Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

11.08.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.08.1996. У 2018 році їй стало відомо, що у зазначеному житловому будинку проживають та зареєстровані відповідачі у справі. Проте останні вселилися до будинку самоправно, вони не є членами її сім`ї, договір найму (оренди) вказаного житла з нею не укладався, права власності на цей будинок або на його частку відповідачі не мають. Оскільки проживання відповідачів у зазначеному вище домоволодінні є незаконним та порушує її право власності, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом, у якому просила виселити відповідачів з належного їй житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , без надання їм іншого жилого приміщення. 07.12.2020 відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності на будинок, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16.09.1997 він з [PERSON] уклали договір, відповідно до якого він купив, а відповідач продала належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.08.1996. Згідно з вказаним договором купівлі-продажу за належний [PERSON] будинок він мав сплатити суму, еквівалентну 1700 доларів США. Обумовлена договором сума мала бути сплачена кількома частинами, після чого відповідач зобов`язувалася здійснити нотаріальне оформлення факту купівлі-продажу належного їй будинку. Строк виконання цього зобов`язання договором не встановлювався, обумовлено лише те, що факт нотаріального оформлення договору мав настати після повної сплати коштів за будинок. На виконання умов укладеного договору відповідач передала йому ключі від будинку, а він в свою чергу передав їй першу частину суми за будинок у розмірі 800 доларів США, про що відповідач склала розписку від 16.09.1997. В цій же розписці наявна відмітка, завірена підписом відповідача, про отримання нею 09.01.200 на виконання договору купівлі - продажу будинку грошових коштів в сумі 200 доларів США. Крім того, відповідно до розписки від 15.11.1997, підписаної відповідачем, позивачем на виконання зобов`язань було передано відповідачу грошові кошти в сумі 400 доларів США. Відповідно до розписки від 21.12.1997 позивачем передано відповідачу грошові кошти в сумі 600 грн., що на вказану дату відповідно до курсу долара США до гривні України складало 316.5 доларів США. Таким чином, на 09.01.2002 позивачем було повністю виконано зобов`язання по договору купівлі-продажу від 16.09.1997. В свою чергу відповідач свої зобов`язання щодо нотаріального оформлення договору купівлі-продажу не виконала і в подальшому від виконання зобов`язання ухилялася під різними приводами. 10.08.2020 нею подано до суду позов до нього, та [PERSON] , [PERSON] , які є його членами сім`ї, про виселення їх з будинку, оскільки наче б то відповідач ніколи не давала згоди на його проживання та проживання члені його сім`ї у належному їй будинку і про факт їх проживання дізналася лише у 2018. Проте такі твердження відповідача є неправдивими, оскільки вона отримувала від нього грошові кошти відповідно до договору купівлі-продажу будинку і не могла не знати з цієї причини про проживання у вказаному будинку його та членів його сім`ї. Вважає, що поданням вказаного позову відповідач відмовилася від виконання свого зобов`язання щодо нотаріального оформлення договору купівлі-продажу належного їй будинку від 16.09.1997 і тим самим порушила його права. Крім того, позивач та його сім`я з вересня 1997 року відкрито та безперервно проживали в будинку, розташованому по [ADDRESS] , зареєстровані за вказаною адресою. Він сплачував платежі за комунальні послуги від свого імені та від свого імені здійснював поліпшення вказаного будинку, тобто відкрито, без будь-яких заперечень з боку відповідача володів і розпоряджався юридично належним їй будинком. Оскільки позивачем були виконані всі умови договору, відповідач частково виконала його умови, передавши будинок у володіння позивача, але ухилилася від повного виконання договору, а саме його нотаріального оформлення, при цьому прийнявши виконання з боку позивача, тому є всі підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку від 16.09.1997, який був укладений в усній формі між сторонами. Таким чином, позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 16.09.1997 між ним та [PERSON] , а також визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок. 09.03.2021\~представником відповідача\~за зустрічним\~позовом подано\~суду відзив,\~у якому\~просив відмовити\~у задоволенні\~зустрічного позову\~в повному\~обсязі,\~обґрунтовуючи тим,\~що твердження\~ [PERSON] \~про укладений\~між ним\~та [PERSON] \~договір купівлі-продажу\~спірного житлового\~будинку від\~16.09.1997\~не відповідаються\~дійсності,\~оскільки три розписки [PERSON] від 16.09.1997, 15.11.1997 та від 21.12.1997, з яких вбачається, що нею отримано завдаток за будинок, який навіть не ідентифіковано. В розписці від 21.12.1997 прямо зазначено про отримання саме завдатку, що засвідчено підписом [PERSON] . Зазначає, що вказані розписки не підміняють договору купівлі-продажу, оскільки не містять істотних умов, які передбачені ст.224 ЦК УPCP (1963 р.). [PERSON] не надав жодного доказу досягнення з [PERSON] домовленості, що оплата за спірне домоволодіння становить 1700 доларів США, як не надно доказів укладення з [PERSON] такого договору купівлі-продажу. Як вбачається із зустрічної позовної заяви, [PERSON] сплачено більше ніж 1700 доларів США, тобто його доводи щодо досягнення домовленості про купівлю-продаж будинку за 1700 доларів США ним же і спростовуються. Також [PERSON] не навів жодного доказу ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Крім того, згідно з відомостями Мошоринської сільської ради [PERSON] разом з членами своєї сім`ї проживають у спірному домоволодінні з 1997 року. Проте, згідно норм чинного законодавства вселення у житловий будинок можливе лише з дозволу його власника або у випадку набуття права власності на це житло чи на його частку. У даному ж випадку правовстановлюючий документ на спірний будинок позивача відсутній, належних доказів про надання [PERSON] згоди на вселення [PERSON] із сім`єю в даний будинок ним не надано. Отже проживання [PERSON] з членами своєї сім`ї в будинку [PERSON] є незаконним. 22.03.2021 представником позивача за зустрічним позовом подано суду відповідь на відзив, у якому вказує на необгунтованість доводів представника відповідача, оскільки зі змісту відзиву вбачається, що він не заперечує отримання грошей саме як оплату за житловий будинок та визнає наявність договору між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж будинку, вказує, що письмові розписки є доказами укладення такої угоди, та визнає, що [PERSON] з сім`єю проживав у спірному будинку з відома [PERSON] . Також зазначає, що угода купівлі-продажу не суперечила закону, а оскільки факт досягнення угоди засвідчується письмовими розписками, якими підтверджено, що грошові кошти отримуються саме за угодою купівлі-продажу, вважає, що письмової форми було дотримано, хоч і не в повному обсязі. Щодо посилання представника відповідача на положення ст.224 ЦК УРСР (1963 p.), то дії сторін договору підтверджують фактичне виконання договору - одна сторона надала будинок, інша сплатила за нього певні кошти. Крім того вказує, що на час укладення договору купівлі-продажу законом допускалося, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, то суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Те, що за твердженням представника [PERSON] у останньої перешкод для нотаріального посвідчення угоди не було, якраз і свідчить, що таке посвідчення не відбулось з її вини. Також вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на незаконне проживання [PERSON] в будинку [PERSON] , оскільки відповідно до розписок кошти, які були платою за будинок, [PERSON] отримувала від [PERSON] 16.09.1997, 15.11.1997, 21.12.1997 та 09.01.2002, тобто вона з [PERSON] зустрічалася, і ці кошти не могли передаватися без жодних на те причин. Саме такою причиною і могло бути надання дозволу на проживання у будинку. Крім того, у своєму первісному позові про виселення [PERSON] стверджує, що до 2018 року не знала, що [PERSON] з сім`єю проживав у належному їй будинку, однак зазначене не може відповідати дійсності, оскільки вона не могла залишити без догляду належний їй будинок та не відвідувати його понад 21 рік. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, зустрічні позовні вимоги не визнала та пояснила, що у 1996 році вона отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок покійної матері, що знаходиться по [ADDRESS] . Оскільки проживає у м.Світловодську Кіровоградської області та має інше житло, тому вирішила продати вищевказаний будинок родині [PERSON] за 3500 доларів США. [PERSON] погодився на таку суму, проте вони домовились про розстрочку виплати коштів частинами. Так, у вересні 1997 року вона отримала від [PERSON] як завдаток 800 доларів США, у листопаді 1997 року 400 доларів США, у грудні 1997 року 600 гривень та у січні 2002 року 200 доларів США, загальна сума коштів в еквіваленті склала 1700 доларів США. Про отримання вказаних коштів вона власноручно написала розписки. Кінцевого строку повернення коштів в повному обсязі ними обговорено не було, [PERSON] обіцяв повернути ще 1800 доларів США при їх наявності, після чого сторони мали намір посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально. Дозволу на проживання родини [PERSON] у зазначеному будинку вона не надавала, однак ключі від будинку добровільно передавала, при цьому дозволила користуватися присадибною ділянкою. Також вони домовились, що [PERSON] будуть здійснювати догляд за домоволодінням. З часу продажу будинку вона жодного разу домоволодіння матері не відвідувала та не цікавилась його станом, хоча в с.Мошорине приїздить кожного року на поминальні дні, знала, що там проживає родина [PERSON] . Неодноразово вона зверталася до [PERSON] з вимогою про повернення коштів в повному обсязі, але останній лише обіцяв, що невдовзі їх поверне. На даний час перешкоди у користуванні будинком [PERSON] їй не чинять, до домоволодіння вона навіть не намагалася зайти. До правоохоронних органів з приводу чинення перешкод у користуванні будинком вона не зверталась. Оскільки [PERSON] не повертають в повному обсязі кошти за спірний будинок, тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) позовні вимоги підтримав повністю, а позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав з підстав, викладених у позові та відзиві на позов. При цьому пояснив суду, що між сторонами не було досягнуто істотних умов, притаманних договору купівлі-продажу, зокрема ціни та предмету позову, тому видані [PERSON] розписки не мають юридичної сили. Просив застосувати позовну давність до вимог за зустрічним позовом. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав та пояснив, що 1997 році [PERSON] запропонувала придбати за 2000 доларів США житловий будинок її матері, що знаходить у с.Мошорине Знам`янського району Кіровоградської області, на що він погодився. Частину коштів за будинок у загальній сумі, еквівалентній 1700 доларів США він передав [PERSON] у вересні, листопаді та грудні 1997 року, а також у січні 2002 року, іншу частину коштів в сумі 300 доларів США мав передати після того, як [PERSON] в повному обсязі оформить документи на будинок та в нотаріальному порядку відбудеться посвідчення договору купівлі-продажу. Також [PERSON] добровільно передала йому ключі від будинку та надала дозвіл на проживання у ньому, здійснення догляду та обробіток земельну ділянку. Таким чином фактично відбулося укладення договору купівлі-продажу зазначеного домоволодіння. З вересня 1997 року він та його сім`я відкрито та безперервно проживають в будинку та зареєстровані за вказаною адресою, сплачують платежі за комунальні послуги від свого імені, здійснюють поліпшення вказаного будинку, тобто відкрито, без будь-яких заперечень з боку відповідача володіють будинком. Перші роки після продажу [PERSON] декілька разів відвідувала домоволодіння, коли приїжджала у поминальні дні на кладовище. Жодного разу [PERSON] до нього з вимогою про виселення не зверталася, вимогу її представника про виселення він не отримував. Оскільки на даний час позивач за первісним позовом ухиляється від нотаріального оформлення договору та неправомірно вимагає додатково ще 1500 доларів США, про які сторони не домовлялись при фактичній купівлі-продажу будинку, тому є всі підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за ним права власності на будинок. На запитання суду пояснив, що на даний час іншого житла не має, винаймати інше житло також не в змозі. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні у зв`язку з їх необґрунтованістю, надали пояснення, аналогічні поясненням [PERSON] . Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у зустрічному позові та відповіді на відзив. Крім того, звернув увагу суду на те, що видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок підлягало реєстрації в Знам`янському МБТІ, про що наявна відповідна відмітка. В той же час державна реєстрація будинку була проведена [PERSON] лише у 2002 році, що вказує на неможливість посвідчення договору купівлі-продажу будинку в період з 1997 по 2002 рік. Крім того, наголосив на тому, що реєстрація відповідачів у спірному будинку, проведена 19.06.2002, була можлива лише з дозволу власника домоволодіння [PERSON] після отримання нею коштів за проданий будинок 09.01.2002 згідно з розпискою. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що їм відомо про те, що у 1996-1997 р.р. [PERSON] продала Оганесянам будинок покійної матері. Ціна продажу будинку їм не відома, знають лише, що частину коштів за будинок [PERSON] сплатити відразу, іншу частину зобов`язувались погасити після нотаріального оформлення договору купівлі-продажу будинку. При цьому [PERSON] передала Оганесянам ключі від будинку та дозволила у ньому проживати. Перші роки після смерті матері [PERSON] відвідувала зазначене домоволодіння коли приїздила на поминальні дні на могилу матері. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 02.08.1996 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Зі змісту свідоцтва вбачається, що воно підлягало реєстрації в Знам`янському БТІ. Відповідно до довідки Знам`янського міжміського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» №25 від 24.01.2020, станом на 01.01.2013 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Знам`янської державної нотаріальної контори 02.08.1996 №1049 в цілому, яке було зареєстроване в Знам`янському міжміському комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» 09.02.2002 та записано в реєстрову книгу №5 під реєстровим номером 560. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 198709468 вбачається, що житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] . Розпискою від 16.09.1997 підтверджується, що [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу будинку у с.Мошорине отримала від [PERSON] 800 доларів США та 09.01.2002 ще 200 доларів США. Розпискою від 15.11.1997 підтверджується, що [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу будинку у с.Мошорине отримала кошти від [PERSON] в сумі 400 доларів США. Розпискою від 21.12.1997 підтверджується, що [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу будинку у с.Мошорине отримала завдаток в сумі 600 гривень. Укладення даних розписок сторонами в судовому засіданні не оспорювалось, а тому даний факт не підлягає доказуванню. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають у житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідками Мошоринської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області №306 від 28.08.2018 та №1042 від 03.12.2020. Згідно з довідкою Знам`янського РЕМ ПАТ «Кіровоградобленерго» №22/44 від 03.12.2020 споживання електричної енергії у житловому будинку, який знаходиться по [ADDRESS] здійснюється побутовим споживачем [PERSON] на підставі договору про користування електричною енергією, укладеного до 2001 року. 28.10.2010 [PERSON] розроблено робочий проект на газопостачання житлового будинку [ADDRESS] . 19.02.2019 представником [PERSON] адвокатом Міщенком А.М. відповідачам за первісним позовом надіслано вимогу про звільненням спірного домоволодіння. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі\~статтею 109 ЖК УРСР\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У\~статті 114 ЖК УРСР\~передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою\~статті 116 ЖК УРСР\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі\~ЄСПЛ). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання\~пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа\~добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом не проживає за адресою спірного житла протягом 24 років та має інше житло у м. Світловодськ Кіровоградської області, тоді як відповідачі за первісним позовом з 1997 року постійно проживають у спірному будинку та іншого житла не мають. Останні на законних підставах вселилися у спірний будинок зі згоди самого позивача за первісним позовом, як власника майна, відкрито та безперервно проживають та зареєстровані в будинку, сплачують платежі за комунальні послуги від свого імені, здійснюють поліпшення вказаного будинку. Оскільки сторони не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом, тому відповідачі фактично набули право користуванням чужим майном. У справі, що розглядається, виселення відповідачів за первісним позовом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача за первісним позовом як власника спірного житла на фактичне користування своїм майном з правом відповідачів за первісним позовом на користування цим житлом та у разі втрати якого відповідачі можуть стати безхатченками. Крім того, позивач за первісним позовом, яка є власником спірного житлового будинку, з часу написання розписок про отримання коштів та передачі ключів від житлового будинку була обізнана щодо проживання у ньому відповідачів з 1997 року, їх реєстрації у ньому, відсутності у останніх іншого житла, що дає підстави вважати, що відповідачі за первісним позовом мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Доводи позивача про те, що власник майна може вимагати усунення порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, є правильними. Однак визначальним для захисту права власності є існування перешкод з боку відповідача у користуванні власником своєю власністю, наявність яких в цій справі позивачем не доведена. При цьому позивач в судовому засіданні підтвердила, що підставою її звернення до суду слугував той факт, що відповідачі не повертають в повному обсязі кошти за придбаний будинок, а не порушення її права користування майном та створення перешкод у такому користуванні. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що при позбавленні відповідачів житла, виселенні їх із спірного будинку не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, яка не довела необхідність виселення відповідачів та порушення її прав, та інтересами відповідачів, які зареєстровані та протягом тривалого часу користуються спірним житлом на законних підставах, мають обґрунтовані очікування на подальше користування житлом, при цьому іншого житла не мають. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у\~статті 116 ЖК УРСР. Проте позивачем таких підстав не зазначено. Доводи позивача за первісним позовом про те, що реєстрація та проживання відповідачів у спірному будинку, які іншого житла не мають, порушують право позивача на вільне володіння користування чи розпорядження будинком, належними і допустимими доказами не підтверджено, що є процесуальним обов`язком позивача (статті\~12,\~81 ЦПК України). З огляду на викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову [PERSON] про виселення у зв`язку з його необґрунтованістю. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом суд зазначає наступне. Пунктом 4, 5 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України передбачено, що до цивільних відносин які виникли до набуття чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , про визнання дійсним якого просить позивач, укладено між сторонами у 1997 році, тому при вирішенні даного спору мають застосовуватися норми ЦК УРСР, в редакції 1963 року, що був чинним на час виникнення спірних відносин. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Виходячи з положень ст. 227 ЦК УРСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Під час розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не доведено доводи позову про те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, зокрема про те, що [PERSON] погодилась продати [PERSON] будинок саме за 2000 доларів США, а не за 3500 доларів США, як зазначає відповідач за зустрічним позовом. Розписки такої умови також не містять. При цьому у поясненнях самого позивача за зустрічним позовом, наданими у суді наявні розбіжності щодо суми продажу будинку, зазначеній у зустрічній позовній заяві. Сама по собі передача [PERSON] грошових коштів та написання нею розписок не свідчать про укладення сторонами договору-купівлі продажу з визначенням усіх істотних умов, зокрема предмета договору та ціни. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено та судом не встановлено факту ухилення відповідача за зустрічним позовом від його нотаріального посвідчення, оскільки як позивач, так і відповідач по справі володіють адресою місця проживання один одного, засобами зв`язку та фактично жодних об`єктивних перешкод для нотаріального посвідчення договору (стан здоров`я, виїзд за кордон на постійне місце проживання, втрати будь-якого зв`язку з відповідачем чи інше) судом не встановлено. Також не встановлено втрату можливості посвідчення договору купівлі-продажу на момент розгляду справи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13\~Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини 2\~статті 220 ЦК України. З огляду на встановлені судом фактичні обставини та враховуючи, що позивачем не доведено безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, а тому позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вимога про визнання права власності на спірний будинок за позивачем за зустрічним позовом у даній справі є похідною від вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку, а тому з вищевказаних підстав задоволенню також не підлягає. Посилання представника відповідача за зустрічним позовом на те, що позивачем за зустрічним позовом пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, не приймаються до уваги, оскільки положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує, що ухвалою від 07.09.2020 позивачу за первісним позовом відстрочено сплату судового збору за подання даного позову до суду до ухвалення судового рішення у справі. Враховуючи, що у встановлений судом строк позивачем судові витрати не були сплачені, а даним судовим рішенням їй відмовлено в позові, відтак відповідно до вимог ч.2 ст.136, ч.2 ст.141 ЦПК України з позивача за первісним позовом слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (станом на дату звернення до суду). Крім того, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням позивачу за зустрічним позовом відмовлено у його задоволенні, тому понесені ним судові витрати слід віднести на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: approved