Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

10 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай). Свої вимоги позивач мотивує тим, що 16 березня 2016 року померла [PERSON]. Рішенням Білопільського районного суду від 12 жовтня 2016 року встановлено юридичний факт його проживання однією сімєю з померлою більш ніж пять років до часу відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну часку (пай) площею 5,57 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Павлівської сільської ради, посвідчену сертифікатом серії СМ №0159901. Вказану земельну ділянку остання успадкувала після [PERSON], який помер 10 жовтня 1998 року, про що отримала в нотаріуса відповідне свідоцтво, яке разом із сертифікатом здала до відділу Держгеокадастру у Білопільському районі для внесення відомостей про перехід права на земельну частку (пай). В процесі оформлення спадщини [PERSON] померла, так і не отримавши правовстановлюючого документа на землю на своє імя. Внаслідок цього він не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після померлої 16 березня 2016 року [PERSON] право власності на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,57 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Павлівської сільської ради, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0159901, виданим на імя [PERSON]. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує (а. с. 60). Представник відповідача Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не зявився. В. о. сільського голови [PERSON] надіслала листа про розгляд справи у відсутність їх представника, з позовом згодні (а. с. 32, 61). Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Сумській області у судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала листа про розгляд справи без участі їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 28). У звязку з неявкою сторін, третьої особи, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. В силу ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини мають право на спадкування за законом у четверту чергу. Спадкоємець за законом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 1, ч.3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Судом встановлено, що 16 березня 2016 року в с. Павлівка, Білопільського району, Сумської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №260763 (а. с. 6). Рішенням Білопільського районного суду від 12 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 24 жовтня 2016 року, встановлено юридичний факт проживання однією сімєю позивача [PERSON] та [PERSON] з кінця 2006 року по день смерті останньої 16 березня 2016 року, за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Павлівка, вул. Хілкова, 52, тобто понад пять років до часу відкриття спадщини (а. с. 7-8). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за №106, [PERSON] успадкувала після [PERSON], який помер 10 жовтня 1998 року, право на земельну частку (пай) розміром 5,57 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що знаходиться у землі, яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Мирний» та належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ №0159901, виданого 17 грудня 1996 року Білопільською районною державною адміністрацією Сумської області, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів 17 грудня 1997 року за №501 (а. с. 10-11). Згідно з довідками Павлівської сільської ради [PERSON], яка померла 16 березня 2016 року, була зареєстрована за адресою: [INFO], але фактично з 2006 року по день смерті проживала в [INFO] у господарстві свого племінника [PERSON]. Останній здійснив поховання тітки та прийняв спадщину шляхом постійного проживання з нею на день смерті (а. с. 13). Спадкова справа після [PERSON], яка померла 16 березня 2016 року, заведена 26 травня 2016 року за заявою позивача, номер у Спадковому реєстрі 59020332 (а. с. 35, 50). Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України поняття права власності визначено як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). В силу ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування після [PERSON], яка померла 16 березня 2016 року, позивач має право на земельну частку (пай), розміром 5,57 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташовану на території Павлівської сільської ради Білопільського району, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0159901, виданим на імя [PERSON], однак, він позбавлений можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з тим, що за життя [PERSON] не встигла переоформити спадщину [PERSON] на себе та отримати правовстановлюючий документ на землю. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved