Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

11/11/2008 р. позивачка та [PERSON] зареєстрували шлюб. 02/09/2010 р. [PERSON] помер і позивачка успадкувала 1/4 частки в праві власності на квартиру [ADDRESS], а інші 3/4 частки в праві власності успадкував відповідач. Відповідач не допускає позивачку в квартиру, а тому вона просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди позивачці в користування спірною квартирою у спосіб вселення та передачі ключів від квартири. Відповідач подав суду письмове заперечення проти позову, відповідно до якого вважає позов необґрунтованим, оскільки перебуває в шлюбі та має дітей, спільно проживають в спірній квартирі; заперечив, що не пропускає позивачку в спірну квартиру; позивачка має інше житло. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину №457638 позивачка прийняла спадщину у виді права на 1/4 частки в праві власності на квартиру [ADDRESS]. Так між сторонами виник спір з приводу неможливості вселення позивачки у квартиру, на частку в праві власності, в якій їй видано свідоцтво про право на спадщину. Позивачка не є неповнолітньою особою, даний спір не стосується прав неповнолітньої особи позивача, а участь в цьому спорі органу опіки та піклування не передбачено законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В ст. 356 ЦК України вказано, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Отже позивачка наділена законом на володіння та користування своєю власністю, незалежно від волі відповідача чи, від наявності у неї іншого житла. Наявність у спірного майна інших співвласників, проживання їх в спірному житлі самостійно чи з їх членами сім`ї не є перешкодою для позивача у користуванні спірним майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідн до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, п.41 50, Справа Кривіцька\~ та\~ Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Отже негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є відновлення порушених прав позивача. Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В п. 1 ст. 60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так відповідач не довів відсутності у позивача прав на користування та володіння спірним житлом. Користування спірним житлом особами третіми особами не позбавляє позивача можливості реалізовувати її речові правана спірне житло. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Outcome: approved