Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

12.05.2015р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог Сасівська сільська рада Компаніївського району Кіровоградської області про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування його з державної реєстрації, про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], визнання за позивачами права власності на ? частину земельної ділянки (пай) в розмірі 3,375га, розташованої на території Сасівської сільради (справа № 391/375/15-ц). В червні 2015 р. з позовом до суду звернулась [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог Сасівська сільська рада Компаніївського району Кіровоградської області про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування його з державної реєстрації, про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], визнання за позивачами права власності на 1/5 частину земельної ділянки (пай) в розмірі 2,7га, розташованої на території Сасівської сільради (справа № 391/469/15-ц). Разом з позовом подано клопотання про об'єднання справ в одне провадження. Ухвалою суду від 18.06.2015 р. клопотання [PERSON] про об'єднання справ задоволено, та об'єднано в одне провадження справ № 391/375/15-ц та № 391/469/15-ц. Позивачі змінили своїх повноважних представників та під час розгляду справи неодноразово уточнювали позовні вимоги. 01.09.2015р. позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяву про залишення позову в частині позовних вимог без розгляду, а саме про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON], [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] та визнання права власності за ними на 1/5 частини земельної ділянки за кожним. Ухвалою суду від 09.10.2015 р. заяву задоволено. Кінцевий варіант позовних вимог, який розглядався судом був викладений у наступній редакції: визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 липня 2003 року, виданого на ім'я [PERSON] після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, недійсним; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на земельну ділянку 13,50га після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, в межах згідно з планом розташованої на території Сасівської сільської ради належної спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданого Сасівською сільською радою 28.04.2001 року, що виданий на підставі рішення сесії Сасівської сільської ради від 24.03.2001 року № 88. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що після смерті батька [PERSON]. [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно - земельну ділянку 13,50га в землях Сасівської сільської ради та майновий пай. Вищезазначене спадкове майно прийняла дружина - [PERSON] і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. [INFO] [PERSON] померла, на момент смерті спадкодавця спадкоємцями першої черги були діти померлої: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Спадкове майно яке залишилось після смерті матері складається з земельної ділянки, майнового паю, житлового будинку в с. Сасівка, грошових вкладів. Позивачі не зверталися до нотаріальної контори, оскільки вважали, що прийняли спадщину фактичну. З моменту смерті матері [PERSON] пройшло 13 років. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не подали до нотаріальної контори в установлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини, а отже втратили право на спадкування. Фактично вступив в управління та володіння спадковим майном лише [PERSON], оскільки на момент смерті [PERSON] проживав разом з нею, розпоряджався її речами. В 2014 р. померла сестра позивачів - [PERSON] і лише після цього позивачу стало відомо, що остання прийняла спадщину після смерті [PERSON], зокрема, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім того, заяву про вступ на спадкове майно після смерті [PERSON] подала її донька - [PERSON]. Позивачі просять суд визнати недійсним свідоцтво на спадщину, оскільки порушенні їх права як спадкоємців після смерті матері та визнати право власності в порядку спадкування на земельну ділянку за [PERSON]. В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, вважають, що свідоцтво про прийняття спадщини за законом видане на ім'я [PERSON] є недійсним, оскільки не відповідає вимогам Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини (надалі - ЦК України), Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року (чинній на час відкриття спадщини). Звертають увагу на спадкову справу заведену після смерті [PERSON], крім того просили визнати право власності на земельну ділянку 13,50га за [PERSON] оскільки вважають, що він прийняв спадщину після смерті матері фактично і єдиний має право на успадкування земельної ділянки. Представник відповідача надав суду письмові заперечення, позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач не приймав участі в догляді за хворою матір'ю - [PERSON], оскільки працював у фермерському господарстві і не мав можливості піклуватися про неї. Крім того вважає, що позивач не має права на спадкування майна оскільки пропустив строк звернення до нотаріальної контори і просив в позові відмовити. Зазначив, що позивачі надають неправдиву інформацію щодо приховання факту прийняття спадщини [PERSON], вважає що позивачам було відомо про оформлення спадщину так як протягом 13 років вони не зверталися до нотаріальної контори, отримували від [PERSON] орендну плату, яку вона отримувала в фермерському господарстві, де земельна ділянка перебуває в оренді, а тому надав заяву про застосування позовної давності до вимог позивачів, оскільки ними пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом, та нічим не підтверджено. Представник третьої особи Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області в судове засідання не з'явився надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнають у повному обсязі. Третя особа завідуючий Компаніївської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові документи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 29.07.2002 р. Родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження позивача від [INFO] На день відкриття спадщини [PERSON] була зареєстрована по [INFO] та за цією адресою проживав її син [PERSON] [INFO], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області від 24.03.2015 року. Крім [PERSON], померла мала дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З спадкової справи № 158-2003 заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що з заявою про прийняття спадщини звернулась лише [PERSON]. Факт прийняття спадщини, яка складається з земельної ділянки, майнового паю та грошових вкладів перевірено по наявності на руках у спадкоємця Державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право власності на майновий пай та ощадних книжок, що знаходяться на руках у спадкоємця. Заява про прийняття спадщини подана [PERSON] після смерті [PERSON] датована 16.07.2003р. тобто після спливу майже одного року з часу смерті матері. Місце проживання [PERSON] зазначено [ADDRESS]. 17 липня 2003 року державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на все майно померлої [INFO] [PERSON] на ім'я її доньки [PERSON], [INFO] [INFO]. [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.11.2014р. Після її смерті спадкоємицею за законом, яка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини є її донька [PERSON]. Як вбачається з пояснень, позивачі звернулись до нотаріальної контори з письмовою заявою щодо оформлення спадщини після смерті матері [PERSON] в жовтні 2015 р., після смерті їх сестри, та відмови доньки [PERSON], для позивачів племінниця, ділитись коштами з родичами за оренду землі. Листом № 145/02-31 від 21 жовтня 2015 року [PERSON] було роз'яснено, що 16 липня 2003 року Компаніївською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 158 щодо майна померлої [PERSON]. 17 липня 2003 року було видано свідоцтво про право на спадщину. В зв'язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину видано на цілу земельну ділянку на ім'я іншого спадкоємця, позивачу було відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано відновити порушене право на спадкування в судовому порядку Судом враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За ч. 2 цієї ж статті, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно до ст. 525 ЦК України, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Таким чином, час відкриття спадщини є день смерті [PERSON], а саме, [INFO] року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON] є [ADDRESS]. Відповідно до ст. 527 ЦК України, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК України, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. На момент смерті спадкодавця спадкоємцями першої черги були діти померлої: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно до ст. 548 ЦК України, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ч. 1 ст. 549 ЦК України, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За ч. 2 цієї ж статті, зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно п. 113 наказу Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (чинна на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Враховуючи наведені вище обставини представники позивачів стверджують, що лише позивач [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Інші спадкоємці, які проживали окремо від спадкодавця, не вчинили дій, що передбачені ст. 549 ЦК України, в тому числі, вони не подали в установлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини. Лише після смерті [PERSON], в листопаді 2014 року позивачам стало відомо, що останньою отримано свідоцтво про право на спадщину за законом 17 липня 2003 року. Згідно до ст. 560 ЦК України, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. За ч. 1 ст. 561 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом було досліджено спадкову справу [PERSON] № 158-2003, копія якої міститься в матеріалах справи, та встановлено, що її розпочато 16 липня 2003 року, а закінчено 17 липня 2003 року. Крім того, при оформлені свідоцтва нотаріус у своїй довідці послалась на факт прийняття спадщини лише з тих підстав, що на руках у [PERSON] знаходились правовстановлюючі документи: державний акт про право приватної власності на землю, свідоцтво про право власності на майновий пай, ощадні книжки. Також судом встановлено, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 липня 2003 року, що знаходиться в спадковій справі, відрізняється від свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 липня 2003 року, що знаходиться в матеріалах цивільної справи як по тестовому оформленню, так і по змісту: в останньому відсутній абзац про наявність грошових вкладів, що свідчить про наявність елементів фальсифікації. Заява про прийняття спадщини № 169 надійшла 16 липня 2003 року, спадкова справа зареєстрована за № 158, тобто с порушенням вимог ст. 549 ЦК України, в частині як в фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, так і в частині подання в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини в шестимісячний строк. Заява подана лише через рік після смерті спадкодавця, в заяві зазначені дані, які не відповідають дійсності, а саме: факт прийняття спадщини та відсутність інших спадкоємців. Також в заяві зазначається, що місце постійного проживання [PERSON] є м. Кіровоград. Незважаючи на ці обставини, нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 липня 2003 року. Враховуючи наведені вище обставини суд приходить до висновку, що при видачі оскаржуваного свідоцтва державним нотаріусом допущенні численні порушення норм законодавства, чинного на час видачі свідоцтва, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 липня 2003 року підлягає скасуванню. Разом з тим, судом враховується наступне. В первинному позові позивачами зазначено, що після смерті матері вони звертались до юридичної консультації та нотаріальної контори де їм пояснили, що якщо вони проживають разом з матір'ю, то вони автоматично вступають в спадщину. Разом з тим позивачами не надано пояснень чи інших будь яких доказів щодо причин неподання ними заяв до нотаріальної контори про прийняття (вступ) спадщини. Суд критичної оцінює пояснення позивачів та повноважних представників позивачів, що їм не було відомо про необхідність написання такої заяви оскільки протягом 2002-2014 років вони всі отримували кошти за оренду землі, які їм привозила померла сестра [PERSON]. Також суд ставить під сумнів пояснення представника позивача [PERSON], що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав з померлою матір'ю, адже дії щодо управління та володіння спадковим майном, а в даному випадку земельною ділянкою, здійснювала лише [PERSON]. Як пояснює представник відповідача зі слів своєї довірительки, брати і сестри не хотіли вчиняти будь-яких дій щодо документального оформлення спадщини, [PERSON] пропонувала всім разом звернутися до нотаріуса проте брати і сестри не захотіли цього робити, усно домовившись лише щодо рівного розподілі коштів між ними за оренду землі. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 3 наведеного вище вбачається, що [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] 17.07.2003 р., строк позовної давності в позивачів закінчився в липні 2006 року. Протягом цього часу [PERSON] отримувала орендну плату за земельну ділянку (пай), яку ділила між собою та позивачами, ці факти підтвердили обидві сторони. Позивачі отримували кошти від [PERSON], а тому не могли не розуміти, що орендна плата виплачується лише після нотаріального оформлення спадщини. Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, та визнання права власності на земельну ділянку (пай)09.12.2015 року, тобто прострочивши своє право на таке звернення більш, як на дев'ять років. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до положення частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України, що позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Така позиція викладена, зокрема, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Представник відповідача 09.10.2015р. подав до суду заяву про застосування позовної давності. Заяв щодо поновлення строку позовної давності, суду не заявлялось. Представниками позивачів не представили жодного доказу поважності причин пропуску строку позовної давності. Посилання на те, що строк позовної давності слід відраховувати від моменту, коли позивачі ознайомились з копією спадкової справи, яку витребував суд, тобто з моменту виявлення наведених вище та встановлених судом обставин порушення закону нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON], суд оцінює критично, оскільки вважає, що їм було відомо, або могло бути відомо про можливі протиправні дії останньої під час оформлення спадщини в 2003 році. В будь якому випадку ці обставини підтверджуються фактичною поведінкою позивачів, адже до смерті [PERSON], протягом 2002-2014 років, вони не вчиняли жодних дій направлених на прийняття спадщини, отримання свідоцтва про спадщину тощо. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском позивачами строку позовної давності.

Outcome: dismissed