Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

10.09.2020 року позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Усенка Антона Володимировича звернувся до суду із вищезазначеним позовом. В позові вказано, що 23 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем по даній справі було укладено шлюб. Під час шлюбу у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя у Позивача з Відповідачем не склалося, подальше спільне проживання стало неможливим і вони вирішили розірвати шлюб. Батьки [PERSON] не дійшли згоди з ким буде проживати дитина. Позивач вважає за доцільне вирішити питання щодо визначення постійного місця проживання доньки з ним, оскільки він має постійну роботу та постійний дохід, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває. Позивач створює всі необхідні умови для виховання, проживання та нормального розвитку дитини . Всі витрати на забезпечення харчуванням, одягом, лікуванням та особистим розвитком покладені на позивача. Відповідач за місцем реєстрації не проживає , в пріоритет ставить своє власне життя, а не виконання батьківських обов`язків та виховання дитини. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав та просив справу розглянути без нього та позов задовольнити, не заперечує про розгляд справи в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Про дату, час і місце судового засідання відповідач повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою його зареєстрованого місця проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. Як встановлено судом та зазначено в позові, що 23 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем по даній справі було укладено шлюб. Під час шлюбу у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Подружнє життя у Позивача з Відповідачем не склалося, подальше спільне проживання стало неможливим і вони вирішили розірвати шлюб, після чого дитина стала проживати з батьком. Відповідач - [PERSON] , колишня дружина позивача в липні 2018 року звернулась до [PERSON] із проханням надати згоду на тимчасовий виїзд доньки, так як дитина на той час проживала разом з батьком, до Мексики та країн Шенгенської угоди, у період з 08 липня 2018 року по 18 липня 2018 року у її супроводі. Останнім зазначена згода була надана.Відповідно до Шенгенського законодавства Європейського Союзу, Сполучені Штати Америки не є країною-членом Шенгенської угоди. Відтак, [PERSON] не давалась згода на виїзд доньки у супроводі колишньої дружини до США. Окрім того, не давалась згода па виїзд доньки на постійне проживання разом із колишньою дружиною до США. В порушення наданої [PERSON] згоди, відповідач виїхала з донькою до Мексики, після чого нелегально перетнула кордон із США. Після викриття міграційного правопорушення вона із дитиною потрапили до міграційної в`язниці на території США. Під час перебування колишньої дружини із донькою у в`язниці, Відповідач не мав змоги спілкуватись із донькою через особливості режиму утримання та через необізнаність про місце знаходження дитини. Таким чином, відповідач ризикуючи здоров`ям дитини, діючи умисно, вчинила міграційне правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного Кодексу України : «Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності». Відповідач діяла всупереч інтересам малолітньої дитини. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.» Окрім того, Верховний суд Каліфорнії в Окрузі Сакраменто, розглянувши справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення неповнолітнього до країни постійного проживання, постановив відповідно до положень Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей: «неповнолітню дитину, [PERSON] , дата народження [INFO] , має бути повернуто в Україну, у супроводі її батька, [PERSON]... надавиш [PERSON] право, без перешкод, мати законне опікунство над дитиною» (а.с.16-17). .Зазначена подія є стресовою для позивача та його доньки - [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України: «Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з кім із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.» Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України: при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.» Батьки [PERSON] не дійшли згоди, з ким саме буде проживати дитина. Зокрема, відповідачем [PERSON] було подано позовну заяву про визначення місця проживання дитини з матір`ю , в ході судового розгляду вона зазначала що її колишній чоловік перешкоджає її спілкуванню із донькою (справа №317/2551/19). Однак, всі надані докази в ході справи не знайшли свого підтвердження, тому, [PERSON] , подала заяву про залишення позову без розгляду. Позивач, в свою чергу, звернувся до Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, як органу опіки та піклування з заявою про визначення місця проживання дитини з ним , за результатами його звернення розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області №499 від 18.11.2019 року було визначено місце проживання [PERSON] з батьком - [PERSON] (а.с. 19). ч. 2 ст. 162 СК України зазначено, що: «Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не мас самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.» Позивач має постійну роботу та постійний дохід( а.с. 18), не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, не веде себе аморально, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває(а.с. 20,21). Позивач [PERSON] створює всі необхідні умови для виховання, проживання та нормального розвитку дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, дитина - [PERSON] , [INFO] проживає с батьком з самого народження та по сьогоднішній день. Тобто, дім дитини був саме з батьком ще з народження, коли він, Відповідач та донька проживали однією сім`єю, донька росла та розвивалась саме за місцем проживання батька, у цьому ж місці її друзі, з якими вона й спілкується наразі. Крім того, позивач займається розвитком своєї дитини, проводить час із донькою, займається з нею її особистим розвитком, відвідує дитячі-розважальні комплекси, зокрема, забезпечує дитині дозвілля ( а.с. 22-30) . Крім того, батько приділяє увагу не тільки дозвіллю [PERSON] , а й її здоров`ю (а.с.31), медичний догляд за дитиною лежить на Позивачеві. Тож, усі витрати на забезпечення харчуванням, одягом, лікуванням, дозвіллям та особистим розвитком дитини покладені на Позивача. Натомість, Відповідач, ставить в пріоритет своє власне життя, а не виконання батьківських обов`язків та виховання дитини. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17) [PERSON] та її батько, позивач, мають сильний психологічний зв`язок, адже вони весь час разом, піклується та виховує [PERSON] саме батько, тому морально та духовно вона звикла бути саме з ним. Крім того, слід враховувати, що [PERSON] психологічно прив`язана й до місця, в якому проживає, вона має там своїх друзів, з якими спілкується та товаришує з народження, що забезпечує нормальне спілкування з однолітками та нормальний психологічний та психічний розвиток дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України: «Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини» Так, відповідно до ч.1 ст.161 СК України: «Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.» Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини: «Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.» При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Згідно постанови Верховного Суду України від ЗО травня 2018 року у справі №343/1500/15-ц (касаційне провадження № 61-23861св18), при визначенні місця проживання дітей інтереси дітей мають першочергове значення, що безпосередньо зазначено в Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка є юридично обов`язковим міжнародним договором. При цьому Верховний Суд, врахувавши положення ст. 51 Конституції України, статей 7, 157 СК України, а також рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) «М. С. проти України», зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Велика Палата Верховного Суду у справі № 402/428/16-ц зробила наступний висновок: «Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, рішеннями яких визначено проживання малолітньої дитини з батьком за місцем його постійного проживання, оскільки зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини і висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання дитини з батьком найкраще забезпечить інтереси цієї дитини. При ухваленні постанови Велика Палата ВС застосувала вимоги ст. 141 Сімейного кодексу України про рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та врахування при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан ії здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Визначено, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N° 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати Верховного Суду вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому стазі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо». Зазначені обставини підтверджуються дослідженими судом наступними доказами: копією паспорта позивача (а.с.12-13), копією паспорта [PERSON] (а.с.14), копією свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.15), копією нотаріального перекладу Рішення Верховного суду Каліфорнії Округу Сакраменто (а.с.16-17), довідкою про доходи позивача ( а.с.18), копією розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області № 499 від 18.11.2019 року( а.с. 19) ,актом обстеження умов проживання від 10.11.2020 року (а.с.46), висновком Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області №01-22/0083 від 02.02.2021 року (а.с.72-73), витягом №5 з протоколу №1 засідання комісії з питань захисту прав дитини Запорізької районної державної адміністрації від 27.01.2021 року (а.с.74-75), копією довідки-характеристикою № 3 від 13.01.2021 року (а.с.76), копією акту відвідання від 13.01.2021(а.с. 77), копією акту оцінки потреб сім`ї та копією висновку оцінки потреб сім`ї (а.с.78-81). Згідно з висновком Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області №01-22/0083 від 02.02.2021 року щодо розв`язання спору орган опіки та піклування не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення постійного місця проживання малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою : [ADDRESS] (а.с.72-73). Враховуючі викладене суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим, заснованим на законі, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved