Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

11.04.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] 12.04.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження. Судове засідання призначено на 10.05.2018 року. Від відповідача відзиву на позов не поступало. В обґрунтування позову позивач покликається на те, що йому на праві приватної власності належить вказана квартира. В даній квартирі є зареєстрованими його колишня дружина [PERSON] та її донька [PERSON] Шлюб вони розірвали 18.11.2008 року і вона разом з донькою повернулись в Росію, де проживали до одруження. Свою частину речей вони забрали з собою. Жодних перешкод у користуванні квартирою він їм не створював. Добровільно знятись з реєстрації відповідачі не бажають. Через формальну реєстрацію відповідачів він не може вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю, несе додаткові витрати на комунальні послуги. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Позов просила задоволити, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явились, клопотань про перенесення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідно до п.4, ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що були повідомлені належним чином про час і місце судового засідання. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з огляду на таке. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири №[ADDRESS] на підставі Договору дарування квартири від 08.05.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON]. Відповідно до даних будинкової книги на вказану квартиру, в такій з 26.06.2001 року є зареєстрованими [PERSON], [INFO] та її донька [PERSON], [INFO], однак останні не проживають у даній квартирі з 2012 року (акти про не проживання особи за місцем реєстрації від 25.08.2017 року, від 01.12.2017 року та від 02.03.2018 року, складені комісією КП «ЖЕО Дрогобицької міської ради»). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї ( в тому числі колишній член сім'ї) власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Разом з тим, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК; ст.405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 (справа №6-57цс11). Беручи до уваги наведене та те, що відповідачі добровільно залишили спірне житло і в ньому не проживають понад встановлені законом терміни - понад один рік, не сплачують комунальних послуг, їх особисте майно в квартирі відсутнє, не беруть участі в утриманні житла, мають інше постійне місце проживання, суд приходить до висновку про те, що такі їх дії свідчать про втрату інтересу до вказаного житла.

Outcome: approved