Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

10 липня 2014 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 28 квітня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №95, мотивуючи тим, що шлюбні стосунки між ними припинені, спільне життя не склалося, у відносинах втрачено почуття любові. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. Спільне господарство не ведеться, спору про розподіл майна немає. Крім того, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву, у якій вказав, що позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі, про що надав письмову заяву. Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] (дівоче - [PERSON]) та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим 28 квітня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №95. Від даного шлюбу у позивача та відповідача є неповнолітній син - [PERSON], [INFO], який мешкає з матір'ю. Спільне сімейне життя не склалося із-за несумісності характерів та взаємного непорозуміння. Сторони не живуть однією сім'єю. Спільне господарство не ведеться, спору про розподіл майна, що є їхньою сумісною власністю немає. Подальше подружнє життя та збереження шлюбу не можливе. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно п.п. 2, 3 ч.1, ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 191 того ж Кодексу аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, а також з огляду на те, що відповідач позов визнав, суд вважає за можливе розірвати шлюб між сторонами. Крім того, стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів (заробітку), але не менш 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: approved