Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

11 листопада 2014 року [PERSON] звернулась з позовом, в якому просила визначити, що згідно ухвали Бахмацького районного суду від 06.03.2006 року їй належить 2/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS], а відповідачу [PERSON] - 1/3 частка цієї квартири. В подальшому [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій остаточно просила постановити рішення, яким визначити, що згідно ухвали Бахмацького районного суду від 06.03.2006 року їй належить 62/100 частки спірної квартири, а відповідачу [PERSON] - 38/100 частки. Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 січня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені повністю. Визнано, що згідно ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 березня 2006 року за № 2-278/2006 року [PERSON] належить 62/100 частки трикімнатної квартири за [ADDRESS], а [PERSON] належить 38/100 частки вказаної квартири. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 243 грн. 60 коп. в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору. Суд зазначив, що накладену в порядку забезпечення позову ухвалою суду від 25 листопада 2014 року заборону [PERSON] на вчинення будь-яких правочинів з квартирою за [ADDRESS] слід зняти після набранням рішенням законної сили і оформленням позивачкою [PERSON] права власності на відповідну частину вказаної квартири. Не погоджуючись із рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 січня 2015 року, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати зазначене рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Так, апелянт вважає, що суд не визначився у достатньому обсязі з характером спірних правовідносин і правовою нормою, що їх регулює, а тому судом не застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Апелянт зазначає, що він згідно з договором купівлі-продажу квартири від 05.07.2001 року є єдиним власником спірної квартири, що позивачка на спірну квартиру не набула прав власника, так як квартирою не володіє і не може розпорядитися; квартира є неподільною річчю, розділити її в натурі неможливо, неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, а тому розділ спірної квартири є неможливим. Також, на думку апелянта, суд не мав законного права без встановлення права власності на конкретну частку нерухомого майна проводити його розподіл. Апелянт не погоджується і із розміром часток, на його думку вони вирахувані невірно і його частка має становити не 38/100, а 57/100. Апелянт вважає, що в даному спорі слід вирішувати питання не обрахування часток, а визнання права власності на частку у спільній сумісній власності на неподільний об'єкт, а оскільки позивачкою такого питання не ставилося, то у позові необхідно відмовити. Крім того апелянт наполягає на застосуванні строку позовної давності для звернення до суду з позовом. В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Позивач послалась на безпідставність апеляційної скарги, просила в її задоволенні відмовити, надавши письмові заперечення. Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскаржуване рішення зазначеним вимогам законодавства не відповідає. Судом по справі встановлено наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.4), який за рішенням суду було розірвано 29.11.2005 року (а.с.5). За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2001 року, сторонами було придбано квартиру за [ADDRESS] (а.с.6). Покупцем у договорі зазначений відповідач [PERSON] На підставі рішення від 26.02.2003 року п'ятої сесії 24 скликання Бахмацької міської ради Бахмацького району Чернігівської області «Про перейменування вулиць», назву вулиці «Свердлова» перейменовано на «Чернігівська» (а.с.81). Після розірвання шлюбу [PERSON] зверталася з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна, в тому числі квартири [ADDRESS]. Ухвалою Бахмацького районного суду від 06.03.2006 року, яка не оскаржувалася сторонами і набрала законної сили, затверджено мирову угоду, що була укладена між [PERSON] та [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, відповідно до умов якої: за [PERSON] визнано право власності на «автомобіль марки ВАЗ 21093, днз [NUMBER] та жилу кімнату за № 6 згідно технічного паспорта на трикімнатну квартиру, площею 11.4 кв.м., квартири за [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право власності на стінку меблеву, кухонний гарнітур, кухонний м'який куточок, диван, килим та телевізор «Панасонік», недобудований гараж у дворі будинку за [ADDRESS], жилі кімнати за № 7, площею 16.9 кв.м. та за № 4 площею 7.8 кв.м., квартири [ADDRESS] згідно технічного паспорта на спірну трикімнатну квартиру, а інші приміщення даної квартири залишено у спільному користування сторін». Провадження по справі закрито (а.с.38). Звертаючись до суду з даним позовом про визначення часток у спільному майні подружжя, [PERSON] просила суд постановити рішення, яким визначити, що згідно з ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06.03.2006 року їй належить 62/100 частки трикімнатної квартири за [ADDRESS], а [PERSON] - 38/100 частки цієї квартири. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суд, при затвердженні мирової угоди від 06.03.2006 року, визнав за сторонами право власності на окремі приміщення квартири, але не визначив частки співвласників. Відсутність в ухвалі суду посилання на розмір часток співвласників, на думку суду першої інстанції, являється підставою для відмови позивачці в реєстрації права власності в Реєстраційні службі Бахмацького РУЮ. Проте, такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Так, дійсно, відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що визначено ч.1 ст. 70 СК України. Відповідно до ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.1, 3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт являється єдиним власником спірної квартири є необґрунтованим та таким, що суперечить положенням Сімейного кодексу України. Посилання апелянта на ту обставину, що позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду з даним позовом не заслуговує на увагу, оскільки законом строк для реєстрації набутого права власності не визначений. Проте, враховуючи підстави позову, беручи до уваги заперечення відповідача та оцінюючи докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Колегія суддів не може надавати оцінку судовому рішенню - ухвалі про затвердження мирової угоди від 06.03.2006 , яке набрало законної сили. Постановляючи ухвалу про затвердження мирової угоди від 06.03.2006 року, суд першої інстанції визнав за сторонами право власності на певні житлові приміщення спірної квартири, однак при цьому не припинив право власності відповідача на об'єкт нерухомості. При ухваленні рішення від 13.01.2015 суд першої інстанції на це уваги не звернув. Не звернув суд першої інстанції увагу і на ту обставину, що, ухвалою Бахмацького районного суду про затвердження мирової угоди від 06.03.2006 року визнано право власності на певні приміщення в квартирі [ADDRESS], а саме: за [PERSON] визнано право власності на жилу кімнату за № 6 площею 11.4 кв.м., а за [PERSON] визнано право власності на жилі кімнати за № 7, площею 16.9 кв.м. та за № 4 площею 7.8 кв.м., а інші приміщення даної квартири залишено у спільному користування сторін. З огляду на це, відсутні підстави для визнання права власності на нежитлові приміщення, які залишилися в спільному користуванні сторін . Маючи правовстановлюючий документ - копію ухвали Бахмацького районного суду про затвердження мирової угоди від 06.03.2006 року, - [PERSON] має право зареєструвати своє право власності на приміщення, на які визнано право власності, у компетентному органі. Відмова у реєстрації такого права є підставою для звернення до суду з відповідним позовом. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 13.01.2015 підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ч.1 п.3,4 ЦПК України. Відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 121 грн. 80 коп.

Outcome: approved