Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

11 березня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 700 грн. щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач не дає грошей на утримання дитини, і тому вона змушена сама її забезпечувати. В зв'язку з вказаним, просить позов задовольнити. 08 квітня 2015 року заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова позов [PERSON] був частково задоволений, було ухвалено стягувати з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 700 (сімсот) гривень щомісячно, починаючи з 11 березня 2015 року, і до досягнення дитиною повноліття, з індексацією відповідно до закону, а в решті позову було відмовлено. 28 березня 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення та клопотанням про поновлення строку /а.с.39-42/, мотивуючи це ти, що він до грудня 2017 року проживав однією сімєю з позивачем, 08 березня 2016 року в них народився син [PERSON], зароблені ним кошти він витрачав на сімю, позивач в повій мірі розпоряджалася заробленими ним коштами. Протягом вказаного строку йому нічого не було відомо про заочне рішення суду від 08 квітня 2015 року, про існування якого він дізнався лише в березні 2018 року. 13 квітня 2018 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вищевказані клопотання та заява відповідача [PERSON] були задоволені, було постановлено скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 квітня 2015 року та призначити справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 08 травня 2018 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог /а.с.68,69/, в якій просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх доньки [PERSON] у розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 10 травня 2018 року відповідач подав до суду письмовий відзив на позов /а.с.88,89/, в якому просить стягувати на утримання доньки аліменти 700 грн. щомісячно, мотивуючи це тим, що він немає постійного заробітку. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що позивач не проживає з відповідачем з березня 2016 року, коли відповідач остаточно пішов від неї та дітей з її квартири № [ADDRESS] та повернувся у своє помешкання за адресою: [ADDRESS], відповідач офіційно ніде не працює, а лише підробляє, просить позов задовольнити та стягувати аліменти з березня 2016 року. У судовому засіданні відповідач та його представник позов визнали частково, дали пояснення аналогічні доводам, які викладені у відзиві на позов, додатково пояснивши, що відповідач проживав з позивачем однією сімєю до грудня 2017 року, він неофіційно працював на фірмі, яка займалася реалізацією круп, восени 2016 роки він з ініціативи позивач був на заробітках у Польщі, проте нічого майже не заробив, у травні він влаштувався на офіційну роботу підсобником з окладом 4000 грн. щомісяця, і тому може сплачувати аліменти лише в сумі 700 грн. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 462/225/18, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 2012 року /а.с.7/, який розірваний рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 травня 2018 року, яке було ухвалене судом у справі № 462/225/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюб. Зазначене рішення на час вирішення даного спору про стягнення аліментів не набрало законної сили. Сторони від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] /а.с.6/ та сина [PERSON], [INFO] /а.с.70/. Діти проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актами ЛКП «Сигнівка» від 12 грудня 2017 року та 05 травня 2018 року /а.с.72,73/ та визнається всіма учасниками справи. Оскільки відповідач не надає матеріального утримання на доньки [PERSON] добровільно, то це слід робити у судовому порядку, як цього вимагає позивач. Перерахування позивачем у березні 2018 року 700 грн. на банківський рахунок відповідача /а.с.91/ ніяким чином не свідчить про той факт, що відповідач розпочав сплачувати аліменти у розмірі необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку доньки [PERSON], як цього вимагають вимоги ч. 2 ст. 182 ЦК України. Щодо дня, з якого слід присудити стягувати аліменти з відповідача, то суд приходить до наступних висновків. За загальним правилом аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви, як визначено ст.191 СК України. Разом з тим, сімейне законодавство визначає два порядки надання батьками утримання дитині: добровільний та примусовий. На відміну від добровільного, примусовий порядок сплати аліментів застосовується у випадках спору між батьками з питання утримання дитини. При цьому не має значення спільно чи окремо проживають батьки в момент такого спору. У випадку спільного проживання батьків, кожен з подружжя може звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів у примусовому порядку. У разі окремого проживання батьків, з такою вимогою може звернутися той з батьків, з ким проживає дитина. Таким чином, правовідносини між батьками та дітьми щодо утримання трансформуються в аліментні зобов'язання, які конкретизують права та обов'язки батьків. Аліментне зобов'язання не може виникнути само по собі. Його поява можлива лише тому, що існує обов'язок надавати утримання, і цей обов'язок не виконується або виконується неналежним чином. Позивач у свої поясненнях наполягає, що вона припинила фактично проживати з відповідачем однією сімєю з березня 2016 року, відповідач у свої поясненнях стверджує, що вони спільно проживали до грудня 2017 року. З пояснень свідків, які були допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача, а саме: її сусідів [PERSON] та [PERSON] та її знайомої [PERSON] вбачається, що весною 2017 року вони ще бачили відповідача у квартирі № [ADDRESS], а восени 2016 року відповідач з ініціативи позивача знаходився на заробітках в Польщі, стосовно грошових відносин, які існували між сторонами вони нічого пояснити не змогли. З пояснень свідків, які були допитані у судовому засіданні за клопотанням відповідача, а саме: його матері [PERSON], брата [PERSON] та сусіда [PERSON] вбачається, що до березня 2016 року сторони з дітьми проживали у [INFO], яка належить матері позивача, а потім почали всі разом проживати у відповідача за адресою: адресою: [ADDRESS], у восени 2016 року відповідач знаходився на заробітках в Польщі та повернувся у грудні 2016 року, в той час позивач з дітьми проживала у своїй матері. Остаточно позивач пішла з дітьми з квартири відповідача наприкінці лютого 2017 року, стосовно грошових відносин, які існували між сторонами вони також нічого пояснити не змогли.. Аналізуючи пояснення сторін та свідків, суд приходить до висновку, що сторони з березня 2017 року припинили проживати разом, а відтак, не вели спільне господарство та мали спільного бюджету. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що до березня 2017 року відповідач не брав участі в утримані доньки [PERSON]. Крім того, позивач, якій достовірно було відомо про заочне рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 квітня 2015 року не отримувала виконавчий лист майже три роки. Відповідно до клопотання її представника, яке міститься в матеріалах справи, копія заочного рішення та оригінал виконавчого листа були отримані ним лише 05 лютого 2018 року /а.с.59/. Особи, які беруть участь у виконавчому проваджені, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 7 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження»). Проте вищевказані дії позивача, які полягають у тривалому неотриманні нею виконавчого листа, у даній конкретній справі, свідчать про те, що позивач була незацікавлена протягом 2015-2016 років своєчасного та в повному обсязі розпочати вчинення виконавчих дій, які б були направлені на примусове стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для присудження стягнення аліментів з дня предявлення позову, тобто з 11 березня 2015 року, оскільки на той час у відповідача не виникло аліментного зобовязання, оскільки він добровільно приймав участь в утриманні сімї та доньки [PERSON], що підтверджується вищевказаними доказами, зокрема, поясненнями свідків, фактом народження у сторін другої дитини, а також поведінкою позивача, яка не відчувала потреби у примусовому стягненні аліментів. Враховуючи наведене, суд вважає, що з 1 березня 2017 року слід присудити стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки [PERSON], оскільки саме з цього моменту у відповідача виникли аліментні зобовязання. Щодо розміру аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 180-182 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для дітей віком до 6 років становив з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для дітей віком до 6 років становить з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. Як убачається з довідки ТОВ «[PERSON] Декор» № 1/Д позивач з 08 травня 2018 року почав працювати на посаді підсобного працівника з посадовим окладом 4000 грн. /а.с.101/. В силу вимог сімейного законодавства та моральних норм суспільства обов'язком батька є забезпечення нормальних умов життя для своє дитини, а не лише примусова сплата мінімальних платежів, встановлених законодавством. Враховуючи наведене, беручи до уваги, що позивач є працездатним, має на утриманні ще малолітнього сина [PERSON], протягом свого життя постійно має мінливий дохід, суд приходить до висновку, що стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1200 грн. щомісячно, з індексацією відповідно до закону, відповідатиме інтересам сторін. Разом з тим, суд, враховуючи, що з відповідача будуть стягуватися аліменти в розмірі 1200 грн. щомісячно, що перевищує 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, приходить до висновку, що немає підстав для зазначення у рішенні суду, що аліменти мають стягуватися у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, а відтак у задоволенні позовної вимоги в цій частині слід відмовити за безпідставністю. Крім стягнення аліментів, з відповідача слід стягнути відповідний розмір судового збору в дохід держави.

Outcome: partial