Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

10.11.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі - ТОВ «Єврокар Україна») про захист прав споживача шляхом визнання договору майнового лізингу та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову він зазначив, що 19.10.2017 р. між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 3510 (далі Договір). При цьому представником відповідача, яким підписано Договір, йому була надана недостовірна та неправдива інформація, зокрема, що договір лізингу можливо буде підписати тільки після опати першого внеску, розмір якого складає 94000,00, що залишок коштів буде сплачуватись після надання автомобіля та підписання відповідного акту приймання передачі. Отримавши вказану інформацію позивач до підписання договору сплатив кошти, так як був упевнений, що це є саме перший платіж за договором лізингу. Лише після сплати вказаної суми котів йому було надано для підпису текст Договору з яким він не міг детально ознайомитися через його великий об»єм та дуже дрібний шрифт тексту, але підписав його, так як представник відповідача пояснив його зміст. Вже пізніше, після підписання договору, він детально ознайомився з його умовами, і текст не відповідав фактам викледним представником відповідача. Після детального вивчення умов договору позивач поїхав до офісу , який знаходився у м. Дніпро, проте він був зачинений, будь якої інформації про його місцезнаходження не було. Крім того зазначає, вказаний договір не був нотаріально посвідчений, тому позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу, тому як він суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів» та стягнути з відповідача сплачені ним кошти у розмірі 94000,00 грн. Позивач надіслав до суду заяву, в якій позов підтримав і просив розглянути справу без його присутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день і час розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином, про причини неявки суд не сповістив, відзив на позов не надав. \~Так як позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши надані докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 19.10.2017 р. між ТОВ «Єврокар Україна» в особі представника [PERSON] (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 3510. Згідно з п.п. 1.1, 1.2, 1.3 вказаного Договору, не зазначено предмет договору, його ціну. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу ( який у договорі не зазначено) передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати на рахунок лізингодавця комісії за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених після виконання лізингоодержувачем умов, передбачених п. 1.7 та 4.1 даного Договору. Вартість предмета лізингу на момент укладання Договору за п. 8.2 Договору не зазначено. Як вбачається з п. 9.1, 9.2, 9.6 Договору комісія за організацію Договору складає відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у додатку 1 до Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Авансовий платіж складає 23% від вартості предмета лізингу. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання Договору платежами, визначеними у додатку 1. Кошти, які сплачуються до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються у наступному порядку - комісія за організацію Договору, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу. При цьому, Договір передбачає право лізингоодержувача розірвати Договір, але поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу, а 20% лізингодавець отримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Комісія за організацію Договору не повертається. Згідно квитанції №14 від 19.10.2017 року позивачем [PERSON] сплачено авансовий платіж згідно Договору №3508 від 19.10.2017 в розмірі 94000,00 грн., хоча номер договору, згідно його копії, що є в матерілах справи 3510. При цьому із заяви позивача про зміну підстав позову вбачається, що у банківській квитанції про сплату коштів було помилково вказано номер договору, на виконання умов якого сплачуються кошти: дата платежу, сума, баківські реквізити відповідача ( отримувача платежу) та його дані як платника вказані вірно, а замість № договору 3510 помилково вказаний № 3508. При цьому позивач зазначає, що з відповідачем не укладав договору № 3508, та сума коштів у розмірі 94000.00 грн. за квитанцією № 14 та сума у розмірі 564.00 грн., як комісія банку були сплачені на виконання умов саме договору № 3510 від 19.10.2017 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно вимог ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору недійсним. Зокрема, згідно ч. 5, п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Аналіз норми ст. 18 цього Закону дає підстави для висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Суд встановив, що укладений між ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою [PERSON] договір фінансового лізингу № 3510 від 19.10.2017 року нотаріально не посвідчений, тобто є нікчемним, та містить несправедливі умови, які у порушення принципу недобросовісності встановлюють істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, наносять шкоду споживачеві. Нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони. Отже, вимога визнати недійсним договір не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] при укладенні договору фінансового лізингу сплатив на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» 94000,00 грн., тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦПК України. Так як позов задоволено частково, а позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, то з відповідача в дохід держави слід стягнути 940,00 грн. судового збору за вимогу майнового характеру, а 704,80 грн. судового збору за вимогу немайнового характеру, в задоволенні яких позивачу відмовлено, компенсуються за рахунок держави.\~ На підставі викладеного і

Outcome: partial