Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

11 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача[PERSON] про стягнення боргу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з серпня 2005 року відповідач був зарахований на курси водіїв у автошколі, оплату за навчання відповідача на загальну суму 680,00 грн. було проведено особисто позивачем. Відповідач зобов'язався повернути зазначені кошти. У вересні 2005 року відповідач приїхав додому з метою отримання посвідчення водія, яке отримав у жовтні 2005 року. Також у жовтні 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений договір усної позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в позику кошти у сумі 1 000,00 євро. Відповідач кошти за укладеним договором не повернув та до цього часу ухиляється від сплати боргу за договором позики. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у сумі 1 000,00 євро, що в еквіваленті складає 26 795,37 грн., проценти у сумі 10 677,95 грн., оплата за навчання у сумі 680,00 грн., індекс інфляції у сумі 182,37 грн., усього на загальну суму 38 335,69 грн. 04 квітня 2016 року позивачем до суду надана заява про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з позивача борг за договором позики у сумі 1 000,00 євро, що в еквіваленті складає 26 795,37 грн., проценти у сумі 10 677,95 грн., оплата за навчання у сумі 680,00 грн., індекс інфляції у сумі 463,76 грн., усього на загальну суму 38 617,08 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі на підставах, викладених у позові, просив задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, просила застосувати строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до прибуткових касових ордерів, внесені кошти за курси водіїв 22.07.2005 року у сумі 300,00 грн., 19.08.2015 року у сумі 380,00 грн. (а.с. 3). Національним банком України на звернення [PERSON] надана інформація щодо офіційного курсу гривні відносно євро станом на 25.01.2016 року, а також щодо розміру облікової ставки Національного банку України за 2005-2015 року (а.с. 5-6). Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.03.2009 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.12.2008 року скасовано та ухвалено нове рішення, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1 039,38 грн. витрат за сплачені комунальні послуги за період з лютого 2001 року по лютий 2006 року відмовлено (а.с. 15-16). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.07.2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.06.2011 року, позовну заяву [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 132 095,20 грн., судові витрати у сумі 615,00 грн., стягнуто з [PERSON] на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 319,73 грн., у задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на зберігання коштів відмовлено, стягнуто з [PERSON] на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 735,95 грн. (а.с. 13-14, 17-19, 21-22). Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.02.2011 року виправлено описку, допущену в ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2011 року (а.с. 20). Про отримання коштів у позику [PERSON], [PERSON] від [PERSON] складалися розписки (а.с. 23-26). У період з 2001 року по 2004 рік [PERSON] працював у Відкритому акціонерному товаристві «Плай» (а.с. 27). Ст. 1046 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності з вимогами ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року та № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, що відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання та містить умови отримання [PERSON] в борг грошей від [PERSON] із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, не складалася. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, які з врахуванням змагальності та диспозитивності цивільного процесу повинні бути доведені позивачем. Виходячи із безпідставності позовних вимог, суд вважає, що строк позовної давності, який просила застосувати представник відповідача до позовних вимог не може бути застосований, оскільки відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підставі, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем не доведені ті обставини, на які він посилається як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу не підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 526, 527, 530, 629, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed