Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

11 січня 2018 року позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про припинення прав власності іншої особи на частину будинку та визнання права власності на частину будинку, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до рішення Фастівського міського суду від 01.12.1989 року їй та відповідачам по справі (сестрам по матері) на праві спільної сумісної власності належить 13/50 частин житлового будинку (по 13/150 кожній) по [ADDRESS] Згідно вищевказаного рішення у їх спільне користування було виділено в натурі кімнату 1-6 площею 9.8 кв.м та кімнату 1-7 площею 15.4 кв.м, що становить 13/50 частин будинку, тим же рішенням право власності на інші 37/50 частин вказаного будинку було визнано за її батьком [PERSON]. [INFO] її батько помер та за позивачем було визнано право власності на належне йому майно - на вказані 37/50 частин будинку. Таким чином, згідно правовстановлюючих документів позивачу належить 124/150 (37/50+13/150) частини будинку по [ADDRESS], а її сестрам - 26/150 частин цього ж будинку. Після смерті батька позивачка у 1997 році отримала свідоцтво про право на спадщину та зареєструвалась у будинку, хоча продовжувала проживати з сім'єю в квартирі в м. Києві, яка належала батькам її чоловіка. Однак позивач вирішила змінити місце проживання і в 2001 році вона з чоловіком та дітьми переїхала на постійне проживання в м. Фастів в спадковий будинок, а у вересні 2001 року зареєструвались у ньому. Позивач зазначає, що її старша сестра [PERSON] з початку 80-х років проживає в [ADDRESS] у власному будинку, тому питання про виділ своєї частки в праві власності на будинок ніколи не ставила, в 2002 році позивач запропонувала і сплатила їй компенсацію за її частку в розмірі 400 доларів США, однак письмово вони своєї угоди не оформили. Сестра [PERSON] після отримання житла в Києві в 1970-х роках також знялася з реєстрації, а в 1997 році вона виїхала в Канаду на постійне місце проживання, зв'язок між ними був втрачений і в даний час вони з сестрою ніяких контактів не підтримують. В грудні 2010 року через сестру [PERSON] позивач передала [PERSON] 500 доларів США за її частину будинку, після чого вона пообіцяла, що в майбутньому не буде заперечувати проти оформлення на ім'я позивачки всього будинку та підпише необхідні документи про передачу її належної частки в праві власності на будинок, однак до цього часу свою усну домовленість вони документально також не оформили. Так, позивач вказує, що протягом 16 років вона разом зі своє сім'єю безперервно проживає в спадковому житловому будинку, після смерті батьків є його єдиним господарем, одноособово та безперешкодно володіє та користується ним та господарськими спорудами, за власні кошти ремонтує та утримує його в належному стані, проводить необхідні ремонтні роботи, несе витрати за його утримання, сплачує необхідні комунальні, страхові платежі та податки. Також зазначає, що її сестри (відповідачі по справі) протягом тривалого часу (більше 28 років з часу набуття формального права власності на 26/150 частин цього ж будинку), ні до будинку, ні до своєї частки власності в ньому жодним чином ніякого інтересу не проявляли, жодного разу не поцікавились технічним станом належної їм частини власності, не доглядали за нею, не звертались з вимогою про витребування свого майна чи поділу будинку в натурі, не користувались ним і не заявляли своїх прав на користування своєю власністю, фактично відповідачі відмовилися від своєї частки в праві власності на будинок, отримавши від позивачки грошову компенсацію вартості належних їм часток і таким чином свідомо погодились з їх передачею у власність позивачки. Виходячи з викладеного позивач просить припинити право власності [PERSON] та [PERSON] на 26/150 частин будинку [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на 26/150 частин будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами вказаного житлового будинку, які згідно рішення Фастівського міського суду від 01.12.1989 року належать на праві спільної сумісної власності відповідачам. В судовому засіданні позивач, представник позивача надали пояснення, аналогічні викладеним, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON], яка про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, а саме за допомогою офіційного веб-порталу Судова влада України в мережі Інтернет www.court.gov.ua, шляхом публікування оголошення про її виклик до суду, в судове засідання не з'явилася, тому суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів, що відповідає положенням п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. При цьому, відповідач [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси, у тому числі з правом визнання позову, про що оформила довіреність від 24.11.2017 року, яку посвідчила приватний нотаріус м.Торонто Чепіль О.М. Суд не прийняв зазначену довіреність в якості належного підтвердження повноважень представника та не допустив [PERSON] до участі у справі в якості представника [PERSON] Разом зим, факт видання [PERSON] цієї довіреність беззаперечно свідчить про її обізнаність щодо судового провадження, однак не скористалась своїм правом надати відзив на позовну заяву, від неї не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, у чому вбачається незацікавленість результатом розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Фастівського міського суду Київської області від 01.12.1989 року визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на 13/50 частин житлового будинку (по 13/150 кожній) по [ADDRESS] також рішенням визнано за [PERSON] право власності на інші 37/50 частин вказаного будинку /а.с.6/. Згідно свідоцтва про право на спадщину вбачається, що [PERSON] після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] отримала спадкове майно, а саме 37/50 частин житлового будинку по [ADDRESS] Відповідно до копії будинкової книги та довідки про склад сім'ї [PERSON], [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] з 30.07.1997 року, разом з нею за вищевказаною адресою зареєстрований її чоловік [PERSON] та їхні діти [PERSON], [PERSON] /а.с.18-22, 27/. Згідно рішення міськвиконкому Фастівської міської ради народних депутатів №213 від 01.10.1991 року [PERSON] надано дозвіл на прибудову до належної її частини будинку [ADDRESS] веранди загальним розміром 2,5 - 3,5 м /а.с.23/. Відповідно до рішення Фастівської міської ради народних депутатів виконавчого комітету №200/5 від 20.11.1997 року [PERSON] передано земельну ділянку по [ADDRESS] /а.с.25/. Згідно державного акт на право приватної власності на землю [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,090 гектарів за адресою [ADDRESS] /а.с.26/. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст. ст. 316-319, 325, 386, 391 та 405 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК України під правом власності слід розуміти право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і тільки власникові у повній мірі належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тільки він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При цьому власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, в тому числі і через суди. Статтею 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Із технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] інвентарний номер 5078, реєстровий номер 3887 кн.27, виготовленого Фастівським бюро технічної інвентаризації вбачається, що 37/50+13/150 частки будинку належить [PERSON], 13/150 частка будинку належить [PERSON] та 13/150 частка будинку належить [PERSON] /а.с.13-17/. Згідно ч. 1ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до статті 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Зі змісту даної норми слідує, що в разі понесення одним із співвласників витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник. Положення ст. 360 ЦК України не містять виключень щодо обов'язку співвласника брати участь в утриманні спільного майна у межах своєї частки у майні, зокрема щодо відсутності цих зобов'язань, у випадку не проживання співвласника у будинку, яка перебуває у спільній власності. Таким чином, закон не пов'язує витрати на управління, утримання та збереження спільного майна та інші витрати, що виникли з використання об'єкта спільної власності, з фактичним володінням та користуванням співвласниками цим об'єктом. Судом встановлено, що відповідачі у даному домоволодінні не проживають та всупереч вимогам ЦК України своє майно не утримують: не проводять поточні ремонти для збереження жилого стану будинку та взагалі належним їм майном не користуються, не приймають жодних заходів необхідних для утримання, збереження, схоронністю спільного майна, домоволодіння в цілому, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності. У відповідності до ст. 541 ЦК України, у сторін виникає солідарний обов'язок за зобов'язаннями, пов'язаними з утриманням спільного майна. Однак, відповідачі не несуть жодних витрат на утримання домоволодіння. Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, судом встановлено, що відповідачі протягом багатьох років у належних їм частинах будинку № 22 по пров. Менжинського в м. Фастові не проживають, позивач одноособово та безперешкодно володіє та користується будинком та господарськими спорудами, за власні кошти ремонтує та утримує його в належному стані, проводить необхідні ремонтні роботи, несе витрати за його утримання, сплачує необхідні комунальні, страхові платежі та податки. Такі дії відповідачів призводить до значного погіршення умов проживання позивачки та членів її родини, оскільки всі витрати вона несе самостійно. При цьому, достовірно встановлено, що спільне володіння і користування майном є неможливим. В постанові Верховного Суду України № 6-2925цс-15 від 13.01.2016 року викладена правова позиція, у якій Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, виходячи з аналізу статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358, 364 ЦК України, глави 26 ЦК України, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем. При вирішенні питання компенсації частки в об'єкті нерухомого майна суд бере за основу звіт про вартість нерухомого майна, за яким вартість 26/150 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] у м. Фастові Київської області, який станом на 15.03.2018 року складає 18 700 грн. /а.с.94-102/. За викладених обставин та виходячи з предмета і підстав заявленого позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: approved