Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

12.11.2020 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя з позовом про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20 лютого 2006 року він придбав у [PERSON] транспортний засіб «Москвич»-412ИЭ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 1984 року випуску, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , зеленого кольору за 1800 гривень. На момент купівлі автомобіля продавець передав лише технічний паспорт на автомобіль серії [NUMBER] від 29.11.1984 року, власником якого була [PERSON] . Договору купівлі-продажу автомобіля Позивач з продавцем не уклали у зв`язку з відсутністю у продавця будь -яких документів для вчинення такої дії. Вподальшому продавець постійно зволікав з оформленням договору, а потім перестав відповідати на телефонні дзвінки. Позивач зазначає, що автомобіль постійно перебуває під постійним управлінням позивача та його сина, позивач відкрито, добросовісно та безперервно володіє чужим майном, тому просить визнати за ним право власності на вказаний автомобіль за набувальною давністю. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 10.12.2020 року зазначену справу передано на розгляд Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя за підсудністю. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18.01.2021 року справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання 23.02.2021 року від відповідача надійшов відзив, згідно якого вважає, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника. Ухвалою Орджонікідзевського районного м. Запоріжжя від 03.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, задоволено клопотання позивача про виклик свідків. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно раніше наданих пояснень у судовому засіданні, позивач позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, згідно якої просить слухати справу у його відсутність у відповідності до вимог чинного законодавства з урахуванням поданих пояснень. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Як встановлено під час судового розгляду в судовому засіданні власником автомобіля «Москвич»-412ИЭ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 1984 року випуску, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , зеленого кольору є [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією актового запису про смерть № 5801 від 23.06.2006 року. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 03.04.2021 року, відсутня інформація про наявність спадкових справ після смерті [PERSON] . Як зазначає позивач, транспортний засіб ним був придбаний у [PERSON] 20.02.2006 року за договором купівлі- продажу, який не був оформлений у письмовій формі, у зв`язку з відсутністю на момент угоди при собі будь-яких документів та через зволікання у подальшому продавцем в оформленні такого договору. Допитаний у судовому засіданні 20.04.2021 року свідок [PERSON] пояснив, що у 2006 році його батько придбав автомобіль, у 2015 році він отримав посвідчення водія та став керувати автомобілем, укладав договори страхування та постійно користується автомобілем до цього часу. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Судом встановлено, що спірний автомобіль перебував у власності [PERSON] , яка померла [INFO] та як зазначає Позивач, автомобіль перейшов у його власність на підставі договору купівлі-продажу. У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Таким чином, з урахуванням обставин справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, з дотриманням норм процесуального права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із відсутністю підстав для застосування положень статті 344 ЦК України до спірних правовідносин.

Outcome: dismissed