Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

10 лютого 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів ДЕПАРТАМЕНТУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ, ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ в якому просить стягнути з Державного бюджету України через державну казначейську службу України моральну шкоду завдану співробітниками Департаменту патрульної поліції в розмірі 70 000 гривень. Мотивуючи свою заяву тим, що 29 листопада 2019 року о 15.30 годин інспектором взводу №3 роти №2 батальйону №4 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Мартиненко Е.А. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 342623 за ч.1 ст. 130 КУпАП про те, що вона 29.11.2019 року о 14.44 годин керувала транспортним засобом «BMW X6 » державний реєстраційний номер [NUMBER] по вул. Толстого в Центрально-міському районі в місті Кривому Розі з явними ознаками наркотичного сп`яніння. Не погоджуючись з протоколом про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП вона звернулася до КП « Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР» , де 29.11.2019 року лікарем [PERSON] складено висновок № 3049 в якому встановлено, що станом на 17.00 годин 29.11.2019 року в неї відсутні ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцій. У зв`язку з чим Постановою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.12.2019 року провадження по справі відносно неї за вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 21.12.2019 року. Зазначає, що внаслідок незаконних дій працівниками Полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції їй було завдано маральну шкоду, яка полягала в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у її життя, а саме щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого її повторення, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, психологічний дискомфорт, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, приниження гідності. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку та за її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явився, вважаються повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи. До суду надійшов відзив ДЕПАРТАМЕНТУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ, ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ на позовну заяву, проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі. Вказали, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилання позивачки на постанову Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.12.2019 року про підтвердження протиправності дій інспекторів є безпідставним, оскільки вказаною постановою суду доведено лише те, що позивач не вчиняв адміністративного правопорушення, а не саму протиправність дій відповідача. Крім того, позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні чи психічні), не досліджено характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо. Відтак в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріли справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 29 листопада 2019 року інспектором взводу №3 роти №2 батальйону №4 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Мартиненко Е.А. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 342623 за ч.1 ст. 130 КУпАП , а саме про те , що [PERSON] 29.11.2019 року о 14: 44 годин керувала транспортним засобом «BMW X6 » державний реєстраційний номер [NUMBER] по вул. Толстого в Центрально-міському районі в місті Кривому Розі з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, що не реагують на світло, тремтіння пальців рук, почервоніння шкірного покриву обличчя, сповільнення мови. ( а.с. 8). Відповідно до Висновку № 3049 від 29.11.2019 року КЗ « Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР» станом на 17:00 годин 29 листопада 2019 року у [PERSON] не виявлено ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцій ( а.с.10). Постановою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.12.2019 року провадження по справі відносно [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 21.12.2019 року ( а.с.9). Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За правилами статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Позивачка, як на підставу своїх позовних вимог у позовній заяві посилається на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За приписами пункту 2 частини 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до пункту 4 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), окрім іншого: суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Згідно із статтею 4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У відповідності до статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» визначено перелік органів, оперативні підрозділи яких можуть здійснювати оперативно-розшукову діяльність. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Відповідно до ст. ст. 1,5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Закону України «Про Національну поліцію», інспектор яким було винесено протокол про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування. А отже, в даному випадку суд приходить до висновку, що до правовідносин щодо відшкодування шкоди за позовними вимогами [PERSON] по цій справі Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» застосуванню не підлягає. У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Частиною 6 статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. У правовому висновку Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 вказано, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення і не може бути скасований. Вказаний висновок також викладений в Постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 640/17380/16-ц. В постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі № 454/1213/16-ц зазначено наступне. Положеннями частин першої - третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Суд також звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. Позивачкою не доведено тієї обставини, що дії інспектора Мартиненка Е.А. під час складання ним протоколу про адміністративне правопорушення, були неправомірними та такими, що потягли за собою завдання матеріальної та моральної шкоди позивачу, розмір завданої шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача 1, відповідача 2 та заподіяною шкодою. Крім того, складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки у відповідності до положень статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. При цьому, посилання позивача на те, що постанова Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.12.2019 року є підтвердженням протиправності дій інспектора є безпідставним Мартиненка Е.А. , оскільки вказаною постановою суду доведено лише те, що позивач не вчиняв адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а не протиправність дій інспектора ДАІ. Суд підкреслює, що 29 листопада 2019 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 342623 за ч.1 ст. 130 КУпАП, а вже 11 грудня 2019 року справу було закрито тобто провадження тривало незначний час та до позивачки не застосовувались будь-які заходи впливу, як-то адміністративне затримання, вилучення транспортного засобу чи відсторонення від права керування тощо. Таким чином, порушення звичайного режиму життя позивача та виникненням певних обмежень та незручностей недоведено. Для будь-якої правової держави пріоритетом є дотримання прав та свобод людини і громадянина. Кожна держава має забезпечувати гарантії та захищати права своїх громадян. Тобто, зважаючи на всі особливості кожної справи, суд може вирішити, що стосовно певних вимог закриття провадження саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ДЕПАРТАМЕНТУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ, ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно -розшукову дільність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду не підлягають задоволенню, у зв`язку з тим, що нею не надано до суду доказів на підтвердження, приниження її честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивачка і які настали внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності. Сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення не є доказом заподіяння їй моральної шкоди та підставою для її стягнення. Встановивши, що при складанні протоколу у відношенні позивачки працівники поліції діяли в межах наданих їм повноважень відповідно до статей 255, 265-1 КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», а доказів про визнання їх дій неправомірними [PERSON] не надано, як і не доведено факту причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди, а отже, суд приходить висновку про відсутність усіх обов`язкові складових цивільно-правової відповідальності. Рішення про встановлення факту неправомірності вищевказаних дій працівників поліції відсутнє.

Outcome: dismissed