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, суд приходить до переконання, що своїми діями щодо ухилення від проведення експертизи, відповідач фактично визнає батьківство позивача. Інших належних та допустимих доказів з боку відповідача в спростування доводів позивача до суду не було надано. До того ж, в судовому засіданні встановлено та не спростовано самим відповідачем, що остання та позивач знайомі. Також, підтверджено з боку відповідача, що вони разом з позивачем з вересня 2015 року працювали в одному політичному проекті та остання отримувала у позивача грошові кошти у борг. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Крім того, посилання відповідача на той факт, що позивач ніколи не бачив дитину та не спілкувався з нею, спростовуються наявними в матеріалах справи документами, а саме: фотографії дитини, фотографіями УЗД, проведеного 10.12.2015 року ( а. с. 85-88 том 1 ). З приводу вказаних документів з боку відповідача не надходило до суду жодного спростування та доказів в зворотному, а також заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що гуртуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання батьківства є такими, що підлягають до задоволення. Частиною 1,2,3 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Пунктом 1.1 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року за № 96/5 передбачено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. Пунктами 2.13, 2.13.1 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5», встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. В пункті 2.16.7 Правил зазначається, що на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Зі змісту п. 2.8 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства Юстиції України № 96/5 від 12.01.2011року слідує, що внесення змін до актового запису про народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану України після вирішення судом питання щодо виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька. Отже, з урахуванням того, що судом в частині визнання батьківства вимоги позивача задоволенні, то і вимоги позивача в частині внесення змін в актовий запис про народження [PERSON] є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом внесенні змін. В частині позовних вимог позивача щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд приходить до наступного. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). У відповідності до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця ного проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч. 1,2 ст. 159 СК України). Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Звертаючись до суду за захистом свого права в частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, позивач наголошує на тому, що відповідач нівелювала усі права позивача та перешкоджає батьку у спілкуванні з дитиною. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. З боку позивача не було надано жодного належного та допустимого доказу щодо перешкод з боку відповідача у спілкуванні з дитиною. Також, не знайшло свого підтвердження і в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи. До того ж, суд вважає, що такі вимоги позивача є передчасними. Тому, позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки в судовому засіданні представник позивача просив суд понесені позивачем витрати залишити за останнім, суд вважає за можливим віднести за рахунок позивача понесенні останнім судові витрати при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial