Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

12.04.2021 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 36 років 1 місяць. Позивачу встановлені три професійні захворювання: вібраційна хвороба, хронічне обструктивне захворювання легень та нейросенсорна приглухуватість. Висновком МСЕК від 01.04.2021 позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності первинно з 22.03.2021 та безстроково. Актом розслідування від 05.02.2021 доведена вина ПАТ «Північний ГЗК». В зв`язку з професійними захворюваннями змінилися образ та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути на користь позивача з відповідача 216000грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою від 29.04.2021 прийнято до розгляду і відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 20.05.2021. 20.05.2021 справа не розглядалась у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні. Наступне судове засідання призначене на 14.06.2021. Від позивача разом із позовом подана заява про розгляд справи за його відсутністю та підтримку позовних вимог (а.с.12). 14.06.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Позивач був попереджений про роботу у шкідливих умовах і свідомо погоджувався на неї, за що, між іншим, отримував пільги та компенсації. Також, на думку відповідача, позивачем не доведено наявність моральних страждань, оскільки надані письмові докази до позову свідчать лише про факти роботи позивача на підприємстві відповідача, встановлення йому профзахворювання та стійкої втрати працездатності і не доводять дійсний розмір заподіяної моральної шкоди. Крім того, відповідач зазначає, що із долучених доказів вбачається, що позиавч, незважаючи на явні ознаки ушкодження здоров`я продовжував працювати у шкідливих та важких умовах праці і звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію лише після того, як у нього виникли стійкі незворотні ознаки ушкодження здоров`я і йому були встановлені діагнози професійних захворювань. Представник відповідач також подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача помічником машиніста екскаватора та машиністом екскаватора в кар`єрі Ганівського кар`єру в період з 22.03.1984 р. по 07.05.2020 р. та звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.31-35). В Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05.02.2021 (далі - Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] 12.01.2021 під час медичного огляду у відокремленому відділенні №2 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ КРИВБАС» встановлені професійні захворювання: 1) Вібраційна хвороба другої стадії; 2) Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії, 3) Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня. З п.17 Акту розслідування слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: машиністом екскаватора на відвалах з 14.12.2010 по 07.05.2020 [PERSON] виконував керування екскаватором під час виконання робіт. Забезпечував технічно правильну розробку забою та ефективне використання екскаватора. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди та технологічного устаткування, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації, пилу з вмістом діоксиду кремнію від 10% до 70% та шуму. Раніше з 22.03.1984 по 13.12.2010, працюючи помічником машиніста екскаватора Ганнівського кар`єру ПРАТ «ПІВНГЗК», з тих же причин підпадав під вплив вібрації, пилу та шуму, параметри яких перевищували допустимі. Згідно з п.18 Акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання встановлено: Вібрація: перевищення еквівалентного рівня віброприскорення на 3дБ (62 дБ при ГДР 59 дБ); Пил фіброгенної дії: перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксиду кристалічного (SiO2) від 10% до 70% в 2,25 рази (4,5мг/м3 при ГДК 2,0мг/м3). Шум: перевищення еквівалентного рівня шуму на 1дБА (81 дБА при ГДР 80 дБА). Відповідно до п. 20 Акту розслідування осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламентні нормативи встановити неможливо. (а.с.20-24). 01.04.2021 позивач пройшов первинний огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК), під час якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 65% (40% по вібраційній хворобі, 20% по ХОЗЛ та 5% по радикулопатії) і встановлено 3 групу інвалідності з 22.03.2021р. безстроково. (а.с.25-26). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота позивача у шкідливих умовах, що перевищували гранично допустимі. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємств, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 57-річному віці втратив професійну працездатність первинно безстроково у розмірі 65%, а також йому встановлено 3 групу інвалідності. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється болями в шийному і попереково-крижовому відділах хребта, болем у суглобах; необхідністю проходити лікування та докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження його фізичної активності та порушення нормальних життєвих зв`язків. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача понад 36 років у шкідливих умовах, йому встановлено первинно і безстроково 65% втрати працездатності та 3 групу інвалідності, а також характер професійних захворювань, пов`язаних із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 216000 грн.. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд, враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», професійний маршрут позивача, характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаних профзахворювань, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 165000 грн. за встановлені первинно та безстроково 65% втрати працездатності та 3 групу інвалідності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 1650 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial