Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

12.05.2021 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, в якому просить усунути перешкоди по володінню та користуванню належною [PERSON] на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що позивачу на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 28.04.2001 р. належить квартира [ADDRESS] . За згодою власника у вказаній квартирі була зареєстрована відповідачка - колишня дружина позивача, шлюб з якою розірвано на підставі рішення Охтирського міськрайонного суду від 03.02.2017 р. З кінця 2018 р. [PERSON] за вказаною адресою не проживає та будь-яких стосунків з позивачем не підтримує. Відповідачка комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей в квартирі не має. В теперішній час позивач бажає вчинити дії щодо розпорядження своїм житлом, а наявність реєстрації сторонньої особи створює перешкоди, тому він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача [PERSON] - адвокат Безпалько С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, та просить їх задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлена належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України, причини неявки не повідомила, відзиву не надала, справа розглядається в порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. 28.04.2001 р., що підтверджується копією договору дарування (а.с. 4). Встановлено також, що колишня дружина позивача [PERSON] з кінця 2018 року не проживає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ПП «Сіб» № 74 від 27.04.2021 р. (а.с. 9). Дана обставина також підтверджується поясненнями свідка [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що з кінця 2018 р. відповідачка у вказаній квартирі не проживає, її речей в квартирі немає. Позивач [PERSON] більше 2 років проживає з іншою жінкою, а відповідачка разом з дітьми проживає в м. Суми. Судом встановлено, що між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачкою житловою квартирою позивача, оскільки в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів укладення між позивачем та відповідачами договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі). Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не довела поважності причин відсутності та непроживання її у спірній квартирі. Згідно ст. 72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] з кінця 2018 року не проживає у вказаній квартирі, так як проживає за іншою адресою, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачкою квартирою позивача, реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права та законні інтереси позивача на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, що передбачені законодавством України. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачки перешкоджає позивачу у здійсненні ним свого права користування та розпорядження своїм майном, суд вважає, що позов слід задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Встановлено, що позивачем [PERSON] під час розгляду справи були понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 908,00 грн. ( а.с. 3). Крім того, позивачем понесені витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в сумі 3000,00 грн., що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги № 74 від 26.04.2021 р., детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, квитанцією серія АААБ № 42 від 26.04.2021 р., ордером серія ВМ № 1015457 від 26.04.2021 р. (а.с. 11-14). Відповідно до частин першої - третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у заявленому позивачем розмірі. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., всього 3908,00 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, 72, 156 ЖК України,

Outcome: approved