Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

12.10.2016 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області та, після уточнення позовних вимог 19.06.2017 року, просив ухвалити рішення суду, яким: визнання частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (надалі - Квартири) від 30.11.1992 року, видане [PERSON] на підставі рішення виконкому Новоград-Волинської міської ради народних депутатів № 43 від 12.02.1992 року; визнати за ним право власності на 1/2 частину Квартири; встановити порядок користування у приміщеннях Квартири; зобов'язати усунути перешкоди у її користуванні та вселити його у кімнату № 2 Квартири. В обґрунтування позову вказував на те, що перебуваючи з відповідачем за первісним позовом у зареєстрованому шлюбі, за рахунок спільних коштів, ними було придбано Квартиру в житлово-будівельному кооперативі, тому вважає її їх спільним майном. Після розірвання шлюбу вони не домовилися про порядок поділу Квартири, відповідач перешкоджає йому у її користуванні, а тому він звернувся до суду з цим позовом (а.с.212 т.2). 31.10.2016 року відкрито провадження у справі (а.с.20 т.1). 19.01.2017 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на Квартиру (а.с.70 т.1). 27.04.2017 року за клопотанням представника відповідача до участі у справу залучено ОСББ «ЖБК-1» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (а.с.169 т.1). 19.06.2017 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, затим уточнену зустрічну позовну заяву, у яких просила ухвалити рішення суду, яким визнати за нею право особистої власності на Квартиру. Вказувала на те, що Квартира набута під час шлюбу, проте позивач за первісним позовом не приймав участі у її придбанні. Спірна Квартира була придбана за кошти її батька, а тому вважає, що вона не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а її особистою власністю (а.с.221-224 т.1, 190-195 т.2). 19.06.2017 року прийнято зустрічний позов, об'єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с.236 т.1). 24.01.2018 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено на період її проведення (а.с.131-132 т.2). 08.05.2018 року поновлено провадження у справі (а.с.154 т.2). 30.05.2018 року справа прийнята до свого провадження, постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, призначено підготовче судове засідання (а.с.167 т.2). 18.10.2018 року завершено підготовче судове засідання, справа призначена до судового розгляду. Під час судового розгляду справи у судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом та його представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали, які просили задовольнити. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом та її представники позовні вимоги за первісним позовом не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали, просили їх задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, позовні вимоги за первісним позовом не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала, просила їх задовольнити. Заслухавши учасників справи, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Встановлено, що з 30.12.1968 року по 30.09.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.3 т.1). Крім того, встановлено, що батька відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] на підставі його заяви від 03.02.1970 року прийнято у члени житлово-будівельного кооперативу № 1 з метою отримання 2-х кімнатної квартири (а.с.109-111 т.2, 107 т.1). Затим, у березні 1973 року [PERSON] передав членство у кооперативі та переписав 2-х кімнатну квартиру на 2-му поверсі по [ADDRESS] і відповідно, внесок у розмірі 2 645 (дві тисячі шістсот сорок п'ять) карбованців на свою дочку [PERSON] (а.с.112-115 т.2, а.с.47 т.1). 03.09.1969 року, а затим - 03.1977 року, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] взяла на себе зобов'язання у сумі 6672 руб. 88 коп. строком на 15 років погашати щомісячно рівними частинами з 01.07.1974 року по 01.07.1989 рік платежі по кооперативу (а.а.107,108 т.2). Виконавчим комітетом Новоград-Волинської міської Ради депутатів трудящих видано ордер № 133 від 23.03.1973 року на прізвище [PERSON] на 2-ох кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.9 т.1). Відповідно до довідки № 1216 від 02.09.1992 року, видану члену кооперативу [PERSON], пайовий внесок у розмірі 5894,88 карб. по Квартирі повністю внесено 25.03.1988 року (а.с.243 т.2). 30.11.1992 року на підставі рішення виконкому Новоград-Волинської міської Ради народних депутатів № 43 від 13.02.1992 року видано Свідоцтво про право власність на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с.163 т.1). Згідно витягу із Статуту ОСББ «ЖБК-1» є правонаступником ЖБК-1 (а.с.36 т.1). Із п. п. а) п. 6 та п. 6.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельну кооперативи» № 9 від 18.09.1998 року (надалі - постанови Пленуму ВСУ № 9 від 18.09.1998 року) слідує, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність» (надалі - Закону), п. 43 примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період спільного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позику, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном та підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних унаслідок сумісної праці члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 146 Житлового кодексу Української РСР поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1, 2 та 3 ст. 15 Закону член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Частини 1 та статті 17 Закону вказують на те, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відтак, у силу вище зазначених норм позивачем за первинним позовом слід довести, що пайові внески за Квартиру вносилися за рахунок спільних коштів члена кооперативу та членів його сім'ї. Відповідно до статті 22 КпШС Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 14.06.2018 року у справі № 753/21049/16-ц. На підтвердження того, що за рахунок спільних коштів члена кооперативу та членів його сім'ї позивачем за первісним позовом [PERSON] надано довідку від 13.09.2016 року із якої слідує, що [PERSON] разом з дружиною, відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом - [PERSON], сплачував пайові внески на загальну суму 5894,88 карб. (а.с.5 т.2). Проте, суд не може взяти її до уваги, оскільки згідно довідки ОСББ «ЖБК-1» № 684 від 31.08.2017 року при перевірці архівних документів виявлено та встановлено факт, що пайові внески вартості квартири за адресою: [ADDRESS], сплачував [PERSON]. ОСББ «ЖБК-1» просить вважати недійсною довідку, видану на ім'я [PERSON] за № 629 від 13.09.2016 року (а.с.43 т.2). Відтак, позивачем за первісним позовом не надано суду доказів з приводу того, що пайові внески були спільними коштами члена кооперативу та членів його сім'ї. Батько відповідача за первісним позовом не входив у склад їх сім'ї. До складу сім'ї [PERSON] входив її чоловік - [PERSON] - позивач за зустрічним позовом, та дочка [PERSON] (а.с.115т.2). Надані позивачем за первісним позовом суду докази з приводу його заробітку за відповідний період не можуть бути належними та допустимими з цього приводу, оскільки не несуть інформацію, що саме за їх рахунок відбувалася сплата пайових внесків. Доводи позивача за первісним позовом [PERSON] щодо того, що ним передавалися батьку відповідача за первісним позовом 1400 карбованців для внесення першого внеску не заслуговують на увагу, оскільки доказів з цього приводу ним не надано. Не заслуговують на увагу і доводи позивача за первісним позовом [PERSON] у частині того, що пайові внески вносилися за рахунок спільних коштів подружжя, оскільки відповідачем за первісним позовом за позивачем за зустрічним позовом суду надані протилежні докази, які вказують на те, що всі пайові внески за спірну Квартиру вносилися її батьком - [PERSON] Зокрема, із доказів, які надані відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON], її батьком [PERSON] до кооперативу 17.07.1970 року внесено перший внесок у сумі 2606 карб. 00 коп. (а.с.238т.2), затим, шляхом списання з його особового рахунку № 1007 за дочку [PERSON] - відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, внесені наступні пайові внески: з 1974 по 1976 роки на загальну суму 337,26 карб., що слідує із довідки від 01.12.1976 року та розрахункової книжки (а.с.108,112-115 т.1), з 1976 по 1980 роки - 1110,99 карб., довідка від 26.03.1980 року (а.с.241 т.2), 04.03.1981 року на суму 233,19 карб. (а.с.242 т.2), 10.02.1982 року - 233,28 карб. (а.с.117 т.1), 01.02.1983 року - 224,84 карб (а.с.118 т.1), 10.02.1984 року - 227,26 карб. (а.с.119 т.1), 08.02.1985 року - 230,00 карб. (а.с.119 т.1), 20.02.1986 року - 228,78 карб. (а.с.120 т.1), 07.02.1987 року - 227,66 карб. (а.с.120 т.1) та 25.03.1988 року - 336,27 карб. Разом з тим, суд не бере до уваги доводи позивача за первісним позовом з приводу того, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не підтверджено інформації щодо списання пайових внесків з особового рахунку [PERSON] за дочку [PERSON], отриману на запит суду (а.с.178т.1), оскільки останньою на підтвердження даної обставини надано первинні документи з цього приводу (а.с.108,112-115 т.1, 241 т.2). Що стосується посилання позивача за первісним позовом на те, що відповідач за первісним позовом брала на себе зобов'язання щодо внесення пайових внесків в інтересах сім'ї визначального значення не має, оскільки дане зобов'язання фактично виконувалося її батьком. Відтак, позивачем за первісним позовом не надано суду доказів на підтвердження того, що паєнагромадження по квартирі відбувалося за рахунок спільних коштів подружжя, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. Разом з тим, з урахуванням того, що у судовому засіданні було доведено факт передачі батьком своїй дочці - відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним позовом, свого членства у кооперативі разом із першим членським внеском та списанням послідуючих пайових внесків із свого особового рахунку на її ім'я, суд рахує за необхідне задовольнити зустрічний позов, визнати за [PERSON] право особистої власності на спірну Квартиру. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відтак, у силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір за позовними вимогами по зустрічному позову, оскільки [PERSON] у силу п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору під час звернення до суду. Оскільки суд відмовляє у задоволенні первісного позову, суд не стягує із відповідача за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом на користь позивача за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом понесені судові витрати. Крім цього, відповідно до ч. 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішення зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. За таких обставин слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19.01.2017 року.

Outcome: approved