Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

12.07.2019 р. позивач [PERSON] , через свого представника - адвоката Краснікову Л.С., звернулась до суду з позовом до відповідача Харківської міської ради, в якому просить визнати за нею право власності на 24/200 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Житловий будинок по [ADDRESS] складався з чотирьох квартир. Власником квартири № 1 був [PERSON] , квартири № 2 - [PERSON] , квартири № 3 - [PERSON] (матір позивача) та [PERSON] (брат позивача), квартири - № 4 [PERSON] та [PERSON] [INFO] матір позивача, [PERSON] померла. Згідно заповіту, посвідченому у 8-й ХДНК 20.12.2011р. належну їй частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] вона заповіла дочці. Спадщину остання прийняла, оскільки подала заяву до нотаріальної контори у встановлений законом строк. Брат позивача, тобто син спадкодавці, спадкодавці, право на обов`язкову частку у спадщини не має, про що повідомив нотаріальну контору, подавши відповідну заяву. Інших спадкоємців у матері не було. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] було відмовлено, оскільки згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок [ADDRESS] , зареєстрований як єдиний об`єкт - житловий будинок з надвірними будівлями, без наявності квартир в ньому. Сталося так тому, що власники квартири № 1 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право власності у вигляді часток від єдиного житлового будинку - по 26/200 кожний. У мотивувальній частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2005 р. по справі №2-8574/05/05 були встановлені частки співвласників житлового будинку [ADDRESS] . Зокрема судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] належать 24/100 частки вказаного будинку. Таким чином до складу спадкового майна після смерті матері позивача входять 24/200 частки, на які вона, як спадкоємець за заповітом, претендує. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 17.07.2019 р. по справі відкрито загальне позовне провадження та почато підготовче провадження. 06.08.2019 р. до суду подано пояснення третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , де вони зазначили, що позовні вимоги [PERSON] до ХМР підтримують у повному обсязі та не заперечують проти їх задоволення. Усі обставини у позові викладені правильно та відповідають дійсності (а.с.42). Також 06.08.2019 р. треті особи подали спільну заяву про слухання справи без їх участі (а.с45). 07.08.2019 р. третьою особою [PERSON] подано позовну заяву, яка зареєстрована за № 640/15656/19 до [PERSON] , треті особи Харківська міська рада, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення частки у справі спільної власності, яка згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду передана судді Чередник В.Є. для розгляду питання про об`єднання. При цьому [PERSON] посилався на наступне. Позов він визнає, однак бажає заявити самостійні вимоги щодо предмету спору, яким є житловий будинок по [ADDRESS] , який складався з чотирьох квартир. Власником квартири № 1 був [PERSON] , квартири № 2 - [PERSON] , квартири № З - [PERSON] (його матір) та він - [PERSON] , квартири - № 4 [PERSON] та [PERSON] Квартира [ADDRESS] належала їм з матір`ю на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого акціонерним концерном «Ера» 13.04.1995 р. №27. Частки кожного визначені не були. [INFO] [PERSON] померла. Згідно заповіту, належну їй частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] вона заповіла сестрі [PERSON] . Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено, тому, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок [ADDRESS] , зареєстрований як єдиний об`єкт - житловий будинок з надвірними будівлями, без наявності квартир в ньому. Сталося так тому, що власники квартири № 1 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право власності у вигляді часток від єдиного житлового будинку - по 26/200 кожний. У мотивувальній частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2005 р. по справі №2-8574/05/05 були встановлені частки співвласників житлового будинку [ADDRESS] . Зокрема судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] належать 24/100 частки вказаного будинку. Оскільки їх з матір`ю частки є рівними, то його доля в спільній сумісній власності складає 24/200. У якості відповідача за даним позовом [PERSON] залучає свою сестру [PERSON], оскільки вона є правонаступником (спадкоємцем) їх матері [PERSON] - співвласниці спірної квартири. Ухвалою суду від 07.08.2019 р. позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи Харківська міська рада, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення частки у справі спільної власності, яка зареєстрована за № 640/15656/19 об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до Харківської міської ради треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 24/200 частини будинку в порядку спадкування за заповітом, який зареєстрований за № 640/13791/19, присвоїно їм спільний номер №640/13791/19. 07.08.2019 р. представник відповідача Харківської міської ради подала відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на наступне. Харківська міська рада заперечує проти задоволення позовної заяви в частині визнання права власності на самочинно побудовані господарські споруди по [ADDRESS] , оскільки будь - яких дій власниками будинку [ADDRESS] на виділення в натурі часток із майна, що є у спільній частковій власності та приведення правовстановлюючих документів із матеріалами КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» здійснено не було, будинок № 54-6 за вказаною адресою так і продовжую перебувати у спільній частковій власності. Власниками будинку всупереч містобудівного законодавства самочинно побудовані сараї літ. «Т», літ. «С» та літ. «X», однак жодних дій на приведення будівництва даних об`єктів також не здійснено. Хто збудував вказані об`єкти з матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів не зрозуміло. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Спадкоємець не набуває права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на таке майно. Чинним законодавством встановлено, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, іншу будівлю, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Враховуючи те, що у спадкодавця не виникло права власності на спірне нерухоме майно - самочинно побудовані сараї літ. «Т», літ. «С» та літ. «X», то ,, перехід цього права до спадкоємця в порядку спадкування відповідно до вимог чинного законодавства не можливий. Доказів про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкта та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів справи не долучено. Таким чином, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва. Враховуючи викладене, на теперішній час житловий будинок літ. «А- 1» за адресою: [ADDRESS] є єдиним майновим комплексом - неподільним об`єктом спільної часткової власності без виділення у натурі, у складі якого є самочинно побудовані господарські споруди - сараї літ. «Т», літ. «С» та літ. «X» та не введеними в експлуатацію у встановленому чинним законодавством порядку. Визнання права власності на самочинно побудований і не введений в експлуатацію об`єкт нерухомого майна збудований на неналежній забудовнику земельній ділянці, буде суперечити вимогам діючого законодавства (а.с.57-61). Представник позивача [PERSON] - адвокат Краснікова Л.С. 28.08.2019 р. подала відповідь на відзив наступного змісту. Предметом спору по даній справі є спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим акціонерним концерном «Ера» 13.04.1995 р. №27 їй та братові позивача [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] Частки кожного визначені не були, тобто є рівними. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2005 р. по справі №2-8574/05/05 було встановлено, що квартира №3 складає 24/ 100 частини від усього будинку [ADDRESS] . У довідці КП ХМБТІ від 21.03.2005 р. підкреслено: «Дійсна вартість квартири №3 без урахування самовільно прибудованих приміщень ...становить 9061 грн., що в деальній частці складає 24/100 частини будинку». Це означає, що до спадкової маси входить тільки Ѕ частина квартири без побудов та прибудов. На момент ухвалення рішення і надання згаданої довідки КП ХМБТІ самовільних побудов - сараїв літ. Т, С, X не існувало, що підтверджується попереднім Технічним паспортом. Причиною відмови нотаріуса є те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок [ADDRESS] , зареєстрований як єдиний об`єкт - житловий будинок з надвірними будівлями, без наявності квартир в ньому. Іншої причини з відповіді 8-ої ХДНК від 11.12.2018р. не вбачається. Крім того, самовільні побудови - сараї літ. Т, С, X зроблені [PERSON] (квартира №4 ) і ніякого спору по ним не існує. Оскільки вони є самовільними, то їх взагалі не треба враховувати. Таким чином відзив ХМР не містить підстав для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] Правом на подачу заперечень представник Харківської міської ради не скористалась. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 15.10.2019 р. закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явились, представник позивача подала заяву про розгляд справи без неї та її довірителів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Третя особа (позивач за позовом третьої особи): [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Представник Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Треті особи у судове засідання не з`явились, справу просили слухати за їх відсутності. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності сторін. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Житловий будинок по [ADDRESS] складався з чотирьох квартир. Власником квартири № 1 був [PERSON] , квартири № 2 - [PERSON] , квартири № 3 - [PERSON] та [PERSON] , квартири - № 4 [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Довідкою №1047160 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради (а.с.30). [INFO] [PERSON] померла, про що 13.11.2017 р. складно відповідний актовий запис №16201 у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а.с.33). Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Восьмої ХДНК Кретовою О.І. та зареєстрованого в реєстрі №3-1960, [PERSON] , [INFO] , що мешкає в [ADDRESS] , на випадок її смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві власності частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , вона заповідає [PERSON] , [INFO] (а.с.34, 35). [PERSON] спадщину прийняла, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори у встановлений законом строк. [PERSON] права на обов`язкову частку у спадщині не має, про що повідомив нотаріальну контору, подавши відповідну заяву. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] було відмовлено, згідно відповіді Восьмої ХДНК від 11.12.2018 р. , причиною відмови було те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок [ADDRESS] , зареєстрований як єдиний об`єкт - житловий будинок з надвірними будівлями, без наявності квартир в ньому. Згідно листа КП ХМБТІ від 21.03.2005 р., дійсна вартість квартири №3 без урахування самовільно прибудованих приміщень №ІІІ; №3-1; №3-2; №3-3 становить 9061 грн., що в ідеальній частці складає 24/100 частин будинку (а.с.31). Згідно рішення Київського районного суду м.Харкова від 04.11.2005 р. по справі №2-8574/05/05, судом було встановлено, що чотирьохквартирний жилий будинок по [ADDRESS] загальною площею 257,1 кв.м . жилою площею 136,1 кв.м. належить на праві загальної долевої власності позивачам по справі: 24/100 частин будинку належить [PERSON] і [PERSON] , 24/100 частин - [PERSON] і [PERSON] , 26/100 частин - [PERSON] , 52/200 частин - [PERSON] (а.с.32). Частиною 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи викладене, у суду відсутні сумніви, що 24/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] належали [PERSON] і [PERSON] , та після смерті [PERSON] до складу спадкового майна входять 24/200 частки житлового будинку. Згідно ст..1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч.1,3 ст.1223 ЦК України). Частиною 1 ст.1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ст..1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.1,5 ст.1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки вона має право на спадкування, не відмовилась від прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. Суд вважає, що таке набуття права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, направлено на захист охоронюваних законом прав та інтересів спадкоємця, у якого на даний час існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Як зазначалось судом, відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заперечення представника Харківської міської ради судом до уваги не приймаються, оскільки самовільні побудови до складу спадщини не входили, вимоги про визнання права власності на них позивачем заявлені не були і у межах даного спору суд не розглядає будь-яких суперечок з приводу самовільних побудов. Стосовно позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого акціонерним концерном «Ера» 13.04.1995 р. №27. Частки кожного визначені не були (а.с.53). Згідно рішення Київського районного суду м.Харкова від 04.11.2005 р. по справі №2-8574/05/05, судом було встановлено, що чотирьохквартирний жилий будинок по [ADDRESS] загальною площею 257,1 кв.м . жилою площею 136,1 кв.м. належить на праві загальної долевої власності позивачам по справі: 24/100 частин будинку належить [PERSON] і [PERSON] , 24/100 частин - [PERSON] і [PERSON] , 26/100 частин - [PERSON] , 52/200 частин - [PERSON] (а.с.32). Згідно ст..355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України). Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1 ст.357 ЦК України). Оскільки частки [PERSON] та [PERSON] є рівними, то доля [PERSON] в спільній сумісній власності складає 24/200, у зв`язку з чим заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що пред`явлені позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved