Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

10 квітня 2019 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до Луцької міської ради (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-3, [PERSON] ), приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Красневича Олександра Анатолійовича про визнання недійсним розпорядження про приватизацію житла, свідоцтва про право власності на житло, свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, свідоцтва про право на спадщину за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач разом зі своїм колишнім покійним чоловіком [PERSON] та неповнолітніми дітьми у січні 1984 року на підставі ордеру вселилися в чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] . У 1999 році шлюб між ними був розірваний, однак позивач та її колишній чоловік продовжували разом проживати у вищенаведеній квартирі, але вони не підтримували сімейних відносин, вели окремий побут та господарство. [PERSON] почав займати кімнату площею 11,5 кв.м., а позивач разом з дітьми - решту квартири. Рішенням Луцького міського суду Волинської області від 17 березня 2000 року, було встановлено порядок користування вищенаведеною квартирою. Так, [PERSON] було виділено в користування фактичну займану кімнату №3 площею 11,5 кв.м. без лоджії, а позивачу та членам її сім`ї - решту житлових кімнат, в тому числі кімнату площею 11.4 кв.м. з лоджією. В подальшому, позивач разом з членами своєї сім`ї звернулися до Луцької міської ради із заявою про приватизацію своєї частини квартири, однак дізналися, що на підставі розпорядження відділу реєстрації житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 06 грудня 2012 року №1031-р, [PERSON] приватизовано свою частину квартири, яка складається не з кімнати №3 площею 11,5 кв.м. без лоджії, а з кімнати №2 площею 11,5 з лоджією, яка насправді [PERSON] не виділялася. Позивач стверджує, що [PERSON] під час здійснення приватизації квартири свідомо приховав наявність рішення Луцького міського суду Волинської області від 17 березня 2000 року, яким був встановлений порядок користування квартирою, а тому приватизував кімнату, яка йому для користування не виділялася. Позивач також зазначає, що [INFO] [PERSON] помер та залишив заповіт на ім`я своєї співмешканки - [PERSON] (відповідач-2), яка в подальшому, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину зареєструвала право власності на 7/8 квартири. Крім того, на час смерті [PERSON] мав непрацездатну матір - [PERSON] , яка користуючись правом на обов`язкову частку у спадщині, отримала право власності на 1/8 квартири. Наразі [PERSON] померла і її єдиним спадкоємцем є її онука - [PERSON] (відповідач-3). Посилаючись на порушення під час проведення приватизації своїх прав, позивач просить суд: 1) визнати недійсним розпорядження відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 06.12.2012 року №1031-р про приватизацію квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 06.12.2012 року, видане на підставі розпорядження відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 06.12.2012 року №1031-р про приватизацію квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . 3) визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на ім`я [PERSON] видане приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем Олександром Анатолійовичем 14 березня 2015 року. 4) визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на ім`я [PERSON] , видане приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем Олександром Анатолійовичем. Ухвалою суду від 13 червня 2019 року виключено з числа відповідачів приватного нотаріуса Красневича Олександра Анатолійовича та залучено його до участі в справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача. Ухвалою суду від 25 червня 2019 року залучено як співвідповідачів - Відділ реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради та Департамент житлово-комунального господарства Луцької міської ради. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у письмовому відзиві просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки приватизація квартири була проведена законно, а вона не повинна нести відповідальність за помилки під час її проведення. Крім того у відзиві зробила заяву про застосування строку позовної давності. Відповідачі Луцька міська рада, Відділ реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради та Департамент житлово-комунального господарства Луцької міської ради у письмових відзивах просять суд відмовити у задоволенні позову, оскільки приватизація квартири була проведена законно. Відповідач [PERSON] письмового відзиву на позов не подавала. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представники відповідачів позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позов визнала. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 1999 року. За час перебування у шлюбі вони отримали у користування квартиру за адресою [ADDRESS] , яка входила до державного житлового фонду. Рішенням Луцького міського суду від 17 березня 2000 року у справі №2-20 2000 року, змінено договір найму житлового приміщення [ADDRESS] , виділивши в користування [PERSON] кімнату №3 площею 11.5 кв.м., а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - кімнати №2 площею 11,4 кв.м з лоджією, №6 площею 8,4 кв.м. метрів, №7 площею 18 кв.м. з балконом, а також вирішено питання щодо решти підсобних приміщень. Вказане рішення суду ніким не оскаржувалося, а іншого порядку найму квартири в частині житлових кімнат не встановлювалося (а.с.6). З технічних характеристик квартири [ADDRESS] слідує, що вона складається з 4 житлових кімнат, кімната №3 площею 11.5 кв.м. має вікно, яке виходить на лоджію, а кімната №2 площею 11.4 кв.м. - має вікно та дверний отвір на лоджію (а.с.14). Вказані технічні характеристики квартири сторонами не оспорюються і вони фактично залишаються незмінними з моменту її отримання у користування. З матеріалів справи слідує, що на підставі розпорядження відділу реєстрації житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 06 грудня 2012 року №1031-р, [PERSON] приватизовано свою частину квартири, житловою площею 11,50 кв.м., загальною площею 20,40 кв.м. (а.с.16-18). При цьому у письмовій заяві на передачу квартири у приватну власність (приватизацію) [PERSON] вказав, що ніякого провадження відносно нього в суді, прокуратурі чи інших органах не здійснюється (а.с.19), а до матеріалів заяви рішення Луцького міського суду від 17 березня 2000 року у справі №2-20 2000 року не додав, чим, фактично приховав його від органу приватизації. На підставі вищенаведеного розпорядження, [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житло від 06 грудня 2012 року (а.с.21). В подальшому [PERSON] було розподілено особові рахунки на квартири, тобто у його приватизованої частини квартири нумерація залишалася №68, а неприватизована частина квартири змінила нумерацію на №68А. При цьому, з технічного паспорту, який був виготовлений на замовлення [PERSON] під час приватизації квартири слідує, що фактично ним було приватизовано не кімнату №3 площею 11.5 кв.м., а кімнату №2 площею 11,4 кв.м. з виходом на лоджію, яка йому рішенням Луцького міського суду від 17 березня 2000 року у справі №2-20 2000 року, не надавалася, а надана у користування саме позивачу [PERSON] та її сім`ї (а.с.25). Для встановлення цього факту суду не потрібні спеціальні знання, зокрема в галузі будівництва, оскільки даний факт чітко слідує з поверхневого плану квартири (а.с.14), змісту рішення Луцького міського суду від 17 березня 2000 року у справі №2-20 2000 року (а.с.6) та плану квартири у технічному паспорті виготовленому на замовлення [PERSON] під час приватизації квартири (а.с.25). Більше того, сторонами по справі фактично не оспорюється той факт, що [PERSON] приватизував саме кімнату з виходом на лоджію, яка не є тією кімнатою, яка йому виділена рішенням Луцького міського суду від 17 березня 2000 року у справі №2-20 2000 року. В подальшому, а саме [INFO] [PERSON] помер (а.с.101). Спадщину у вигляді квартири за адресою [ADDRESS] , отримали: 1) 7/8 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2017 року - [PERSON] (а.с.123). 2) 1/8 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 серпня 2017 року - [PERSON] , яка була матір`ю померлого [PERSON] (а.с.128). Сторонами не заперечується, що на час звернення до суду [PERSON] померла, а єдиним її спадкоємцем залишилася її онука [PERSON] . Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Спірні правовідносини виникли з приводу приватизацією державного житлового фонду, а отже врегульовані Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон), Житловим кодексом УРСР (далі - ЖК УРСР), які в подальшому будуть згадуватися в редакції, чинній на час здійснення [PERSON] приватизації своєї частини квартири. Частиною першою та другою статті 61 ЖК УРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. З наведеного слідує, що основною підставою для передання громадянам у користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду був договір найму жилого приміщення, який укладався у формі видачі відповідного ордеру. В свою чергу, частиною першою статті 63 ЖК УРСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. А частинами першою та другою статті 104 ЖК УРСР визначено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. З наведеного слідує, що члени сім`ї наймача мали право у судовому порядку вимагати укладення з ним окремого договору найму на житлове приміщення, яке могло бути виділено. Таким правом за час життя скористався [PERSON] , який в судовому порядку, на підставі рішення Луцького міського суду від 17 березня 2000 року у справі №2-20 2000 року, змінив договір найму, виділивши собі у користування окреме житлове приміщення - кімнату №3 площею 11,5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Тобто, починаючи з дати набранням вказаним рішенням законної сили (28 березня 2000 року), у квартирі [ADDRESS] почали діяти два окремі договори найму: 1) договір найму на [PERSON] , який займав кімнату №3 площею 11,5 кв.м.; 2) договір найму на [PERSON] та її сім`ю, які займали решту житлових кімнат. Одночасно, частиною першою статті 1 Закону визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. З аналізу вищенаведеного положення законодавства слідує, що кімната у житловій квартирі була окремим об`єктом приватизації, виключно за умови проживання у даній квартирі двох або більше наймачів. Отже в даному випадку [PERSON] , який мав договір найму лише на кімнату №3 площею 11,5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , мав право приватизувати лише це житлове приміщення. Однак, як вже встановлено судом, [PERSON] фактично приватизував не кімнату №3 площею 11.5 кв.м., без виходу на лоджію, а сусідню кімнату №2 площею 11,4 кв.м., з виходом на лоджію, тобто не те житлове приміщення, яке йому було надано у користування як наймачу на підставі рішення Луцького міського суду від 17 березня 2000 року у справі №2-20 2000 року. Тобто, [PERSON] приватизував житлове приміщення наймачем якого не був, а фактично це приміщення винаймала [PERSON] та її сім`я, що безумовно порушує її права та законні інтереси як користувача (наймача) житлового приміщення. На вказані обставини не звернув увагу орган приватизації, під час здійснення приватизації житлового приміщення в користь [PERSON] , а саме не витребував у нього додаткові документи, які б підтверджували надання йому у найм саме тої житлової кімнати, яку він просив приватизувати. Також про вказані обставини, зокрема про існування рішення Луцького міського суду від 17 березня 2000 року у справі №2-20 2000 року, не проінформував орган приватизації і [PERSON] , однак вказане не знімає відповідальності з органу приватизації, який не вжив всіх залежних від нього заходів для перевірки дійсного порядку найму квартири [ADDRESS] . При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідачів на фактичний порядок користування спірною квартирою, який склався між [PERSON] та померлим [PERSON] , оскільки відповідних змін у договорі найму ці особи не вносили, а в судовому порядку іншого порядку користування спірною квартирою не встановлювалося. У зв`язку з вищевикладеним, на переконання суду, приватизація спірної кімнати [PERSON] була проведена незаконно, а отже відповідне розпорядження органу приватизації слід визнати незаконним, а свідоцтво про право власності на житло слід визнати недійсним. Також слід визнати недійсними і отримані в подальшому після смерті [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на цю квартиру, оскільки вони видані на житлове приміщення, як було незаконно приватизовано [PERSON] . Стосовно заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності суд зазначає, що про спірні розпорядження та свідоцтва органу приватизації позивач дізналася лише у грудні 2018 року, коли отримала копії відповідних документів на адвокатський запит (а.с.15). Доказів про те, що позивач знала або повинна була знати про порушення своїх прав та законних інтересів раніше, відповідачі суду не надали. У зв`язку з вищевикладеним, на переконання суду, позивачем не пропущений загальний строк позовної давності.

Outcome: approved