Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

11 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи вимоги тим, що відповідачі з червня 2009 року у спірному домоволодінні не проживають. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав та пояснив, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. У зазначеному домоволодінні зареєстрований його колишній власник [PERSON] та член його родини [PERSON], які з 09 червня 2009 року не проживають у будинку. Враховуючи, що відповідачі у добровільному порядку не бажають знятися з реєстраційного обліку, у будинку не проживають з червня 2009 року, комунальні платежі не сплачують, позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] Відповідачі [PERSON] та [PERSON], місце проживання яких на даний час невідоме, про час та місце розгляду справи, відповідно до положень частини 9 статті 74 ЦПК України були повідомлений судом шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр» /а.с.42/. Здійснити відповідно до розпорядження КМУ від 21січня 2015 року №41р розміщення оголошення про виклик відповідачів у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження - газеті «Донеччина», не є можливим у зв'язку з перебуванням редакції цієї газети на території, що тимчасово не контролюється Україною - у місті Донецьку /а.с.43,44/. Відповідно до положень статей 169, 224 ЦПК України та враховуючи згоду позивача, суд вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідачів у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Згідно з вимогами ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно договору договору купівлі-продажу житлового будинку серії [NUMBER] від 09 червня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1943, та посвідченого приватним нотаріусом Слов?янського міського нотаріального округу Паращук О.А. [PERSON], продав, а [PERSON] купив житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що відносяться до нього, розташований за адресою: [ADDRESS] /а.с.9/. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 26 червня 2009 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] /а.с. 11/. Окрім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна № [NUMBER] від 17.09.2015 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2009 р. /а.с.35,36/. Згідно довідки № 315 від 01 вересня 2015 року, складеної керівником комітету мікрорайону «З/Д № 2» м.Слов?янська у присутності сусідів, відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO], зареєстровані, але не мешкають у будинку [ADDRESS] з травня 2014 року /а.с.13/. Як вбачається із домової книги у спірному домоволодінні з 17 листопада 1999 року зареєстрований [PERSON], [INFO], з 27 грудня 1999 року зареєстрована [PERSON], [INFO] /а.с.14-19/. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Відповідно до положення п.1 ч.1 ст.346 ЦК України підставою припинення права власності є відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені відповідно до положень ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], втратили право користування спірним житлом у зв'язку із припиненням права власності та відсутністю у ньому без поважних причин більше року. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved