Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

11.02.2019 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності та визнання права власності, в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить суд: визнати її такою, що прийняла спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається з 12/100 частини кв. [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.09.2014 року видане [PERSON] на 24/100 частини кв. [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на 24/100 частини кв. [ADDRESS] за [PERSON] від 02.09.2014 року; скасувати запис про право власності від 02.09.2014 року [PERSON] на 24/100 частини кв. [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності на 8/100 частини кв. [ADDRESS] в порядку спадкування за законом та визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 16/100 частини кв. [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом видане відповідачці [PERSON] з порушенням прав позивача, як спадкоємця за правом представлення, яка була неповнолітньою на час відкриття спадщини та видачі оспорюваного свідоцтва. Позивачка вказує, що постійно проживає у кв . [ADDRESS] та зареєстрована за вказаною адресою з 12.11.1998 року. Станом на 13.01.1985 року, бабуся та дідусь позивачки були розлучені, тому рішенням виконавчого комітету Дарницької районної Ради народних депутатів було змінено договір найму квартири та виділено у користування [PERSON] кімнату площею 8 кв.м., а у користування [PERSON] з сім`єю, було виділено 2 кімнати загальною площею 24,5 кв.м. Позивачка народилась [INFO] . Її мати [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), була донькою [PERSON] та [PERSON] , відповідно позивачка є онукою [PERSON] Мати позивачки померла [INFO] , а позивачка залишилась дитиною-сиротою та до смерті бабусі [PERSON] проживала у спірній квартирі разом з нею, дідусем, своєю сестрою, тіткою і донькою тітки. Позивачка пам`ятає, що всі особи, які проживали у квартирі, вільно користувались усіма кімнатами і ніхто не казав, що одна кімната є приватною власністю дідуся. З дідусем у позивача були добрі стосунки, вона підтримувала та надавала йому допомогу, і з обставин свого життя не могла розуміти, що кімната дідуся є відокремленою частиною квартири та можливо приватною власністю. Після смерті бабусі над позивачем було встановлено опіку та призначено опікуном чоловіка відповідачки [PERSON] - [PERSON] До досягнення повноліття позивача проживала в родині своєї тітки [PERSON] , але залишалась зареєстрованою у спірній квартирі зберігаючи право проживання у цьому житлі. Позивачка вказує, що ні опікун або піклувальник, ні будь-хто інший у її присутності не казав про належність на праві власності майна бабусі або дідуся, вона була повністю усунута від майнових питань. За твердженням позивача, відповідачка [PERSON] постійно нагадувала їй, що після досягнення 18-ти років позивачка має звільнити житло і розпочати самостійне життя. По досягненні повноліття позивачка пішла з житла своєї тітки, однак не змогла вселитись у спірне житло, оскільки там проживала інша тітка позивача, яка вела антигромадський спосіб життя. Вселитись до спірної квартири позивачка змогла лише після народження дитини у лютому 2017 року. Протягом 2017-2018 років позивачка зі своєю сестрою безперешкодно користувались усіма кімнатами спірної квартири, хоча інколи [PERSON] говорила про те, що кімната площею 8 кв.м. належить їй, однак жодних документів не показувала та питання про звільнення кімнати не ставила. Позивачка зазначає, що скептично ставилась до заяв відповідачки, перевірити таку інформацію вона змоги не мала, оскільки доглядала за маленькою дитиною будучи матір`ю-одиначкою. На початку 2019 року відповідачка почала вимагати звільнити спірну кімнату заявляючи, що збирається її продати. Саме тоді відповідачка показала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , однак копії документу не надала. Зі змісту документу позивачка зробила висновок про те, що відповідачка отримала у спадщину кімнату після смерті дідуся, який її виділив та приватизував. Позивачка зазначає, що поскільки її мати померла до смерті дідуся, то позивачка мала право на спадкування за правом представлення після смерті [PERSON] Однак, на думку позивача, відповідачка разом зі своїм чоловіком, який був піклувальником позивачки, свідомо приховали факт наявності іншої спадкоємиці, яка на день відкриття спадщини була неповнолітньою. Вони не повідомили позивачку про наявність спадкового майна та необхідність звернення до нотаріуса. Позивачка вважає, що спірним свідоцтвом порушено її права, а тому воно має бути визнане недійсним. Одночасно з вирішенням питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом слід скасувати і рішення про державну реєстрацію прав на спірну частину квартири. На думку позивача, в питанні скасування рішення про державну реєстрацію прав належним відповідачем є Київська міська державна адміністрація, як виконавчий орган Київської міської ради. Ухвалою суду від 14.02.2019 року позивача звільнено від сплати судового збору, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 14.02.2019 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику. 11.03.2019 року до суду надійшли пояснення третьої особи щодо поданого позову зі змісту яких вбачається, що третя особа просить розглядати справу за відсутності представника та ухвалити рішення у відповідності до діючого законодавства. Ухвалою суду від 14.03.2019 року задоволено клопотання сторони позивача про витребування доказів, витребувано належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи. 14.03.2019 року до суду надійшов відзив відповідача Київської міської державної адміністрації зі змісту якого вбачається, що відповідач просить розглядати справу за відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що поскільки спір існує між двома спадкоємцями, Київська міська рада та її виконавчий орган не є належними відповідачами по справі. При розгляді зазначеної справи інтереси Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації не порушуються та не зачіпаються. 11.04.2019 року до суду надійшов відзив на позову заяву відповідачки [PERSON] . зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог і просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що кімната [PERSON] була приватизована. При приватизації саме відповідачка сплатила всі необхідні платежі та сплатила борги по комунальним платежам по кв . [ADDRESS] . Позивачка переїхала проживати у спірну квартиру будучі вже вагітною. Батько відповідачки [PERSON] помер [INFO] , утриманням свого батька та похованням займалась виключно відповідачка. Спадкоємицею після смерті батька крім відповідачки, була також рідна сестра відповідачки [PERSON] , яка від своєї частки у спадщині відмовилась на користь відповідачки. Після смерті батька відповідачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 02.09.2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, набувши таким чином право власності на 24/100 частини кв. [ADDRESS] . Відповідачка вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки на час подання позивачкою позовної заяви до суду, сплив термін позовної давності, тому відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позову внаслідок спливу терміну позовної давності та враховуючи, що стороною позивача не надано доказів поважності причин пропущення відповідного строку. Крім того, відповідачка зазначає, що її сестра [PERSON] відмовилась від своєї частки у спадщини на її користь, тож вимоги позивача щодо претензії на 12/100 частини спірної квартири є безпідставними, адже за таких умов позивачка могла б претендувати лише на 8/100 частин спірної квартири. До свого відзиву на позовну заяву відповідачка [PERSON] окремо додала заяву про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності. Ухвалою суду від 15.04.2019 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. 10.05.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву відповідачки [PERSON] . зі змісту якого вбачається, що позивачка підтримує свої позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити додатково посилаючись на те, що позовна давність при розгляді даної справи не може бути застосована. Так, позивачка зазначає, що про існування оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом їй стало відомо на початку 2019 року коли відповідачка показала цей документ на підтвердження своїх вимог про необхідність звільнення кімнати, оскільки вона є власницею цієї кімнати. До цього часу позивачка безперешкодно користувалась спірною кімнатою, жодних вимог про звільнення кімнати відповідачка не ставила, а нечасті розмови відповідача про те, що це кімната її, сприймались позивачем як розмови про те, що кожній з трьох сестер має належати по одній кімнаті, адже у цих розмовах відповідачка жодного разу не згадувала, що на цю кімнату існує право приватної власності. Тому, позивачка вважає, що відлік строку позовної давності розпочався з початку 2019 року, коли позивачка дізналась про існування права власності на кімнату та підставу такого права. Позивачка вказує, що відповідачка не допускала думки про те, що позивачка також є спадкоємицею і відповідно не вважала за потрібне інформувати позивача про право власності діда на спірну кімнату та оформлення нею спадщини після смерті діда на своє ім`я. При цьому, як на день смерті діда, так і на день отримання відповідачем оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка була неповнолітньою, залишилась без батьківського піклування та не могла розуміти порядку, підстав та процедур набуття права власності в порядку приватизації та спадкування. Позивачку ніхто не повідомляв про наявність майна, яке вона може отримати у спадок, та які дії необхідно для цього вчинити. Жодних перешкод у користуванні кімнатою ніколи не виникало і з дитинства позивачка вважала спірну кімнату частиною квартири, а не окремим майном. Зміна договору найму відбулась задовго до народження позивачки, а приватизація кімнати була здійснена, коли позивачка була ще дитиною. В силу віку позивачка не могла розуміти, що кімната є відокремленою та стала власністю діда, ніхто позивачці про це не говорив та не забороняв користуватись кімнатою. Із позивачем ніколи не обговорювались майнові питання та питання прав на житло. Протягом 2017-2018 року позивачка безперешкодно користувалась квартирою, а квитанції на сплату житлово-комунальних послуг хоча і містили прізвища бабусі та дідуся, однак не містили жодних відомостей про вид права, на підставі якого здійснювалося користування житлом. 22.05.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] на відповідь позивача зі змісту яких вбачається, що відповідачка не визнає позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а наявні лише голослівні твердження про те, що позивачка дізналась про оформлення спадщини тільки в 2019 році. 19.06.2019 року до суду надійшла заява позивача про зменшення розміру позовних вимог з урахуванням того, що [PERSON] дійсно відмовилась від своєї частки у спадщині після померлого [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] . Ухвалою суду від 19.06.2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні по суті. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній та з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що у спірній квартирі вона жила з народження і їй не було відомо про те, що дід і бабуся розлучені. Після смерті матері позивачки її опікуном став чоловік відповідачки [PERSON] До початку 2019 року позивачці нічого не було відомо про право власності її діда на кімнату в квартирі, ніколи, ніхто їй про це не казав, а на початку 2019 року відповідачка [PERSON] вимагаючи звільнити кімнату показала свідоцтво про право на спадщину за законом, тому позивачка вважає, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки їй не було відомо про наявність права власності на кімнату і про це їй ніхто нічого не казав. Позивачка вказує, що їй не було відомо про розділення квартири та про те, що хтось на себе будь-що оформляв. Навіть опікун, який мав захищати майнові права підопічної нічого позивачці з приводу наявності у дідуся права власності на кімнату не казав. Бабуся позивача померла коли позивачці було 6 років і нічого їй про квартиру не розповідала, дід також про майнові питання ніколи не говорив, так само і мати позивача та її рідні тітки нічого не казали. Тітка позивача [PERSON] нічого їй не казала про те, що оформила спадщину або про те, що позивачка також є спадкоємцем. Лише на початку 2019 року відповідачка [PERSON] показала позивачу документи і позивачка стала розбиратись у ситуації, яка склалась у зв`язку із чим звернулась до адвоката. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та інших заяв сторони позивача по суті справи, просить позов задовольнити і зазначає, що з урахуванням пояснень позивача та встановлених судом обставин її життя, відсутні підстави вважати, що за поданим позовом сплив строк позовної давності, оскільки про наявність у дідуся права власності на кімнату в квартирі, про оформлення відповідачем спадщини та про отримання відповідачем [PERSON] спірного свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу стало відомо на початку 2019 року, коли відповідачка показала це свідоцтво позивачу. Також представник позивача виступила із промовою у дебатах та у письмовій формі надала відповідну промову суду для приєднання до матеріалів справи. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстави викладених у заявах сторони відповідача по суті справи, просить відмовити у задоволенні позовних вимог та додатково пояснила суду, що у її батьків було три сестри, в тому числі і вона. Батьки розірвали шлюб та розділили рахунки по квартирі. Позивачка жила у квартирі і бачила, що по платіжках за комунальні послуги рахунки розділені, тож розуміла, що квартира не є одним цілим майном. Відповідачка стверджує, що позивачу було відомо про здійснення приватизації кімнати. Саме відповідачка сплатила всі борги по квартирі, доглядала свого батька та оплатила здійснення приватизації кімнати, натомість позивачка своїм дідусем не цікавилась. Відповідачка зазначає, що не розуміла того, що позивачка також є спадкоємицею, а нотаріус питала лише про те, чи є ще інші брати та сестри, при цьому позивачці було відомо про те, що відповідачка їздила до нотаріуса. Також відповідачка вказує, що документи на квартиру зберігались у неї і свідоцтво про право на спадщину за законом вона дійсно показала позивачці у січні 2019 року, однак відповідачка наполягає, що про це позивачці було відомо давно. У квитанціях на сплату комунальних послуг прізвища не зазначені, але ж і без цього зрозуміло, що вони окремі і рахунки розділені. Відповідачка зазначає, що коли дідусь помер вона казала позивачу, що йде оформляти спадщину на себе, однак позивачка нічого не слухала, все мимо вух пропускала. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у заявах сторони відповідача по суті справи та додатково пояснив суду, що строк позовної давності для подання відповідного позову сплив і стороною позивача не надано суду жодного доказу на підтвердження поважності причин пропуску строку або про те, що позивачу дійсно не було відомо про наявність оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом або про те, що вона не могла раніше про це дізнатись. Також представник відповідача виступив із промовою у дебатах та у письмовій формі надав відповідну промову суду для приєднання до матеріалів справи. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 142). За життя [PERSON] заповіту не складав, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (а.с. 143). Відповідачка [PERSON] є рідною донькою померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] та копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 146, 151-152). 05.02.2014 року відповідачка [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] (а.с. 141). Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] , [INFO] інша рідна донька померлого [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини після померлого [PERSON] на користь спадкоємиці за законом - доньки померлого [PERSON] (а.с. 156). На час смерті [PERSON] мав у власності 24/100 частин кв. [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 22.04.2005 року виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією (а.с. 155). 02.09.2014 року відповідачка [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 24/100 частин кв. [ADDRESS] (а.с. 170). 02.09.2014 року [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 24/100 частин кв. [ADDRESS] та зареєстроване в реєстрі за №2-1085 (а.с. 171). За змістом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.01.2019 року, 02.09.2014 року державним нотаріусом Шульгою С.В. було прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на 24/100 частини частин кв . [ADDRESS] за [PERSON] та здійснено відповідний запис про право власності № [NUMBER] (а.с. 24). При цьому, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є рідною онукою померлого [PERSON] і народилась [INFO] , що підтверджується копією паспорту позивача, копією свідоцтва про народження позивача, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України (а.с. 9, 13, 14, 15). Отже, станом на час смерті [PERSON] позивачка була неповнолітньою. Мати позивачки - [PERSON] , яка була рідною донькою померлого [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 16). Отже, мати позички та рідна донька [PERSON] - [PERSON] померла раніше свого батька [PERSON] , а саме, майже за п`ять років до смерті свого батька. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного нормативного обґрунтування. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ст.ст. 1222, 1223, 1258, 1261, 1267 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. При цьому, за змістом ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1273 ЦК України, неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стс.тс. 1269, 1270 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1274, 1278, 1296, 1297 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. За змістом ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З врахуванням наведених положень норм чинного законодавства України та встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку про те, що позивачка будучи неповнолітньою особою на час відкриття спадщини у зв`язку зі смертю її діда [PERSON] , спадщину, що залишитись після смерті [PERSON] прийняла, і має на неї право за правом представлення на підставі положень ст. 1266 ЦК України у зв`язку із тим, що її мати [PERSON] , як спадкоємиця першої черги щодо майна [PERSON] , померла до смерті свого батька [PERSON] . При цьому, суд не вбачає підстав для зазначення у резолютивній частині рішення про визнання позивачки такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , як про це просить позивач, оскільки встановлення обставини про дійсне прийняття позивачкою спадщини є лише обставиною справи для вирішення по суті спору щодо спадщині і чинними нормами законодавства, для відповідної категорії справ, не передбачено такого способу захисту права, як визнання особи такою, що прийняла спадщину. З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається, що після смерті [PERSON] та з врахуванням кола осіб, які відповідно до чинного законодавства прийняли спадщину або відмовились від неї, право на спадщину в рівних частках мали: позивачка, відповідачка [PERSON] та [PERSON] , отже кожній з них мало належати по 8/100 частин квартири [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] відмовилась від своєї частки у спадщині на користь відповідачки [PERSON] . За таких умов відповідачці [PERSON] має належати 16/100 частин квартири [ADDRESS] , а позивачці 8/100 частин квартири [ADDRESS] . Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним виданого відповідачці [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 24/100 частини квартири [ADDRESS] , суд приходить до висновку про те, що такі вимоги підлягають до часткового задоволення і відповідне свідоцтво має бути визнано недійсним лише в частині, що відноситься до розміру частки спадщини, яка належить позивачці, а саме в 1/3 частці, що відповідає 8/100 частинам квартири [ADDRESS] . До такого висновку суд дійшов з урахуванням змісту ст. 1301 ЦК України, адже відповідачка [PERSON] не є особою, яка не мала права на спадкування, оскільки вона як спадкоємиця першої черги та як особа на користь якої інший спадкоємець відмовився від своєї частки у спадщині, мала право на спадкування 16/100 частини спірної квартири і відповідно не мала права на спадкування лише 8/100 частин, що мають належати позивачці. Стосовно вимог позивача про скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідачки [PERSON] на 24/100 частини квартири та скасування відповідного запису про право власності, слід заначити наступне. Як вбачається зі змісту даних Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, запис про державну реєстрацію права власності на 24/100 частин квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] наявний в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с. 24), отже, для реального захисту та відновлення порушених прав позивача, необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом в тій частині, яка визнана судом недійсною, не створило жодних юридичних наслідків, а права та законні інтереси особи можуть бути захищені, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів позивача. За змістом ч. 2 статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо часткової недійсності свідоцтва про право на спадщину за законом не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про часткове визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Таким чином, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, наявні правові підстави для скасування рішення державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Шульги С.В. від 02.09.2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 15524914 від 02.09.2014 року про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] . Однак таке скасування рішення нотаріуса про реєстрацію права власності має бути здійснене лише в 1/3 частці, що відповідає 8/100 частинам квартири [ADDRESS] , поскільки свідоцтво про право на спадщину за законом визнане недійсним частково, в 1/3 частці. Таким чином, вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора (нотаріуса) про реєстрацію права власності підлягають до часткового задоволення. При цьому, в даному випадку суд не вбачає підстав для скасування запису про право власності [PERSON] на 24/100 частини кв. [ADDRESS] № [NUMBER] , поскільки за рішенням суду про часткове скасування рішення нотаріуса про реєстрацію права власності до Державного реєстру прав має бути внесений наступний запис про часткове скасування державної реєстрації прав. Також суд зазначає, що Київська міська державна адміністрація не є належним відповідачем у даному спорі стосовно питань державної реєстрації права власності, оскільки спір виник щодо питань спадкування між двома спадкоємцями, тож належним відповідачем є лише [PERSON] , а орган, якій здійснює дії з реєстрації/перереєстрації прав на нерухоме майно у даному випадку міг мати лише статус третьої особи без самостійних вимог. Таким чином, висновок суду про часткове задоволення позову стосується як безпосередньо позовних вимог, так і неналежного відповідача. За змістом ст.ст. 328, 392 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи положення чинного законодавства України про те, що спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, однак відповідачка [PERSON] не визнає відповідного права позивача на частину нерухомого спадкового майна, при цьому, нотаріальне оформлення спадщини щодо спадкоємиці [PERSON] стало неможливим у зв`язку з видачею нотаріусом свідоцтва про право на спадкування за законом відносно усього належного померлому нерухомого майна на ім`я [PERSON] , вимоги позивача про визнання за нею у судовому порядку права власності на частину спадщини в порядку спадкування за законом є обґрунтованими, відповідають належному способу захисту порушених прав, а тому підлягають до задоволення. Поряд з цим, не підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання за відповідачем права власності в порядку спадкування за законом на 16/100 частин кв. [ADDRESS] , оскільки таке право відповідачка має згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, яке визнається судом недійсним тільки в частині спадкового майна, що має належати позивачу, тож відповідачка залишається власницею [ADDRESS] . Крім того, відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Натомість вимоги позивача про визнання за відповідачем права власності на нерухоме майно не є способом захисту прав позивача і з цієї підстави також не підлягають до задоволення. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог з цієї підстави, суд встановивши обставини справи, приходить до висновку про те, що позивач звернулась до суду із позовом в межах строку позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Як на час відкриття спадщини, так і станом на дату видачі відповідачу оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка була неповнолітньою. Повноліття позивачка досягла 02.10.2014 року, а з відповідним позовом звернулась до суду 11.02.2019 року. У даній справі визначальним для встановлення часу початку перебігу позовної давності є оцінка обставин справи, які вказують на те, коли позивачка довідалася або могла довідатися про порушення свого права на спадкування. Позивачка стверджує, що спочатку у зв`язку з малолітнім віком, а потім за обставинами свого життя їй не було відомо про взагалі наявність у дідуся на праві власності частини квартири та оформлення цієї частини квартири відповідачем на своє ім`я в порядку спадкування за законом. Про відповідні обставини позивачка дізналась лише на початку 2019 року коли відповідачка вимагаючи звільнити кімнату показала позивачці свідоцтво про право на спадкування за законом. Натомість відповідачка стверджує, що позивачці і раніше було відомо про приватизацію та про оформлення нею спадщини після смерті [PERSON] , оскільки відповідачка їй про це казала, хоча саме свідоцтво про право на спадщину за законом вона дійсно показала позивачці у січні 2019 року. Крім того, на думку відповідачки, поскільки позивачка отримувала квитанції по сплаті житлових послуг і бачила, що рахунки по квартирі розділені, то не могла не знати про наявність права власності на частину квартири. Суд оцінивши встановлені обставини справи, приходить до висновку про те, що позивачем при зверненні до суду не пропущений встановлений чинним законодавством України строк позовної давності, оскільки цей строк має обчислюватись з січня 2019 року, коли позивачка фактично побачила оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом. Жодних доказів, які б свідчили про те, що позивачка раніше дізналась або могла дізнатись про порушення свого права, матеріали не містять, а отримання позивачем квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг не може бути підставою для висновку суду про те, що позивака раніше знала про наявність у її діда на праві власності частини квартири, адже у таких квитанціях не містяться дані про підставу розділення рахунків та вид права на нерухоме майно. Крім того, розділення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг не має безумовного значення про те, що частина квартири перебуває у приватній власності, адже відповідне розділення допускається і при встановленні порядку користування квартирою, яка не приватизована. Натомість з пояснень позивача та відповідача [PERSON] , які обоє вказували на те, що фактично свідоцтво про право на спадщину за законом відповідачка показала позивачу у січні 2019 року, судом встановлено час початку перебігу строку позовної давності за поданим позивачем позовом, який має обчислюватись з кінцевої дати січня 2019 року, тому позивачем строк позовної давності не пропущений і відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності за заявою сторони відповідача [PERSON] . Відповідно до положень ст.ст. 137, 141 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 8500,00 грн. З урахуванням принципу пропорційності, до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають понесені останньою витрати на правову допомогу у розмірі 2361,11 грн. Так, фактично позивачем було заявлено 6 позовних вимог (8500,00 : 6 = 1416,67). З вказаних вимог судом задоволена повністю одна вимога (1416,67) та дві вимоги задоволено частково у 1/3 частці (1416,67: 3 х 2 = 944,45). Таким чином, до стягнення підлягає 944,45 + 1416,67 = 2361,11 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial