Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

11 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS]. Відповідач у справі [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично з 2015 року не проживає. Оскільки відповідач не проживає у будинку, через що у [PERSON] виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за ним, чим об`єктивно порушують права позивача, через що він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. [PERSON] надав до суду заяву, де просив справу розглядати без його участі, позовну заяву просив задовольнити.(а.с.20) Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позовну заяву суду не надсилала. Згідно з ч. 1ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не надав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 статті 281 ЦПК України встановлено, що розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Враховуючи викладене, суд визнав можливим заочний розгляд, на підставі наявних у ній доказів. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступний факт. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону від 17 січня 1996 року , яке посвідчене нотаріусом державної нотаріальної контори Зелінською Т.І., вказано, що [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] Спадкове майно складається з житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS]. (а.с.10) Рішенням Ізюмського міськраойнного суду Харківської області від 13 лютого 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано.(а.с.9). Будинковою книгою для прописки громадян, мешкаючи у будинку [ADDRESS] підтверджено факт реєстрації [PERSON].(а.с.11-13) Відповідно до довідки голови квартального комітету кварталу №7 Господар Л.Д. про не проживання особи за місцем реєстрації від 17 листопада 2018 року гром. [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] з 2015 року не проживає.(а.с.14) Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що малолітні відповідачі не мешкають в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності їх у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON], такою, що втратила право на користування житлом у житловому будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved