Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

10 березня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне. Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2008 року. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2011 року. Майже одразу після народження дитини відповідач перестав цікавитися її життям та розвитком. Сторони почали жити окремо задовго до розірвання шлюбу, і з того часу відповідач взагалі перестав бачитися з дитиною. Участі у вихованні сина відповідач не приймає, взагалі з дитиною не спілкується, матеріальну допомогу надає періодично та почав надавати тільки після того, як позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання сина. Зустрічі батька з дитиною мають випадковий характер, оскільки батько мешкає в сусідньому будинку, при зустрічах відповідач недбало та зневажливо ставиться до сина, що негативно впливає на стан дитини, внаслідок чого позивач змушена звернутися до дитячого спеціаліста-психолога. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] щодо [PERSON], [INFO]. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 07 квітня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування - Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав, та призначено судове засідання на 12 липня 2016 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. В судовому засіданні 16.05.2018 року відповідач позовні вимоги визнав, пояснив, що в зв'язку з роботою він не має часу на спілкування з сином, дитину він не бачив останні три роки. Не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. В судове засідання третя особа Шевченківська районна у місті Дніпрі рада, як орган опіки та піклування не з'явилась, надала заяву про розгляд справи в його відсутність, просила винести рішення з урахуванням висновку, наданого органом опіки та піклування. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про зміну імені від 13 червня 2012 року, [PERSON] змінила ім'я на «[PERSON]». Згідно повторного свідоцтва про народження від 25 грудня 2013 року [PERSON], [INFO], йогобатьками є [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2011 року у справі № 2-6908/11 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання його сина [PERSON], в твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн. щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь матері дитини [PERSON]. Згідно характеристика дитини з Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 183 комбінованого типу»Дніпропетровської міської ради, [PERSON] в садочок приводила та забирала тільки мама. Згідно характеристики дитини з КЗО «СЗШ № 112», наданої класним керівником [PERSON], мати займається з дитиною, відвідує батьківські збори, є основним вихователем [PERSON]. Батько до школи не приходив, на класних зборах не був, при відвідуванні дитини вдома батька вона не бачила. Згідно психологічного висновку [PERSON], наданого психологом [PERSON], прив'язаність дитини до батька не сформовано, дитина висловлюється про досвід спілкування з батьком як негативний, після чого погано себе почував. Обізнаність про наявність батька та його фактичну відсутність посилює фрустраційні тенденції та погано впливає на розвиток особистості дитини. З висновку Шевченківської районної у місті Дніпрі ради як органу опіки та піклування від 13.01.2017 року вбачається, що на засіданні комісії з питань прав захисту дитини, яке відбулося 02.11.2016 року, батько дитини [PERSON] пояснив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, сплачує аліменти, надав копії чеків. Пояснив, що влітку 2016 року відпочивав разом з дитиною та матір'ю на морі. Повідомив, що мати перешкоджає у вільному спілкуванні його з сином. Рішенням виконавчого комітету № 377 від 22.12.2016 року визначено години для участі у вихованні та спілкуванні батька [PERSON] з дитиною [PERSON] На підставі викладеного, Шевченківська районна у місті Дніпрі рада як орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON]. Приймаючи рішення у справі, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інших заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 16 ППВСУ від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами першою та другою Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання про обгрунтованість позовних вимог, суд також виходить з того, що відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоднідокази не мають для суду заздалегідьвстановленоїсили. Суд оцінюєналежність, допустимість, достовірність кожного доказуокремо, а такождостатність і взаємнийзв'язокдоказів у їхсукупності. Суд надаєоцінку як зібраним у справідоказам в цілому, так і кожному доказу (групіоднотипнихдоказів), якийміститься у справі, мотивуєвідхиленняабоврахування кожного доказу (групидоказів). В судовому засіданні 12.09.2018 року були опитані свідки [PERSON] (колега позивача), [PERSON] (кума позивача), які пояснили, що відповідач не спілкується та не бачиться з сином протягом багатьох років, не бере участі у його вихованні та розвитку. Позивачем також надано в судове засідання «акти про невідвідування» у кількості 88 шт., складені сусідами позивача, з яких вбачається, що з січня 2017 року по вересень 2018 року відповідач жодного разу не прийшов відвідати сина у встановлені рішенням виконавчого комітету № 377 від 22.12.2016 року години, та не повідомляв про причини своєї неявки. Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні зібрано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по відношенню до сина [PERSON], а саме, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Один лише факт сплати відповідачем аліментів на утримання сина на підставі судового рішення не може свідчити про належне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких [PERSON] може бути позбавлений батьківських прав відносно його сина [PERSON], і це не буде суперечити статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1, 9 Конвенції про права дитини. Відповідно до ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і з урахуванням якнайкращих інтересів дитини є такими, що підлягають задоволенню, оскільки беззаперечно встановлено факт свідомого нехтування відповідачем [PERSON] своїми батьківськими обов'язками по відношенню до сина [PERSON]. Відповідно до положень ч. 1 ст.141 ЦПК України, з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача сплачені ним сума судового збору. Враховуючи наведене,

Outcome: approved