Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

10 жовтня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.09.2007 року у розмірі 15815,77 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.09.2007 року з відповідачкою було укладено кредитний договір, відповідно умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 2550 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку. У порушення ст.ст. 526,527,530 ЦК України та умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 31.08.2019 року має заборгованість в загальній сумі 15815,77 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 2362,33 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 9216,67 грн.; заборгованості за пенею та комісією 3245,54 грн.; штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 250 грн. - фіксована частина та 741,23 грн. - процентна складова. Позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 15815,77 грн., судовий збір в сумі 1921 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутністю та винесення заочного рішення у справі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомлено. На підставі ст. 247 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання звукозаписувального технічного засобу. Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року судом витребувано у АТ «ПриватБанк»: оригінал анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, складеної [PERSON] ; відомості щодо строку дії платіжної картки згідно вказаного кредитного договору; виписку з банківського рахунку. Від представника позивача до суду надано: виписку з банківського рахунку та довідку про строк дії картки. Оригіналу анкети-заяви від 24.09.2007р. до суду надано не було. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Звертаючись до суду з позовом банк зазначив, що на підставі анкети-заяви позичальника, яка 24.09.2007 року підписана сторонами, а також Умов та правил надання банківських послуг, та «Тарифів банку», які викладені на банківському сайті: www. privatbank.ua, між відповідачкою [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір, згідно якого [PERSON] отримала кредит на суму 2550 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підтвердження заявлених вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію анкети-заяви позичальника від 24.09.2007 року, яка підписана сторонами; розрахунок заборгованості за кредитним договором; Умови та правила надання банківських послуг.(а.с.5-22). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31.08.2019 року становить - 15815,77 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 2362,33 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 9216,67 грн.; заборгованості за пенею та комісією 3245,54 грн.; штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 250 грн. - фіксована частина та 741,23 грн. - процентна складова. Встановлені фактичні обставини справи свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин. Кредитний договір укладений та підписаний сторонами у вигляді заяви позичальника 24.09 2007 року. Із наданою позивачем анкети - заяви позичальника вбачається, що [PERSON] отримала у банку кредитку № 4149605353926140 з бажаним кредитним лімітом у сумі 1000 гривень та базовою процентною ставкою за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості. (а.с.9). Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит». Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До суду\~банком надано\~відомості про\~випуск і\~надання платіжної\~картки №\~4149605353926140 [PERSON] відповідно до умов кредитного договору, із датою відкриття 03.09.2007 року з терміном дії, який закінчується у вересні 2011 року. Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 30.09.2011р. прострочена заборгованість відповідачки за кредитом складає 2362,33 грн., загальна заборгованість за процентами складає 2540,73 грн.(а.с.6). Із виписки по картковому рахунку № [NUMBER] вбачається, що відповідачка [PERSON] активно користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення за наданим кредитом, так 29.05.2009р. нею в останнє внесена готівка на погашення кредиту в сумі 100 грн. Після чого, по даному рахунку проведені лише службові банківські операції зі збільшення/зниження кредитного ліміту, переведення коштів між рахунками, нарахування і списання процентів, штрафів і пені за прострочення кредиту, процентів. Оскільки позичальниця [PERSON] користувалася отриманими кредитними коштами і не повернула їх в повному обсязі, то суд згідно вимог закону стягує із відповідачки на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 2362,33 грн., який виник станом на 31.08. 2019 року. Разом з тим, нарахування процентів в розмірі 3 % позичальнику [PERSON] на кредитну картку № [NUMBER] після спливу дії кредитного договору, тобто після 30.09.2011 року не відповідає вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у праві № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, де вмотивовано законодавче врегулювання припинення нарахування процентів із закінченням строку дії договору. Довідкою, наданою позивачем, підтверджено, що строк дії кредитної картки за № [NUMBER] , отриманої позичальником [PERSON] , закінчився 09.11 року. Отже, матеріали справи свідчать, що заборгованість у відповідачки за кредитним договором від 24.09.2007р. станом на 30.09.2011р. складає 2362,33 грн., а заборгованість за відсотками станом на 30 вересня 2011 року - 2540,73 грн., що загалом складає 4903, 06 грн. Вказану сумау суд стягує з відповідача на користь банку. Вимоги ж банку про стягнення із відповідачки пені та комісії в розмірі - 3245,54 грн. та штрафів в розмірі - 500 грн., та 649,19 грн. не підлягають до задоволення з наступних підстав. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався також на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємну частину договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), та інші умови. Разом з тим, анкета-заява не містить приписи про ознайомлення відповідача саме з «Умовами та правилами надання банківських послуг», долученими до матеріалів справи. При таких обставинах суд позбавлений можливості встановити, які саме умови мала анкета-заява від 24.09.2007 року, підписана відповідачкою. При цьому, за переконанням суду, сама по собі наявність в анкеті-заяві приписів про ознайомлення відповідачки з «Умовами та правилами надання банківських послуг», не свідчить що до даних правовідносин можливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24.09.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10.10.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Відповідно до вимог Цивільного Кодексу, угоди, що виходять за межі дрібно побутових укладаються в письмовій формі. Згідно із статтею 1055 ЦК України кредитні договори укладаються в письмовій формі. Кредитний договір, укладений без додержання умов щодо форми є нікчемними. Отже, суд також наголошує, що кредитний договір не є договором приєднання, також не є публічним договором, оскільки в кожному конкретному випадку банк може змінити умови договору під конкретні умови кредитування залежно від багатьох обставин, на які не впливає сам позичальник. Це підтверджується положенням ч.2 ст.1 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 №675-VIII, в якому законодавчо введено положення про незастосування положень щодо публічності електронних договорів, які укладаються шляхом приєднання, до банківських договорів. А також положеннями Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 року №851-IV. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ «Приват Банк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, суд вважає, що жоден із наданих позивачем доказів не містить підтвердження факту наявності у відповідачки заборгованості за пенею та комісією, а також штрафам. За приписами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин. Які мають значення для вирішення справи. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному стані, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зазначає, що за змістом частин 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог і стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях. Отже, в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю. Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Тому, суд погоджується з доводами позивача про наявність неповернутого боргу за тілом кредиту в розмірі 2362,33 грн., таким чином, суд приходить про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту, яку він фактично отримав на підставі укладеного 24.09.2007 року кредитного договору, шляхом підписання відповідної анкети-заяви, заборгованості за відсотками станом на 30.09.2011р., а тому частково задовольняє позовні вимоги. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). На підставі зазначеного з відповідача на користь позивача також витрати по сплаті судового збору в розмірі 595 грн. 90 коп. ( (1921*4903,06) / 15815,77).

Outcome: partial