Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

11.03.2016 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], третя особа: Перша Харківська нотаріальна контора Головного управління юстиції у Харківській області про визнання заяви про відмову від спадщини нікчемною. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 31.01.2015 року помер [PERSON], після смерті якого відрилася спадщина. [PERSON], яка являється матірю померлого, [PERSON] дружина померлого, є спадкоємцями першої черги за законом всього його майна. Заповіту у встановленому чинним законодавством порядку [PERSON] за життя не складав. Після смерті [PERSON], позивач у передбачений законом строк звернулася до Першої Харківської нотаріальної контори Головного управління юстиції у Харківській області із заявою про прийняття спадщини як спадкоємця першої черги. Після чого почалися погрози [PERSON], у звязку з чим була вимушена звернутися до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини після смерті [PERSON] Враховуючи вищевикладене, та той факт, що заяву було подано під тиском погроз, позивач просить визнати заяву про відмову від спадщини нікчемною. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Третя особа надала суду заяву, в якій просила слухати справу без її участі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, та не заперечується обома сторонами, що 31.01.2015 року помер [PERSON], після смерті якого відрилася спадщина. Заповіту [PERSON] за життя не складав. [PERSON] матір померлого і [PERSON] дружина померлого, є спадкоємцями першої черги за законом. 24.04.2015 року [PERSON] звернулася до Першої Харківської нотаріальної контори Головного управління юстиції у Харківській області із заявою про прийняття спадщини як спадкоємця першої черги. 17.06.2015 року звернулася з заявою про відмову від спадщини. Будучі допитаною у якості свідка, позивач [PERSON] пояснила, що 31.01.2015 року помер її син, після чого одержала стрес, її рятували лікарі швидкої, не могла прийти до тями близько місяця. Знайомі та друзі порадили звернутися та прийняти спадщину. Свою відмову від спадщини аргументувала тим, що їй та її невістці погрожували, вона побоювалась за своє життя. [PERSON], будучи допитаний в якості свідка, пояснив, що він є старшим братом померлого, смерть якого викликала сильний стрес. Також підтвердив показання [PERSON] в частині того, що вона побоювалася за своє життя, отримала великий стрес, внаслідок погроз з боку сторонніх осіб. Надаючи оцінку вказаним обставинам справи суд виходить із наступного. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Позивачем заявлено вимогу про визнання відмови від прийняття спадщини нікчемною. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Частиною першою ст. 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Аналіз наведених норм законодавства приводить до висновку, що законом прямо не встановлено нікчемність заяви щодо відмови від спадщини, зокрема з встановлених ст. 231 ЦК України підстав (застосування фізичного чи психічного тиску). Позовна заява [PERSON] та пояснення її представника в судовому засідання посилання на норму закону, якою прямо встановлено нікчемність такої заяви, не містять. Як вказують ст.ст. 215, 1274 ЦК України, п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, така заява про відмову від спадщини за своїм характером є оспорюваним правочином і може бути визнана недійсною судом, зокрема на підставі ст. 231 ЦК України, за наявності відповідного позову. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Перша Харківська нотаріальна контора Головного управління юстиції у Харківській області про визнання заяви про відмову від спадщини нікчемною не підлягає задоволенню, оскільки законодавством прямо не передбачено нікчемність правочину, щодо якого предявлено відповідний позов. При цьому позивач не позбавлений права звернутися до суду із позовом про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною в порядку встановленому цивільним процесуальним законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed