Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

10 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що вони з відповідачем 21 листопада 2014 року зареєстрували шлюб у Відділі ДРАЦС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини припинені рік тому. Розлад сімейного життя стався через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя. Вважає, що їх шлюб розпався остаточно та немає сенсу для його подальшого існування, оскільки примирення між ними неможливе. Просила суд розірвати шлюб, після розірвання шлюбу прізвище залишити без змін. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилася, від якої до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, тому суд за наявності письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-НО № 267689, виданим Відділом ДРАЦС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 21 листопада 2014 року, актовий запис № 2451. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON], 21 травня 2015року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-НО № 443582, виданим Відділом ДРАЦС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 05 червня 2015 року, в якому в графі «батьки» зазначені: батько [PERSON], та мати [PERSON]. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено, оскільки шлюбні відносин припинені рік тому, до того ж примирення позивач вважає неможливим, а відповідач взагалі не зявився до суду, не побажавши реалізувати своє право щодо надання доводів або заперечень проти позову, що свідчить про визнання ним позову. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України, один із подружжя має право на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.8 ст. 235 ЦПК України, після розірвання шлюбу, прізвище чоловіку та дружині залишити без змін. Згідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 640 гривень, сплачений останньою при зверненні до суду, що підтверджується відповідною квитанцією. На підставі ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved