Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

10.10.2014 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 18.11.2006 року, від якого мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Протягом останнього часу відповідач проживає окремо та не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не виконуючи своїх батьківських обов'язків. Через відсутність взаєморозуміння, почуття любові та поваги сімейні відносини між ними не склалися. Тому збереження шлюбу вважає неможливим і просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]», а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 всіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. Позивач пояснила, що у зв'язку з погіршенням взаємовідносин між нею та відповідачем вони близько року припинили шлюбні відносини та спільно не проживають. Дитина проживає з нею та потребує матеріального утримання, яким відповідач постійно не забезпечує. Відповідач у судовому засіданні позов визнав та не заперечував, що дитина проживає з позивачем, пояснивши, що причиною припинення із серпня 2014 року шлюбних відносин була відсутність взаєморозуміння та неприязні відносини між ними. Представник відповідача підтримала позицію відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 18.11.2006 року між позивачем та відповідачем відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб та копією свідоцтва про народження дитини. Через відсутність взаєморозуміння між сторонами припинені шлюбні відносини, примирятися вони не бажають, мір для цього не приймають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, тому суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу за проханням позивача суд вважає можливим відновити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]». Статтею 180 СК України передбачено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Також суд встановив, що добровільної угоди щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто. Відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, зобов'язаний здійснювати її утримання до досягнення нею повноліття, що відповідає положенням ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Відповідач є працездатною особою, працює та має постійний дохід, що вбачається з довідки КП «Житомирського академічного українського музично-драматичного театру ім. І. Кочерги» № 77 від 25.09.2014 року, доказів перебування на його утриманні інших осіб, його тяжкого матеріального становища, а також доказів на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, ним не надано. За таких обставин суд стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Разом з тим, суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки воно не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. За подання до суду позовної заяви в частині позову про розірвання шлюбу позивачем сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн., тому підлягає стягненню на її користь з відповідача. А в частині позову про стягнення аліментів з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави, так як позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, що передбачено правилами розподілу судових витрат згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: approved