Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

12.03.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до до [PERSON], [PERSON], третя особа Товарна Біржа «Нерухомість Сангай» про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку №32 по вул.Левадівська в м.Миколаєві, дійсним. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 12 грудня 1996 року вона придбали у відповідачів житловий будинок, який знаходиться за адресою вул.Левадівська,32 в м.Миколаєві шляхом укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна на Товарній Біржі «Нерухомість Сангай», без подальшого нотаріального посвідчення зазначеного договору. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за позивачами у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» 17.03.1997 року за реєстровим № 5452. Фактично правочин між нею та відповідачами був повністю виконаний, домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: відповідачі передали позивачу майно, позивачем майно було прийнято та сплачено обумовлену суму. На сьогоднішній момент позивач володіє і користується спірним житловим будинком, веде господарство, сплачує необхідні платежі, однак нотаріально посвідчити зазначений договір, вона не має можливості, оскільки місце проживання відповідачів є невідомими. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. До судового засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] не зявилася, суду надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити,. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, причину неявки суду не повідомила. Відповідачі та представник третьої особи до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, відповідач шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12 грудня 1996 року на Товарній Біржі «Нерухомість Сангай» між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір № 58 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку №32 по вул.Левадівська в м.Миколаєві, без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за позивачем у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 5452 від 17.03.1997 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227\~ЦК Української\~РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст.\~47\~ЦК Української\~РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобовязання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі позивач сплатила відповідачам ціну договору в повному обсязі, про що зазначено у договорі, а відповідачі передали позивачу предмет договору купівлі-продажу житловий будинок. Також факт купівлі-продажу житлового будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На сьогоднішній момент позивач володіє і користується спірним житловим будинком, веде господарство, сплачує необхідні платежі. Проте нотаріально посвідчити зазначений договір вона не має можливості, через те, що місце проживання відповідачів є невідомим. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обовязків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. На момент укладання даного договору позивач не вважав за необхідне нотаріально посвідчувати договір. На теперішній час відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору. У звязку з цим, позивач вважає за необхідне визнати зазначений договір дійсним в судовому порядку. У відповідності до постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, оскільки договір купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року житлового будинку №32 по вул.Левадівська в м.Миколаєві, було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що позивач добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що дана позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved