Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

10 березня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати [PERSON] , таким що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] , знявши його з реєстрації за вказаним місцем проживання. В обґрунтовування вказав, що він є власником вказаної квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.06.2000 року № 1-1364 виданого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М. У вказаній квартирі з 27.08.2004 року зареєстрований відповідач, який є його рідним сином. З початку 2013 року відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає оскільки він виїхав на постійне місце проживання за іншою адресою: [ADDRESS] . Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні власністю, тому вимушений звернутися з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 24.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Позивач зазначив, що відповідач є повнолітнім, дієздатним, може знайти собі житло самостійно. Проте відповідач ніде не працює, комунальні послуги не сплачує, має багато несплачених кредитів, через що колекторські компанії розшукують його за місцем реєстрації у квартирі позивача, що створює йому зайві незручності. Представник також вказав, що жодних доказів відповідачем не надано, вселитись він до квартири не намагався, до правоохоронних органів не звертався Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, правом надання відзиву не скористались. Відповідач пояснив, що він зареєстрований у спірній квартирі, але проживати в ній не може, тому, що батько вигнав його і забрав ключі. В квартирі залишились його речі, вселитись він не намагався, тому що з батьком має неприязні відносини. Фактично він мешкає в іншій квартирі, яка належить його матері, але туди його прописувати не пропонували. Він є учасником бойових дій, був комісований за станом здоров`я, проходить лікування в КПНД і перебуває на обліку в центрі зайнятості, отримує виплати. Позбавлення його місця реєстрації призведе до втрати виплат, внаслідок чого він залишиться без засобів для існування. Представник третьої особи направив до суду клопотання про розгляд справи в його відсутність, просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи, дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.06.2000 року № 1-1364 виданого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., зареєстроване в КП «КБТІ « ДОР» 07.07.200 року (а. с. 11). Згідно акту від мешканців будинку [ADDRESS] та посвідченого головою ОСББ «Каштан-17», відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2013 року, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере. Відома адреса проживання [PERSON] - [ADDRESS] (а.с. 3). Відповідно до довідки № 14136 від 26.10.2020 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Статтею 47 Конституції України встановлено, що держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. За правилами частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу(частина четверта статті 156 ЖК Української РСР). За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником не позбавляє права користування займаним приміщенням колишнього члена сім`ї. Таким чином, положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Системний аналіз статей 383,391,405 ЦК України та статей150,156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що положення статей383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей150,156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] просив визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування, оскільки: відповідач в квартирі не проживає з 2013 року; не сплачує за комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири, створює перешкоди у користуванні і розпорядженням майном. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї власника житла і на законних підставах був зареєстрований у спірній квартирі. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження заявлених вимог, в тому числі Акт про не проживання, складений 29.10.2020 року, суд вважає їх недостатніми для задоволення позову та позбавлення відповідача права користування житлом, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше одного року з поважних причин, оскільки позивач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. Оцінюючи твердження позивача та його представника щодо несплати відповідачем коштів за комунальні послуги, що є перешкодою у вільному користуванні квартирою, суд звертає увагу, що права позивача як власника квартири можуть бути захищені шляхом встановлення порядку користування квартирою, а також шляхом стягнення з відповідача частини витрат на комунальні послуги, що понесені позивачем. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін. Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року, а також № 569/4373/16-ц від 21.08.2019 року. Таким чином, хоча позивачем і не ставиться питання про виселення відповідача, але визнання відповідача втратившим право на користування спірним житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких [PERSON] може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed