Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

11.09.2018р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 3-5). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.10.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. № 13). Ухвалою суду від 06.12.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати - з огляду на положення ст. 353 ЦПК України ) позивачу відмовлено у задоволенні заяви від 06.12.2018р. про допит свідків на підставі ч. 2 ст. 78 ЦПК України (а.с. № 17) (допустимість доказів) (а.с. № 18). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.03.2018р. він уклав з [PERSON] договір позики, на підставі якого передав останньому кошти у розмірі 1 400 дол.США, що було оформлено розпискою. 23.08.2018р. направив йому вимогу про повернення боргу, але до цього часу відповідач кошти не повернув. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 533, 1046, 1047 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 1 400 дол.США. Враховуючи категорію спору (малозначна справа, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. № 13), сторони були викликані судом в судові засідання на 06.12.2018р. та на 25.02.2019р. (а.с. № 19, 22-26). Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 16.08.2018р. - а.с. № 8) 25.02.2019р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. № 30). Відповідач в судові засідання, призначені на 06.12.2018р. і на 25.02.2019р. двічі поспіль не з'явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином за адресою, наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№ 12). Двічі до суду поверталося поштове повідомлення про вручення судових повісток (а.с. № 16, 22 - 25). З урахуванням положень п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідача в судове засідання на 25.02.2019р. о 10 год. 00 хв., на яке відповідач також не відреагував (а.с. № 26). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини справи і відповідні ним правовідносини. 04.03.2018р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, на підставі якого передав останньому кошти у розмірі 1 400 дол. США, що було оформлено розпискою. Строк повернення коштів у розписці не обумовлений (а.с. № 6). Оригінал розписки наданий позивачем був оглянутий судом при розгляді справи 25.02.2019р., до матеріалів справи було долучено завірену судом копію, а оригінал розписки повернуто представнику позивача (а.с. № 31). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. 23.08.2018р. позивач за адресою, вказаною відповідачем у розписці ([ADDRESS]) направив відповідачеві вимогу про повернення боргу, яка повернута поштою у зв'язку із закінченням терміну зберігання (а.с. № 7, 29). Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Однак до цього часу відповідач кошти не повернув. В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Враховуючи викладене, сума боргу 1 400 дол.США підлягає стягненню з відповідача. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі № 6-284ц17. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом НБУ на день ухвалення рішення. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 25.02.2019р. - 1 дол.США складає 27,0173грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти у розмірі 1 400 дол.США, що становить 37 824грн.22коп. (з розрахунку 1 400 дол.США х 27,0173грн.). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 704грн.80коп. (а.с. № 2), що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2018 році (позов подано 11.09.2018р.). На підставі викладеного,

Outcome: approved