Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

11.06.2018р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 3). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.07.2018р. відкрито провадження у справі і призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с. № 12). Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 27.09.2018р.(а.с. № 19). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.09.2016р. він уклав з відповідачем договір позики на суму 188 300 грн., що було еквівалентно 7000 доларів США зі строком повернення до 06.10.2016р. Передання коштів оформлено розпискою. Враховуючи, що до цього часу кошти не повернуті, просив суд стягнути з відповідача борг за розпискою в сумі 188 300 грн. Представник позивача - адвокат [PERSON] (діє на підставі ордеру від 02.11.2018р. - а.с. № 18) 28.11.2018р. до канцелярії суду здав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. №31, 32-33). Відповідач в підготовче засідання 27.09.2018р. та судові засідання, призначені на 13.11.2018р. та 13.12.2018р., тричі поспіль не з'явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином за адресою, наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№ 11). Двічі суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання»(а.с.№15,23,27,29). Крім того, про дати судових засідань 13.11.2018р. та 13.12.2018р. відповідач був повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». З урахуванням положень п. 4 ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи, Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом при розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 06.09.2016р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підставі якого останній позичив у [PERSON] 188 300 грн., що було еквівалентно 7 000 дол.США (з розрахунку 1 долар США дорівнює 26,90 грн.) зі строком їх повернення до 06.10.2016р. (а.с. № 8). Передання коштів, і, відповідно їх отримання, оформлено власноруч написаною [PERSON] розпискою від 06.09.2016р.. в якій останній зазначив, що отримав від [PERSON] 7 000 дол.США (а.с. № 9). Оригінали договору позики і розписки надані представником позивач при розгляді справи і оглянуті судом (а.с. № 32, 33). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Як вбачається з договору і розписки про отримання коштів від 06.09.2016р. (а.с. № 32,33) ними підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дату її отримання (06.09.2018р. в сумі 188 300 грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання позивачем грошей у борг. Зі змісту позовної заяви, видно, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у гривнях в розмірі 188 300 грн. (не в іноземній валюті), що є його виключним правом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 06.09.2016р. в розмірі 188 300 грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 1 883 грн., що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» є відповідною ставкою судового збору при поданні позову майнового характеру фізичними особами (1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved