Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

11.04.2012 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач 1), [PERSON] (надалі - відповідачка 2), [PERSON] (надалі - відповідач 3), [PERSON] (надалі - відповідач 4), [PERSON] (надалі - відповідачка 5) про стягнення заборгованості та виселення, у якому, з урахування уточнення позову та змін підстав і предмету позову, просить суд: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 11.11.2008 р.в сумі 1 225 389,45 грн., з яких: 414 446,50 грн. - основна заборгованість; 707 626,55 грн. - інфляційні втрати; 103 316,40 грн. - три проценти річних, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 11.11.2008 р., а саме:квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну на підставі висновку експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової оціночно - будівельної експертизи № 13673/16-42 від 05.01.2017 р. у розмірі 1 485 978,00 грн.; виселити з квартири [ADDRESS] , зареєстрованих у ній [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.11.2008 року між [PERSON] та ним, було укладено договір позики, відповідно до якого позивач позичив [PERSON] 300 000,00 грн., які станом на дату укладення договору за курсом НБУ становили 51 903,11 доларів США. Факт одержання грошових коштів підтверджується розпискою від 23.10.2008 р. власноруч написаною позичальником у момент передачі коштів. При цьому, з метою забезпечення виконання [PERSON] , зобов`язань за вищевказаним договором, 11.11.2008 року сторони уклали Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець О.М., зареєстрованого в реєстрі за №115. Згідно умов якого [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS] , що належить іпотекодавцеві на праві власності. Враховуючи викладене та посилаючись на те, що позичальник свої зобов`язання по договором позики не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 1 225 389,45 грн. Ухвалою від 28.05.2012 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Ухвалою від 10.06.2016 року в даній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. В судовому засіданні судом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус КМНО Семенець О.М., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про тлумачення змісту договору позики, визнання договорів позики та іпотеки недійсними, скасування заборони відчуження квартири, а також зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус КМНО Семенець О.М., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договорів недійсними. Ухвалою від 11.01.2018 р. розгляд справи вирішено продовжити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 17.04.2018 року та 20.04.2018 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову та просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] .. Ухвалою від 12.09.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 15.01.2019 року на адресу суду надійшли пояснення [PERSON] щодо позовної заяви [PERSON] , в яких останній виклав свої заперечення, стосовно уточнень до позовної заяви. 19.12.2019 року в судовому засіданні після дослідження доказів у справі, представник позивача подав клопотання про розрахунок судових витрат, у зв`язку з чим учасники права просили суд оголосити перерву для дослідження вказаного клопотання та надання свої заперечень, суд протокольною ухвалою ухвалив оголосити перерву та надати строк для ознайомлення. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, крім того, 08.12.2020 р. на адресу суду надійшла письмова заява представника [PERSON] про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте ухвалою від 09.12.2020 року її було залишено без розгляду, оскільки вона була подана з порушенням визначеного законом процесуального строку. Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази зібрані в справі, суд вважає, що вимоги за первісним підлягають задоволенню частково, а вимоги за зустрічними позовними заявами не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 11.11.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого позивач позичив [PERSON] 300 000,00 грн., які станом на дату укладення договору за курсом НБУ становили 51 903,11 доларів США. Факт одержання грошових коштів підтверджується розпискою від 23.10.2008 р. власноруч написаною позичальником у момент передачі коштів, оригінал якої було досліджено судом 12.12.2016 року. При цьому, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором позики, 11.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець О.М., зареєстрованого в реєстрі за №115 (надалі - Договір іпотеки), згідно умов якого [PERSON] передав в іпотеку цілу квартиру [ADDRESS] , що належить йому на праві особистої власності на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. 29.12.2005 року зареєстровано за № 2121. Право власності іпотекодавця зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 27.01.2006 року під реєстровим № 1564. Разом з тим, свою зустрічну позовну заяву [PERSON] , обґрунтовує тим, що він укладав договір позики від 11.11.2008 року та договір іпотеки від 11.11.2008 року під впливом обману [PERSON] , оскільки останній надав йому грошові кошти для розпорядження ними в його ж інтересах. Разом з тим, вважає, що суд повинен розтлумачити з якого часу був укладений договір позики, оскільки наявні два правочинна, а саме один договір укладений шляхом написання боргової розписки 23.10.2008 року, а інший шляхом підписання договору позики від 11.11.2008 року. Крім того, [PERSON] вважає, що договір позики був укладений з порушенням вимог законодавства України, а як наслідок оспорюваний правочин є недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України. Також [PERSON] вважає, що договір іпотеки від 11.11.2008 року є недійсним, оскільки він не мав необхідного обсягу цивільної - дієздатності для передання в іпотеку спірної квартири, так як вона належала на той час не тільки йому, [PERSON] , а також його цивільній дружині [PERSON] . Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З роз`яснень, які викладені в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З огляду на вищевикладене, будь-який правочин може буди визнаний судом вчиненим під впливом обману лише в тому випадку, якщо інша сторона правочину мала реальний умисел на такі дії. Проте, в даному випадку посилання [PERSON] , що він під впливом обману з боку [PERSON] вчинив оспорюванні правочини, судом до уваги не беруться, оскільки ним не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що [PERSON] мав наметі навмисно ввести його в оману щодо обставин, які мали, на момент вчинення правочину, істотне значення. Крім того, вказаний правочин не може бути, також визнаний недійсним з підстав недосягнення сторонами правочину згоди у всіх істотних умовах договору, оскільки сторони своїми підписами підтвердили, мету укладання договору та досягнення згоди щодо предмету договору, строку виконання, правам та обов`язкам сторін, а також щодо інших істотних умов. При цьому з твердженням [PERSON] про те, що він фактично уклав та отримав договір позики 23.10.2008 року, шляхом власноруч написаною боргової розписки, а 11.11.2008 року факту передання коштів не було, а отже договір укладений 23.10.2008 року та 11.11.2008 року є два різних правочини, суд не може погодитись, оскільки боргова розписка написана 23.10.2008 року підтверджує тільки факт передання грошових коштів від [PERSON] до [PERSON] , а договір від 11.11.2008 року встановлює права та обов`язки сторін стосовно вказаних коштів. Крім того, в пункті 7 Договору позики від 11.11.2008 року зазначено, що 300 000, грн. отримані позичальником - [PERSON] до укладення цього договору, що підтверджується розпискою від 23.10.2008 року. Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.01.2012 року, у справі № 2-12236/11, було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 08.11.1982 року по 30.10.2011 року проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, а тому квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 18.12.2013 року вищевказане рішення, скасовано в частині встановленого строку спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , та ухвалено нове рішення, а саме встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 30.10.211 рік. Також, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва суду м.Києва від 13.03.2017 року, яке набрало законної сили, визнано в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Вказані обставини не потребують доказуванню у відповідності до ч.6 ст. 82 ЦПК України. Отже, з вищевикладеного вбачається, що [PERSON] , хоч і перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , на час укладення договору позики, проте [PERSON] не знав і не міг знати про цей фат, оскільки фактично він був встановлений тільки рішенням суду 18.12.2013 року. З урахуванням викладеного суд вважає, що під час укладення договору позики та іпотеки сторони дотримались вимог цивільного законодавства, а доводи [PERSON] про визнання вказаних правочинів недійсними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд вважає, що зустрічні позовні вимоги про визнання договорів позики та іпотеки недійсними, скасування заборони відчуження квартири, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Крім того, згідно ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України, на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Суб`єктом тлумачення правочину насамперед є його сторона (сторони). В постанові Верховного Суду від 16.10.2019 р. у справі 266/3229/16-ц зазначено, що за змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині. Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки, сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов, а не після його повного виконання сторонами (Вказана правова позиція викладена у постанові від 01.07.2015 року, у справі № 910/24029/13, Верховного Суду України). Отже, з огляду на вищевказане, оскільки судом встановлено, що при укладенідоговору позики від 11.11.2008 року [PERSON] та [PERSON] досягли всіх істотних умов і він відповідає вимогам законодавства України, крім того одна з сторін на виконання його умов передала кошти в позику, а інша сторона ці кошти прийняла, тому суд відмовляє в тлумаченні змісту договору позики від 11.11.2008 року. В свою чергу, [PERSON] обґрунтовує свої вимоги за зустрічним позовом, тим що в договорі позики неправдиво зазначено, що позичальник не перебував у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах, оскільки фактичні шлюбні відносини між нею та [PERSON] , було встановлено рішенням суду. Крім того, рішенням суду від 13.03.2017 року було встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю та Ѕ частин належить [PERSON] . За таких обставин, посилаючись на те, що відсутність згоди [PERSON] на передачу в іпотеку всієї квартири, а відповідно і відсутність повноважень у [PERSON] на укладення такого договору та неузгодженість предмету іпотеки призвело до порушення її прав, крім того, вона вважає, що не повинна солідарно нести відповідальність за зобов`язаннями [PERSON] , внаслідок чого остання звернувся до суду з вимогою про визнання договору позики та іпотеки недійсними. Відповідно до ч.1 ст. 627 та ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до приписів ч.1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно з ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Як вже встановлено судом, 11.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 300 000,00 грн., при цьому в забезпечення виконання останній передав [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка на дату укладення договору належала йому на праві особистої власності на підставі договору купівлі - продажу квартири. Відповідно до п.3,1 Договору іпотеки, [PERSON] гарантує, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки , належить йому особисто на праві власності. В нотаріально посвідченій заяві [PERSON] також зазначено, що він не перебуває в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, а квартира, яка передається в іпотеку є його особистою приватною власністю; відсутні особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності, як на спільне майно, в тому числі і відповідно до статей 65,74 СК України. В свою чергу, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.01.2012 року, яке було змінено Апеляційним судом м.Києва від 18.12.2013 року, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 30.10.211 рік. Крім того, на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва суду м.Києва від 13.03.2017 року було визнано в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири. Таким чином, вищевказані події відбувались після вчинення [PERSON] та [PERSON] договору позики та іпотечного договору, а тому позикодавець/іпотекодержатель не міг знати про встановлені вказаними судами факти, а отже вони не мають правового значення для правовідносин, які склалися між [PERSON] та [PERSON] на підставі оспорюваних договорів. При цьому, [PERSON] не пред`являє солідарні вимоги до колишньої цивільної дружини [PERSON] щодо погашення заборгованості за договором позики від 11.11.2020 року. Отже, на підставі встановлених судом обставин та зазначених норм Закону, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договорів недійсними необхідно відмовити в повному обсязі. З матеріалів справи судом вже було встановлено, що 11.11.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики на суму 300 000,00 грн. Факт одержання грошових коштів підтверджується розпискою від 23.10.2008 р., оригінал якої було досліджено судом 12.12.2016 року та в забезпечення виконання зобов`язання передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. [PERSON] свої зобов`язання за договором позики від 11.11.2008 року виконав в повному обсязі передавши кошти, а [PERSON] в свою чергу порушив умови договору, відповідно до яких зобов`язався повернути ці кошти до 31.12.2009 року. З матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості [PERSON] вбачається, що станом на 23.04.2018 року наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 1 225 389,45 грн., з яких: 414 446,50 грн. - основна заборгованість; 707 626,55 грн. - інфляційні втрати; 103 316,40 грн. - три проценти річних. Судом встановлено, що позивачем було 24.01.2011 року надіслане іпотечне повідомлення по договору позики, через приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Ткачука В.О., яку [PERSON] отримав 29.01.2011 року, а також 15.02.2012 року було вдруге надіслане іпотечне повідомлення по договору позики, через приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б., яку відповідно [PERSON] отримав 20.02.2012 року,. У вказаних повідомленнях було зазначено про порушення позичальником грошового зобов`язань за умовами договору позики, та попереджено, що уразі не сплати заборгованості [PERSON] звернеться з позовом до суду. Однак, вказані іпотечні повідомлення виконані не були. У відповідності до п.5.2 Договору іпотеки, у разі порушення основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання зобов`язання у не менш ніж тридцяти - денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 5.3. Договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем в строк до 31.12.2009 року зобов`язання за основним договором, сторони домовились про те, що звернення стягнення на передане в зобов`язання майно може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку» у тому числі й шляхом вчинення виконавчого напису з покладенням обов`язку оплати нотаріальних дій на іпотекодавця. Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов`язання iпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог iпотекодержателя. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право iпотекодержателя на продаж предмета іпотека будь-якій особі - покупцеві на підставі рішення суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що вимога позивача за первісним позовом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної заборгованості за договором позики є обґрунтованою та відповідає приписам чинного законодавства України. Крім того, відповідно до вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог іншого кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а [PERSON] має право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики від 11.11.2008 року, умови якого позивачем було виконано, при цьому, відповідач взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, при цьому, на даний час Ѕ частини заставного майна належить [PERSON] на праві власності, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості з [PERSON] на користь позивача за договором позики від 11.11.2008 року в сумі 1225389,45 грн., з яких: 414446,50 грн. - основна заборгованість; 707626,55 грн. - інфляційні втрати; 103316,40 грн. - три проценти річних, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 11.11.2008 р., а саме: 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.) Разом з тим, вимога позивача про виселити з квартири [ADDRESS] , зареєстрованих у ній [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є передчасною, оскільки в порядку статті 39 Закону України «Про іпотеку», тільки після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення, іпотекодержатель або новий власник може звернутися з вимогою про звільнення приміщення мешканцями, а тому суд відмовляє в цій частині позовних вимог. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в сумі 29 924,66 грн., з яких: 3 219,00 грн. - судовий збір; 26 695,66 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial