Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

10 серпня 2018 року адвоката [PERSON] звернувся до суду з позовом інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР», в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2017 року по травень 2017 року в розмірі 11989,33 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 66989,52 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог послався на те, що [PERSON] з 16 травня 2013 року по 16 травня 2017 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, де працював охоронником. Починаючи з лютого 2017 року заробітна плата роботодавцем йому не виплачувалась, у зв'язку з чим виникла заборгованість за період з лютого 2017 року по травень 2017 року в загальному розмірі 11989,52 грн., яка відповідачем до теперішнього часу не виплачена. Тому просив стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, з урахуванням додатково наданого розрахунку, просив стягнути з відповідача борг по заробітній платі в сумі 11989,52 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 травня 2017 року по 12 листопада 2018 року за 136 робочих змін в сумі 66989,52 грн. при змінному графіку роботи - 1 доба роботи, 3 дні вихідних (а.с.44). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не подав, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Оскільки відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, повторно у судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, в позивач не заперечував проти заочного порядку розгляду справи, суд приймає рішення при заочному розгляді справи, враховуючи також те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «СКАТ -ЦЕНТР» з 16 травня 2013 року по 16 травня 2017 року, де працював охоронником. Наказом від 16.05.2017 року № 526 звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки з відповідними записами (а.с.11). В період з лютого 2017 року по травень 2017 року заробітна плата [PERSON] відповідачем виплачувалась не своєчасно та не в повному обсязі. Дана обставина відповідачем не спростована. Згідно із відомостями Пенсійного фонду України за формою ОК-5 про застраховану особу [PERSON] в період з лютого 2017 року по травень 2017 року за місцем роботи ТОВ «СКАТ-ЦЕНТР» позивачу була нарахована заробітна плата: - лютий 2017 року - 4454,82 грн., до сплати 3586,13 грн., яка не виплачена; - березень 2017 року - 4776,80 грн., до сплати 3845,33 грн., яка не сплачена; - квітень 2017 року - 5013,51 грн., до сплати 4035,88 грн., фактично сплачено 1281,25 грн., борг 2754,63 грн.; - травень 2017 року - 2240,16 грн., до сплати 1803,33 грн., яка не сплачена (а.с.13-14). Факт часткової виплати заробітної плати та відсутності перерахувань за інші періоди підтверджено випискою по зарплатному картковому рахунку позивача у АТ «Ощадбанк» (а.с.16-24). Отже, розмір заборгованості із заробітної плати за період з лютого 2017 року по травень 2017 року становить: 11989,33 грн. (3586,13+3845,33+2754,63+1803,33). Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК). Відповідно до положень ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2ст. 78 ЦПК України). Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На даний час позивач у повному обсязі заробітної плати за період з лютого 2017 року по травень 2017 року не отримав. Відповідно до положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Суд, виходячи з принципу диспозитивності, вважає за можливе стягнути середній заробіток за період з 17.05.2017 року по 04 грудня 2018 року включно в сумі 69452,37 грн. (492,57х141), виходячи із середньоденного заробітку позивача - 492,57 грн. та з урахуванням кількості робочих змін - 141, згідно з додатком до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2107 рік». Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи практику Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22). Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 16.05.2017 року, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно п. п.1 п. 1 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати, які задовольняються судом у повному обсязі в сумі 81441,70 грн., тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1762,00грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved