Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

12.03.2014 р. позивач звернулась до суду із вищенаведеним позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що із 12.03.2007 р. перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі із [PERSON], [INFO], від якого сторони мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] Заявлені вимоги [PERSON] мотивувала тим, що їхнє подружнє життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, шлюбні обов'язки та несумісність характерів. Вказала, що шлюбних стосунків сторони не підтримують починаючи вже з грудня 2013 року, крім того спільного господарства не ведуть. Примирення вважає неможливе, оскільки ні хто із сторін цього не бажає. У судове засідання 22.05.2014 р. сторони не з'явились, надали суду заяви, в яких просять розглядати справу за їх відсутності. У поданій заяві позивач позов підтримала, просила задовольнити, відповідач позовні вимоги визнав повністю та проти задоволення даного позову не заперечував. /а.с. 11/ Так, згідно норм ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. Враховуючи, що у матеріалах справи є достатньо доказів про взаємовідносини сторін, розгляд справи відбувся у відсутності учасників процесу згідно до ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Відповідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку із неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. /а.с. 12/ Суд оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Згідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який як вбачається зі змісту свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], укладено 12.03.2005 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції за актовим записом № 356. Після одруження дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». /а.с. 3/ Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] /а.с. 4/ Сторони припинили шлюбні відносини із грудня 2013 через те, що мають різні погляди на сімейне життя, обов'язки та побут. Подальше збереження шлюбу не відповідає їх інтересам. Беручи до уваги ступінь конфліктних відносин та причини припинення шлюбних відносин, суд вважає, що вживати заходів щодо примирення подружжя не доцільно. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. У відповідності з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Приймаючи до уваги наявність неповнолітньої дитини, обставини життя подружжя, суд вважає за доцільне згідно положень ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розірвати, оскільки подружні стосунки фактично припинились, спільного господарства сторони не ведуть, збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, що має істотне значення у даній справі. Виходячи з інтересів малолітньої дитини, суд вважає за доцільне залишити її на подальше проживання при матері. Оскільки позивач не заявляла вимоги про стягнення із відповідача судових витрат, суд,

Outcome: approved