Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

10 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] треті особи: Веселинівська державна нотаріальна контора Миколаївської області, [PERSON] , Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про встановлення факту прийняття спадщини та про встановлення факту неприйняття спадщини іншим спадкоємцем, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання недійсним розпорядження та скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки. Позовні вимоги мотивувала тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельної частки (пай) розміром 9,40 га, яка перебувала у колективній власності КСП Калініна с. Широколанівка Веселинівського району, яка належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 0205948, виданого 22 лютого 2000 року Веселинівською райдержадміністрацією та зареєстрованого 25 лютого 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). За життя батько заповіту не склав. На момент відкриття спадщини у батька було дві доньки - [PERSON] , [PERSON] , та син - [PERSON] . Батько був одружений з [PERSON] . В 2017 році вона звернулась до Веселинівської державної нотаріальної контори із заявою по видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька. На підтвердження факту прийняття спадщини, надала нотаріусу оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я спадкодавця, який зберігала у себе весь час до моменту звернення із ним до нотаріальної контори. 23.02.2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом Ѕ частини спадкового майна, після смерті батька. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2018 року визнано недійсним вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом. Дана постанова суду залишена без змін згідно постанови Верховного суду від 21 листопада 2018 року. Судом апеляційної та касаційної інстанції зазначалося, що визнання оспорюваного свідоцтва недійсним, не позбавляє її права на звернення до суду з вимогами про встановлення факту прийняття спадщини в порядку встановленому законом. За таких обставин, вона змушена звернутися до суду, щоб захистити своє право на спадкування після смерті батька та просить суд встановити факт прийняття спадщини та встановити факт неприйняття спадщини іншим спадкоємцем, визнати свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнати недійсним розпорядження та скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки. Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Даною ухвалою витребувано з Веселинівської державної нотаріальної контори Миколаївської області копію спадкової справи, заведеної за фактом смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Витребувано від Веселинівського РС УДМС в Миколаївській області інформацію про дату документування паспортом [PERSON] . Ухвалою суду від 16 червня 2020 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. 03.02.2021 року Веселинівським районним судом було винесено ухвалу про забезпечення позову. Позивач [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Позивач в судовому засіданні пояснила, що є рідною донькою [PERSON] та вважає, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки прийняла на зберігання сертифікат на право на земельну частку (пай). Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнають, надали відзив на позовну заяву в якому зазначили, що доводи позивачки про те, що вона фактично вступила у володіння і управління спадковим майном є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Після смерті [PERSON] сертифікат знаходився весь час у [PERSON] , яка лише в жовтні 2015 року у її присутності передала його бабусі [PERSON] , а позивач [PERSON] отримала сертифікат через багато років після смерті дідуся [PERSON] . Також зазначила, що вона прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] за законом, як неповнолітня спадкоємиця. ЇЇ мати [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину за законом, оскільки на час смерті свого батька проживала разом з ним. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується оголошенням за веб-адресою: http://court.gov.ua/sudova-vlada/sudy/sud1406/gromadyanam/789/. Представник третьої особи Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області Дикусар О.П. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області А. Кіро в судове засідання не з`явився, надав до суду пояснення в якому вказує, що рішення по даній справі не може вплинути на права та обов`язки Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, а тому просить розглянути справу без його участі. Представник третьої особи Веселинівської державної нотаріальної контори Миколаївської області в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що після пожежі в будинку [PERSON] , останній проживав з нею в її домоволодінні з лютого 2001 року до липня 2001 року, а потім проживав в приміщенні комунгоспу, розташованого в с. Широколанівка.. [PERSON] часто змінювала місце проживання, вела антисоціальний спосіб життя і з батьком на день його смерті не проживала. [PERSON] допомагала батьку, провела поховання і саме в [PERSON] отримала сертифікат після смерті батька, тобто прийняла спадщину. Свідок [PERSON] суду показав, що після пожежі в будинку [PERSON] , останній пішов проживати до [PERSON] , згодом став проживати в колгоспному гаражі та працював там охоронцем приблизно 9 місяців до дня своєї смерті. Його донька [PERSON] з часу пожежі в будинку із батьком не проживала. Аналогічні покази в судовому засіданні, щодо не проживання разом з спадкодавцем його доньки [PERSON] підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , Свідок [PERSON] показала, що була свідком того як [PERSON] в жовтні 2015 року показувала [PERSON] папку з документами, зміст якиї їй невідомий. Свідок [PERSON] суду показав, що він орендував землю у [PERSON] , після смерті останнього земля залишилась у нього і деякий час від сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою в сільську раду. Свідок [PERSON] суду показала, що знає [PERSON] . Після звернення до неї [PERSON] з приводу оформлення спадщини у останньої знаходились всі документи і вони разом звернулись до нотаріуса для оформлення спадщини. Свідок [PERSON] суду показала, що сертифікат [PERSON] знаходився у [PERSON] так як вона його зберігала і надала орендатору [PERSON] , який деякий час сплачував [PERSON] кошти. Пояснила розбіжності в довідках, тим, що раніше відомості надавала згідно записів в погосподарських книгах, але фактично в будинку [PERSON] з часу пожежі в ньому ніхто не проживав. Заслухавши позивача, представників позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , смерть якого була зареєстрована 14 лютого 2002 року Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області за актовим записом № 08, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 30 листопада 2016 року Веселинівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло право на земельну частку (пай) розміром 9,40 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності КСП Калініна Веселинівського району Миколаївської області, та яке належало померлому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 0205948, виданого 22 лютого 2000 року Веселинівською райдержадміністрацією та зареєстрованого 25 лютого 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 9487. Матеріалами спадкової справи № 24/2017, витребуваних з Веселинівської державної нотаріальної контори встановлено, що за життя [PERSON] заповіту не склав. Після смерті [PERSON] право на спадщину за законом у першу чергу в рівних частках отримали: дружина померлого - [PERSON] , та діти: [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Широколанівською сільською радою Веселинівського району 14.06.1975 року, де в графі батько записаний - « [PERSON] », в графі матір - « [PERSON] ». З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого відділом РАЦС Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області 10 січня 2006 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого відділом РАЦС Хорольського районного управління юстиції у Полтавській області 19 червня 2006 року вбачається перехід прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] ». В свідоцтві про шлюб серії [NUMBER] виданого відділом ДРАЦС РС Хорольського районного управління юстиції у Полтавській області 22 листопада 2014 року позивачка змінила своє прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] ». Судом встановлено, що [PERSON] спадщину після смерті чоловіка [PERSON] не прийняла, оскільки жодних дій, що свідчать про прийняття нею спадщини не вчинила, що підтверджується заявою, посвідченою 22 лютого 2017 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрованою в реєстрі за № 225 та поданою [PERSON] до Веселинівської державної нотаріальної контори. Із матеріалів спадкової справи також вбачається, що 23.02.2017 року відповідач [PERSON] звернулась до Веселинівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . При цьому спадкоємцем повідомлено нотаріуса про інших спадкоємців, які прийняли спадщину, зокрема [PERSON] , тобто донька покійної [PERSON] . На підтвердження факту прийняття спадщини [PERSON] надала нотаріусу правовстановлюючий документ на спадкове майно, зокрема сертифікат на право на земельну частку (пай) серії МК № 0205948, виданий Веселинівською райдержадміністрацією 22.02.2000 року на ім`я спадкодавця. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом вказує на те, що у неї виникли майнові права на спадкове майно, як у такої, що будучи спадкоємцем першої черги спадкування за законом фактично прийняла спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном в силу ст. 549 ЦК України 1963 року. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, самі свідчення свідків про отримання позивачкою сертифікату на зберігання не можуть вважатися прийняттям спадщини, оскільки вони достовірно не підтверджують, що ці дії були вчинені в строк, встановлений для прийняття спадщини. Суд враховує і тривалість строку, який пройшов з дня відкриття спадщини до видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Позивач не надала до суду жодних доказів того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки доказів на підтвердження факту вступу в управління та володіння спадковим майном позивач суду не надала, підстав вважати, що вона вступила у володіння та управління спадковим майном за ст. 549 ЦК УРСР, немає, а тому немає підстав для визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування за законом та правилами ЦК УРСР. Тобто факт прийняття спадщини за правилами ст. 549 ЦК УРСР не доведений, отже, спадщина фактично не прийнята. Викладене повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 25.03.2020 року № 305/235/17. Стосовно вимог встановлення факту неприйняття спадщини іншим спадкоємцем суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно довідки виконавчого комітету Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 04.02.2019 року № 122 на день смерті [PERSON] разом з померлим на момент його смерті зареєстрований з 05.05.1998 року по [INFO] син - [PERSON] , та зареєстрована з 27.04.1999 року по 17.02.2009 року донька- [PERSON] .. Відповідно до відомостей, які зазначені в Господарській книзі № 5 за 2001-2005 роки, на аркуші № 61, по особовому рахунку № [NUMBER] зазначено першим членом господарства [PERSON] , членами господарства також вказані його дочка [PERSON] та онука [PERSON] , які на час смерті [PERSON] проживали разом з ним. Суд дійшов висновку, що [PERSON] проживала із своїм батьком [PERSON] на час його смерті, а тому є такою, що фактично прийняла спадщину, як спадкоємиця першої черги за законом. Відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини в установленому законом порядку. Відповідач [PERSON] , на час смерті своєї матері [PERSON] , була неповнолітньою, в зв`язку з чим є такою, що прийняла спадщину після смерті матері, як спадкоємиця першої черги за законом. 23 лютого 2017 року відповідачу [PERSON] Веселинівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/2 частину спадкового майна, належного її батьку [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину після якого вона прийняла, але не оформила своїх спадкових прав. Судом також установлено, що із копії спадкової справи вбачається, що позивач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] звернулася лише 23 лютого 2017 року. В цій заяві позивач вказала, що крім неї спадщину прийняла її сестра [PERSON] . Із записів нотаріуса в цій заяві вбачається, що факт прийняття спадщини [PERSON] перевірено за довідкою Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 28 листопада 2016 року, а факт прийняття спадщини заявника [PERSON] перевірено за поданим для огляду сертифікатом на земельну частку (пай). Видаючи свідоцтво про право на спадщину на ім`я позивача не на все спадкове майно, а на його 1\\2 частину, усвідомлюючи таким чином наявність іншого спадкоємця, нотаріус в порушення вимог пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, не врахував тривалість строку, який пройшов з дня відкриття спадщини та не з`ясував наявність чи відсутність згоди на таке іншого спадкоємця, яким є позивач, а також не залучив до спадкової справи її письмову заяву про відсутність у неї відповідних заперечень. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2018 року справа №472/886/17, провадження №22-ц/784/285/18, визнано недійсним вищевказане видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом. Дана постанова суду була залишена без змін згідно Постанови Верховного суду від 21 листопада 2018 року справа № 472/886/17, провадження № 61-25830св18. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині встановлення факту неприйняття спадщини іншим спадкоємцем не підлягають задоволенню, а тому й інші вимоги позивача щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання недійсним розпорядження та скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки не підлягають задоволенню. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідившивсебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази , оцінивши їх належність, допустимість, достовірність , достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на піставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справі з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати [PERSON] по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

Outcome: dismissed