Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

10.12.2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», згідно з яким просить суд: стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на його користь за безпідставне користування коштами компенсаторні виплати індексу інфляції сумарно по всіх платежах в розмірі 37 110,07 грн.; стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на його користь за безпідставне користування коштами компенсаторні виплати трьох процентів річних по всіх платежах сумарно в розмірі 6 656,85 грн.; повернути йому сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2017 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» про повернення безпідставно набутого майна та залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 13.09.2017 року, позов задоволено та стягнуто з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 38 407,42 грн. з підстав, передбачених положеннями ст. 1212 ЦК України. При цьому, на виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м.Києва на підставі вищенаведеного рішення, 23.10.2017 року Шевченківським РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у м.Києві було відкрито виконавче провадження №54946625. Разом з тим, позивач вказує, що рішення суду було виконано відповідачем у повному обсязі лише 23.02.2018 року, а саме після надходження стягнутої суми на його особистий рахунок в Ощадбанку. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що рішенням суду від 24.01.2017 року було встановлено факт безпідставності володіння відповідачем коштами позивача, починаючи з січня 2011 року, останній, посилаючись на положення ст.ст. 625, 1214 ЦК України, вважає, що має право на відшкодування відповідачем інфляційних втрат та суми 3% річних за період з січня 2011 року по 23.02.2018 року. Ухвалою від 24.12.2018 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 26.12.2018 року було виправлено описку в тексті вищенаведеної ухвали. 17.01.2019 року позивач звернувся до суду з заявою про встановлення факту ненадання йому відповідачем відзиву на позовну заяву в строки, встановлені судом. 01.02.2019 року до суду надійшли доповнення позивача до позовної заяви, які було повернуто позивачу з підстав, передбачених ч.5 ст. 49 ЦПК України, а саме через ненадання доказів направлення вказаних доповнень відповідачеві. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечив, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2017 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» про повернення безпідставно набутого майна, позов задоволено та стягнуто з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 38 407,42 грн. Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили 13.09.2017 року, було встановлено відсутність в позивача зобов'язань перед відповідачем щодо сплати орендних платежів за користування допоміжним приміщенням у будинку 1-3/5 по вул. Пушкінській у м.Києві, в якості підвального приміщення, за період з січня 2011 року. При цьому, задовольняючи вказаний позов, суд виходив з того, що, як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23.09.2015 року, ухваленим в цивільній справі № 761/5158/14-ц за позовом [PERSON] до КП «Керуюча дирекція» про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування збитків, усунення перешкод в користуванні майном, укладений між сторонами договір оренди від 27.10.2010 рокуз додатковими угодами №№ 1-3 до нього не може вважатись таким, тобто укладеним, оскільки відповідач (та Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради) не є власником об'єкта оренди, йому не належать майнові права на зазначене майно, а з наданого суду, в якості письмового доказу - копії акту прийому-передачі нежитлового приміщення не вбачається взагалі, що позивачу було передано майно - об'єкт оренди, оскільки в зазначеному акті відсутні будь-які ознаки цього приміщення (його конкретне розташування, літера, група приміщень і т.д.), як і відсутні будь-які ідентифікуючі ознаки договору оренди за яким передається майно, а саме його номер, повна назва та дата складання договору, відсутні відомості, що зазначений акт є невід'ємною частиною договору оренди (п.1.3 договору оренди). Разом з тим, як передбачено ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини безпідставного володіння відповідачем коштами позивача, починаючи з січня 2011 року, не потребують доказуванню у даній справі. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, рішення суду про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 38 407,42 грн. було виконано відповідачем у повному обсязі лише 23.02.2018 року, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії платіжного доручення №3738 від 20.02.2018 року та чеку ПАТ «Ощадбанк» №258 від 23.02.2018 року. В свою чергу, положеннями ст. 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до вимог ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Крім того, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом. Отже, виходячи з системного аналізу вищенаведених положень законодавства, у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Аналогічний висновок міститься й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 910/10156/17. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини, на які позивач посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними, а тому, беручи за основу розрахунки, наведені позивачем у позовній заяві та перевірені в судовому засіданні, за період з січня 2011 року по 23.02.2018 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 37 110,07 грн. - сума інфляційних втрат, а також сума трьох процентів річних, яка становить 6 656,85 грн., а всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 37110,07 грн. + 6656,85 грн. = 43766,92 грн. Також, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. На підставі викладеного,

Outcome: approved