Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

12. 06. 2015 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, однак на даний час сторони разом не проживають. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], 2012 року народження, яка проживає разом із позивачем. Згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20. 06. 2013 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки до досягнення нею повноліття. Згідно із довідкою Клінічного відділення міської лікарні КЗДЦПМСД №2 м. Дніпропетровська, [PERSON] перебуває на диспансерному обліку, як дитина, яка часто та довго хворіє. Враховуючи зазначене, вважає, що дочка потребує постійних витрат на лікування. Відповідач у додаткових витратах на лікування дитини участі не приймає. Окрім того, [PERSON] потребує харчування, наявності одягу та в зв'язку з тим, що відвідує дитячий садок позивач несе витрати на його оплату та оплату благодійних внесків. Зазначене складає 1000 грн. Просить суд стягнути із відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у сумі 1000 грн. до досягнення дочкою повноліття. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Також зазначила, що мати відповідача - [PERSON] приїздить до онуки, але це відбувається рідко, передає на її утримання грошові кошти, які вважає власністю останньої, а не відповідача [PERSON] Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав та пояснив, що окрім стягнутих на підставі рішення суду аліментів, надає додатково матеріальну допомогу дитині. Грошові кошти передає через свою матір [PERSON], останній раз це відбулося на день народження дочки [INFO], коли його родина подарувала 900 гривень дитині. Про те, що дитина часто хворіє не знав, так як дружина не повідомляла йому про наявність таких обставин. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] підтримали позицію [PERSON] та зазначили, що дана позовна заява є необґрунтованою та належним чином не доведеною, тому просили суд відмовити у задоволенні вимог [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила суду, що є матір'ю позивача - [PERSON], та бабою малолітньої [PERSON], 2012 року народження, батьки якої, сторони у справі, не проживають разом. Зазначає, що онука потребує додаткових грошових коштів для забезпечення належного харчування, лікування та оплати витрат, зумовлених її зарахуванням до дитячого садка. Окрім того вказала, що [PERSON] періодично надає кошти для онуки, а саме: у березні 2015 року - 200 грн., у червні - 200 грн., у квітні 500 грн. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила суду, що є матір'ю відповідача та бабою малолітньої [PERSON], 2012 року народження. Враховуючи те, що онука проживає з матір'ю, тобто позивачем у справі, вона навідує її. Під час зустрічей, передає [PERSON] продукти харчування та грошові кошти, як від себе, так і від відповідача, для дитини. Про те, що [PERSON] також приймає участь у наданні дочці додаткових грошових коштів, вона позивачу не завжди говорить, оскільки та категорично реагує на це і в подальшому відмовляється отримувати кошти. Суд, заслухавши позивача, відповідача та його представників, свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, при розгляді справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 5), але на даний час проживають окремо. Відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], згідно копії свідоцтва про народження (а. с. 6), яка проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с 8). Зазначені обставини ніким не оспорюються. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20. 06. 2013 року, яке набрало законної сили 02. 07. 2013 року, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON], в розмірі 500 грн. щомісяця до її повноліття, починаючи стягнення з 29. 11. 2012 року (а. с. 7). Зазначені у даному рішенні обставини приймаються судом згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Вимогою позивача є стягнення додаткових витрат на утримання дитини до досягнення нею повноліття, однак норми СК України не передбачають врегулювання даного питання у вказаному терміні. Так, абз. 2 ч. 2 ст. 185 СК України встановлено, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Зі змісту вказаної норми вбачається, що додаткові витрати можуть фінансуватися наперед у випадку якщо причина, що їх зумовила, є триваючою - тяжка хвороба, каліцтво тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. У даному ж випадку позивачем не надано суду доказів того, що її дочка [PERSON], 2012 року народження, про стягнення додаткових витрат на лікування якої заявлено відповідні позовні вимоги, має тяжку хворобу чи такий стан здоров'я, що потребує систематичного тривалого лікування, тобто постійних додаткових витрат. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України « від 17. 03. 2011 року (остаточне 17. 06. 2011 року), в п. 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 18. 01. 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Посилання позивача у позовній заяві на те, що дочка перебуває на диспансерному обліку спростовується наданою суду Довідкою КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Амбулаторія загальної практики №4 від 20. 08. 2015 року, де зазначено, що [PERSON], 2012 року народження, перебуває під наглядом в амбулаторії, як дитина, яка у шестимісячному віці перенесла клінічний коклюш, після чого почала реєструватися респіраторна інфекція. З 2014 року у [PERSON], згідно Ф112у, реєструється ГРВІ до 9 епізодів на рік, а з 2015 року ГРВІ закінчується обструктивним бронхітом, який купірується при дачі препарату «Вінталін». З травня 2015 року у дитини виникає бронхообструктивний синдром, що вимагає стаціонарного лікування, також дитина потребує оздоровлення в умовах пульмонологічного санаторію та обслуговування у алерголога. В зв'язку з наявністю викладених вище обставин, в Історії розвитку дитини [PERSON], [INFO], копія якої знаходиться в матеріалах справи, наявні записи призначення лікування дитині. Придбання позивачем частини ліків підтверджено копіями чеків (а. с. 25, 26) на загальну суму 170 грн. 62 коп., а саме: «Лаферобион» - 06 грн. 08 коп.; «Цефадокс» - 127 грн. 80 коп.; «Супрастин» - 18 грн. 90 коп.; «Дексаметазон» - 17 грн. 84 коп., решта квитанцій, долучених позивачем до матеріалів цивільної справи не співпадають з призначенням лікаря, які містяться в медичній картці [PERSON], тому не можуть бети прийняті судом до уваги, як належний доказ. Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Тому, суд, враховуючи постійне перебування дитини разом із матір'ю, та здійснення саме нею заходів направлених на її обстеження, лікування та догляд, вважає за необхідне стягнути 80% від понесених позивачем витрат на лікування дочки, з відповідача, який є працездатним, що вбачається із Довідки про доходи, виданої ТОВ «Дніпропромліт», займаючи посаду слюсаря-ремонтника з 10. 07. 2015 року, із загальною сумою доходу за період з 01. 07. 2015 року по 31. 08. 2015 року у сумі 4087 грн. 78 коп. (за винятком аліментів). Окрім того, квитанції на придбання одягу, продуктів харчування, оплата витрат, пов'язаних із перебуванням дитини у дошкільному закладі, на які посилається позивач, не є додатковими витратами у розумінні вимог ст. 185 СК України, яка визначає їх поняття. В цій частині позовні вимоги є недоведеними так як не є витратами, що викликані особливими обставинами і не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до положень ч. 4 ст. 212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Суд не приймає до уваги наданий [PERSON] перелік лікарських препаратів, із зазначенням їх грошової вартості, необхідних для лікування в подальшому [PERSON], так як він складений власноруч позивачем, що підтверджено нею в судовому засіданні. Також, позивачем не доведена необхідність придбання дочці [PERSON] інгалятора «Небулайзер», так як довідка від 20. 08. 2015 року та медична картка, не містять рекомендацій лікаря про необхідність застосування вищевказаного приладу. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, які, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17. 07. 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколу 7 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20. 11. 1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-XII від 27. 02. 1991 року, які є частинами національного законодавства України. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь відповідача разові додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 80% від грошової суми, фактично витраченої позивачем на придбання ліків дитині. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 5 Протоколу 7, ст. ст. 17-18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, ст. 51 Конституції України, ст. 185 СК України, ст. ст. 10, 11, 60, ч. 3 ст. 61, ст. ст. 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial