Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

11.03.2020р. позивач звернувся до суду з позовом, який мотивував тим, що 21.05.2014р. між ним та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого Банк надав, а відповідач отримав в кредит грошові кошти в сумі 27 000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунокзі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, у зв`язку з чим станом на 09.01.2020р. утворилась заборгованість в загальній сумі 59 089,62грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 40 196,97грн., заборгованості за відсотками - 6473,45грн., пені - 9129,22грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00грн., штрафу (процентна складова) - 2789,98грн. Просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00грн. Заочним рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23.04.2020р. позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором. в загальному розмірі 55 799,64грн., в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору 2102,00грн., усього 57 901,64грн. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою суду від 24.12.2020р. заочне рішення суду від 23.04.2020р. скасовано, справа призначена до нового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 12.01.2021р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнав повністю та зазначив, що в Анкеті-заяві ввід 21.05.2014р., яка за твердженням позивача, є складовою кредитного договору, не вказано про те, що Банк надав йому послуги з оформлення картки «Універсальна» чи будь-якої іншої, не вказано про розмір кредитного ліміту та процентної ставки. Вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних витрат, а також пені та штрафів є необґрунтованими і жодним розрахунком не підтверджені. Посилання позивача на Витяги з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів Банку також є безпідставним, оскільки ці документи ним не підписувались і відповідно не є складовими частинами кредитного договору. Доказів того, що саме ці Умови розумів відповідач, суду не надано. Таким чином, докази досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору і відповідно його укладання відсутні. Крім того, позивачем не надано первісних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредитних карток, встановлення кредитного ліміту, користування ним та виникнення заборгованості. Просить в позові відмовити повністю. 26.01.2021р. від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 21.05.2014р. в загальному розмірі 49 559,53грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 38 380,82грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України - 11 178,71грн. 04.02.2021р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що в даному випадку між сторонами було укладено кредитний договір шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг. Заява про приєднання, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи Банку складають договір про надання банківських послуг. Підписавши Заяву про приєднання, відповідач підтвердив, що ознайомився з цими документами та погодився з ними. Відповідач активно користувався виданою йому карткою, чим засвідчив свою волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. З приводу неправильного нарахування відсотків він до Банку протягом 6 років не звертався. Розмір заборгованості підтверджується наданою випискою з особового рахунку. Тому твердження відповідача про відсутність доказів отримання ним кредиту є безпідставними. Просить позовні вимоги задовольнити повністю. Представник позивача Коняшин А.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в заявах по суті, просив їх задовольнити в розмірі, вказаному в заяві про зменшення позовних вимог. Додатково суду пояснив, що на даний час банк вимагає стягнення з відповідача заборгованості за укладеним кредитним договором від 21.05.2014р. в загальному розмірі 49 559,53грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 38 380,82грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України - 11 178,71грн. Вказана заборгованість визначена станом на 15.12.2020р. і підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. За цією випискою вбачається, що відповідач активно користувався банківською карткою та кредитними коштами. До 01.07.2018р. таке користування відповідало умовам договору і претензій до відповідача не було. Станом на 01.07.2018р. він мав заборгованість лише з тіла кредиту в розмірі 27 000,00грн. Після вказаної дати відповідач став порушувати умови кредитного договору, продовжував витрачати кредитні кошти, але несвоєчасно здійснював погашення заборгованості і в меншому розмірі, ніж передбачалось, що потягло виникнення заборгованості за тілом кредиту станом на 15.12.2020р. в розмірі 38 380,82грн. Зокрема, це збільшення відбулось за рахунок використання відповідачем послуги «Миттєва розстрочка», у зв`язку з чим Банк перерахував йому на картку 09.11.2018р. 5000,00грн. і в подальшому щомісячно протягом 10 місяців списував по 670,80грн., усього 6708,00грн. Також Банком, починаю з серпня 2018р., щомісячно списувались платежі за договором «Страхування кредитного ліміту» і ця сума становить усього 3276,61грн. У зв`язку з порушенням строків виконання грошового зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України Банк, починаючи з 01.12.2019р., почав нараховувати підвищені проценти і станом на 15.12.2020р. їх розмір становить 11 178,71грн. Проценти нараховувались відповідно до Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 84% річних. Крім того, 23.10.2020р. Банком самостійно за власним рішенням скасовані штрафні санкції в загальному розмірі 9129,22грн. Банк не заперечує, що на даний час має місце автоматичне погашення заборгованості. Це можливо у випадку наявності грошових коштів на інших рахунках відповідача в банку. Але погашення боргу після визначеного Банком моменту виникнення заборгованості - 15.12.2020р., заявленої до стягнення в цій справі, виходить за межі заявлених вимог. Відповідач же будь-яких доказів погашення заборгованості не надав. Просить позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю та зазначив, що він дійсно отримав в банку картку і не заперечує, що станом на 01.07.2018р. заборгованість за тілом кредиту становила 27 000,00грн., а також те, що 09.11.2018р. Банком було зараховано ще 5000,00грн. Ці кошти дійсно були використані ним. Але він здійснював і погашення заборгованості різними засобами. Останній раз поповнення картки готівкою було здійснено в березні 2019р. Потім списання заборгованості здійснювалось автоматично і воно продовжується до теперішнього часу. Але позивач доказів погашення заборгованості суду не надав. Він особисто з приводу отримання таких доказів до Банку не звертався. За його розрахунком на даний час заборгованість за кредитом відсутня, оскільки Банк незаконно нараховував йому платежі на послугу «Миттєва розстрочка» та за договором страхування кредитного ліміту, оскільки такі послуги він шляхом підписання відповідного документа не погоджував і ними не користувався. Також вважає безпідставним нарахування йому Банком відсотків та пені, процентів за ст.625 ЦК України, оскільки вони не передбачені Анкетою-заявою, з якою він звертався до Банку з приводу отримання платіжної картки, а Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи Банку він не підписував. Оскільки такі нарахування є безпідставним, за його контррозрахунком станом на 03.02.2021р. він переплатив Банку 342,27грн. Просить в позові відмовити. В подальшому сторони в судове засідання не прибули за невідомими причинами і суд продовжив розгляд у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.526,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики. Так, згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Суд встановив, що 21.05.2014р. відповідач [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із Анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. В Анкеті-заяві (арк..15) зазначено, що відповідач згодний з тим, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Також зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку. Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» без номера та дати Банк видав відповідачу [PERSON] такі банківські картки: 21.05.2014р. - № [NUMBER] зі строком дії 03/18, 06.04.2017р. - № [NUMBER] зі строком дії 05/20 (арк..138). 21.05.2014р. на банківську картку № [NUMBER] Банком було встановлено кредитний ліміт в розмірі 600,00грн., 20.11.2015р. його збільшено до 3000,00грн., 23.05.2017р. - збільшено до 19000,00грн., 22.08.2017р. - збільшено до 25000,00грн., 30.11.2017р. - збільшено до 27000,00грн., 03.08.2019р. - зменшено до 0,00грн.(арк..139). Згідно з наданим Банком розрахунком та випискою по рахунку (арк..98-137), заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 21.05.2014р. станом на 15.12.2020р. становить 49 559,53грн. та складається із заборгованості за тілом кредиту - 38 380,82грн., заборгованості за відсотками, нарахованими згідно з ст.625 ЦК України, - 11 178,71грн. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За цим позовом АТ КБ «Приватбанк» вимагає стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитом станом на 15.12.2020р. в загальному розмірі 49 559,53грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 38 380,82грн., заборгованості за відсотками, нарахованими згідно з ст.625 ЦК України, - 11 178,71грн. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає заявлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Так, суд виходить з того, що сторони є вільними в укладанні договору та визначенні його умов. Кредитний договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов такого виду договорів, що підтверджується їх підписами у відповідному письмовому документі. Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що укладений між сторонами 21.05.2014р. кредитний договір є договором приєднання та складається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] дійсно 21.05.2014р. звернувся до Банку з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписав її, чим надав згоду на отримання банківських послуг і відповідно уклав з Банком договір приєднання. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач [PERSON] факту звернення до Банку та підписання ним вказаної Анкети-заяви жодними належними та допустимими доказами не спростував і в ході судового розгляду фактично не оспорював. За змістом цією Анкети-заяви відповідач виявив бажання отримати платіжну картку «Універсальна Gold». 21.05.2014р. відповідач отримав банківську картку № [NUMBER] зі строком дії до 03/18, на яку Банком в цей же день було встановлено кредитний ліміт в розмірі 600,00грн. В подальшому 06.04.2017р. відповідачу в порядку перевипуску була видана нова картка № [NUMBER] зі строком дії до 05/20, а кредитний ліміт поступово збільшувався, останній раз 30.11.2017р. - до 27000,00грн. Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем копією Анкети-заяви, довідками про видані банківські картки та встановлення/зміну кредитного ліміту, а також випискою з особового банківського рахунку, відкритого на ім`я відповідача за виданою банківською карткою. Ці докази суд вважає належними та допустимими, тому приймає їх до уваги при ухваленні цього рішення. Крім того, суд враховує, що факт отримання банківської картки та встановлення на неї кредитного ліміту відповідач [PERSON] в ході судового розгляду також не оспорював і жодними доказами не спростував. Разом з тим, судом встановлено, що в Анкеті-заяві від 21.05.2014р. не зазначений порядок та строки повернення кредиту, розмір процентів за користування ним, а також не встановлена відповідальність за порушення зобов`язання. На обґрунтування позовних вимог до позовної заяви позивач також додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (арк..16 ) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256 (арк..17-31), вказуючи, що ці документи разом із Анкетою-заявою становлять Договір про надання банківських послуг, який є договором приєднання і який було укладено між сторонами. З огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України умови договору приєднання розроблює підприємець - в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Однак надані суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не містять підпису відповідача, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме їх розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 21.05.2014р. Анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови щодо порядку та строків повернення кредиту, щодо розміру, порядку та строків сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо відповідальності за порушення зобов`язання з відповідним порядком нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ст.634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Крім того, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». У п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013р. у справі №1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Виходячи з основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. За таких обставин, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови надання банківських послуг, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем цих умов шляхом підписання відповідного документу, надані Банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, а відтак підстави брати їх до уваги при вирішенні цього спору відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, то суд вважає встановленим та доведеним факт отримання відповідачем [PERSON] кредитних коштів шляхом встановлення кредитного ліміту на банківську картку первісно в сумі 600,00грн з подальшим його збільшенням до 27000,00грн. Після отримання картки та встановлення кредитного ліміту відповідач активно користувався цими коштами - здійснював оплату послуг, товарів, житлово-комунальних послуг тощо, вносив кошти на погашення кредиту. Вказані обставини достовірно підтверджуються наданою позивачем випискою з особового банківського рахунку, яка є первинним бухгалтерським документомі відповідно належним, допустимим доказом у цій справі. Отже, незважаючи на те, що сторонами в належній письмовій формі не були погоджені усі істотні умови кредитного договору, але враховуючи, що відповідно до положень ст.1046 ЦК України такий договір є укладеним з моменту передання грошей, суд вважає належним чином доведеним факт отримання і користування відповідачем [PERSON] кредитними коштами. Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019р., справа №342/180/17. При цьому, як встановлено судом і не оспорюється сторонами, до липня 2018р. відповідач [PERSON] не допускав порушень своїх зобов`язань за кредитним договором - користувався кредитом, але вчасно - в межах пільгового періоду повертав його, у зв`язку з чим банком не нараховувались проценти і пеня. Згідно з випискою з особового рахунку станом на 01.07.2018р. заборгованість за кредитним договором складалась виключно із розміру використаного кредитного ліміту в сумі 27000,00грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] цей факт визнав, тобто спір щодо заборгованості станом на 01.07.2018р. між сторонами відсутній. Виходячи з пояснень сторін в судовому засіданні, судом встановлено, що фактично між ними мається спір щодо заборгованості за вказаним кредитним договором, яка виникла після 01.07.2018р. Зокрема, представник позивача Коняшин А.М. посилається на те, що після 01.07.2018р. відповідач продовжував користуватися кредитом, але став допускати порушення строків повернення кредиту, через що Банк нараховував йому проценти та пеню. Також Банк 09.11.2018р. надав відповідачу грошові кошти за послугою «Миттєва розстрочка» в сумі 5000,00грн., які відповідач шляхом внесення щомісячних платежів в сумі 670,80грн. протягом 10 місяців не повернув. Крім того, між Банком та відповідачем було укладено договір страхування кредитного ліміту, однак відповідач, починаючи з липня 2018р., не здійснив оплату страхового платежу на загальну суму 3276,61грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав факт використання 5000,00грн., перерахованих йому на картку в листопаді 2018р., однак заперечив факт укладання договору про надання банківських послуг, який би передбачав надання йому послуги «Миттєва розстрочка» та його обов`язок у відповідному порядку та строки здійснювати відповідні платежі. Також він заперечив факт укладання договору страхування кредитного ліміту та відповідний його обов`язок вносити страхові платежі. Оцінивши вказані обставини та надані на їх підтвердження докази, суд вважає, що позивач в порушення ст.12,13,81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами факт укладання між ним та відповідачем [PERSON] договору про надання банківських послуг, який би передбачав надання клієнту послуги «Миттєва розстрочка» та укладання договору страхування кредитного ліміту і відповідно встановлював обов`язок клієнта здійснювати відповідні платежі у визначених договором строки та порядку. Як вже зазначалось вище, додані до позовної заяви Анкета-заява, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, не містять відомостей про досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору про надання банківських послуг, в т.ч. щодо послуги «Миттєва розстрочка» чи страхування кредитного ліміту. Крім того, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не підписані відповідачем, у зв`язку з чим вони відхилені судом як неналежні та недопустимі докази. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності надання зазначених послуг, їх розміру, порядку та строків оплати відповідачем, позивачем суду не надано. У зв`язку з цим нарахування Банком відповідачу [PERSON] заборгованості у вигляді щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» в розмірі 670,80грн., починаючи з грудня 2018р. і по жовтень 2019р., усього в розмірі 6708,00грн., а також заборгованості за страховими платежами за договором страхування кредитного ліміту, починаючи з липня 2018р. і по червень 2019р., усього в розмірі 3003,44грн., суд вважає безпідставним і в її стягненні слід відмовити. Також, з виписки по особовому рахунку вбачається, що Банк, починаючи з серпня 2018р., нараховував відповідачу проценти за користування кредитним лімітом та пеню за прострочку за кредитом, а 23.10.2020р. за власним рішенням скасував штрафні санкції на суму 9129,22грн. В межах цієї справи заборгованість за процентами та пенею не є предметом позову, у зв`язку з чим суд не бере до уваги відповідні нарахування. Враховуючи вищевказане, шляхом аналізу виписки про рух коштів на банківському рахунку судом встановлено, що відповідач [PERSON] за період з 01.07.2018р. по 15.12.2020р. здійснив власних (без врахування платежів за послугою «Миттєва розстрочка», страхових платежів за договором страхування кредитного ліміту, нарахованих Банком процентів та пені) витрат кредитних коштів на загальну суму 66575,60грн., а з урахуванням наявної станом на 01.07.2018р. заборгованості за тілом кредиту в сумі 27 000,00грн. - 93575,60грн. (27000,00грн +66575,60грн.). За цей же період він вніс коштів на рахунок в сумі 69502,50грн. Різниця становить 24073,10грн. (93575,60грн. - 69502,50грн.) Доказів того, що після 15.12.2020р. і на момент розгляду справи відповідач продовжував здійснювати погашення заборгованості, жодною стороною під час розгляду цієї справи не надано. Відтак, вбачається, що станом на 15.12.2020р. відповідачем [PERSON] використано кредитних коштів більше, ніж внесено, що свідчить про наявність заборгованості за тілом кредиту в сумі 24073,10грн. і це відповідно є підставою для її стягнення з відповідача на користь позивача. При ухваленні цього рішення, суд також враховує, що в заяві про перегляд заочного рішення відповідач заявляв про сплив строку позовної давності до будь-яких позовних вимог Банку. Разом з тим, жодних доводів в обґрунтування цього ні в заявах по суті спору, ні в судовому засіданні не зазначив. Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.252-255 ЦК України. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.1,3 ст.266 ЦК України). Згідно з ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд враховує, що за договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту. Якщо укладений між сторонами кредитний договір передбачав застосування кредитної картки як засобу надання/отримання кредиту, то перебіг трирічного строку позовної давності стосовно повного повернення кредитних коштів починається з моменту закінчення строку дії картки. Як встановлено судом, в Анкеті-заяві від 21.05.2014р. сторонами не було погоджено порядку та строків повернення кредиту, а надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг визнані судом неналежними та недопустимими доказами, оскільки не містять підпису відповідача і відповідно їх умови не вважаються погодженими сторонами у визначеній законом письмовій формі. В той же час, судом достовірно встановлено, що позивач надав відповідачу кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, видав відповідачу платіжну картку первісно зі строком дії до 03/18, потім до 05/20. До липня 2018р. відповідач користувався кредитними коштами, здійснював їх повернення і станом на 01.07.2018р. мав заборгованість у вигляді поточної заборгованості за тілом кредиту в сумі 27000,00грн. Після цього, відповідач став допускати порушення строків повернення кредиту, вносив їх в меншому розмірі і останній раз поповнив рахунок через платіжний термінал 21.03.2019р., у зв`язку з чим виникла заборгованість, зокрема, за тілом кредиту. З даним позовом позивач звернувся до суду 11.03.2020р., тобто до закінчення строку дії платіжної картки, яка була видана відповідачу, - 31.05.2020р. Таким чином, враховуючи вищеперелічене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, які визнані судом обґрунтованими на суму 24073,10грн., заявлені позивачем в межах 3-річного строку позовної давності. Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України, в розмірі 11178,71грн., суд виходить з такого. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, за змістом первісної позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, підставою для нарахування Банком процентів за ст.625 ЦК України є впровадження з 01.04.2019р. змін до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до яких в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язання Клієнтом останній зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі, зокрема, для карти «Універсальна голд» - 84,0%. Згідно з випискою з особового рахунку відповідача, Банк почав нараховувати проценти за ч.2 ст.625 ЦК України з 01.12.2019р. і їх розмір станом на 15.12.2020р. становить 11178,71грн. Разом з тим, суд виходить з того, що в Анкеті-заяві позичальника від 21.05.2014р. взагалі не зазначений порядок та строки повернення кредиту, розмір процентів, в т.ч. за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України, а надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, в т.ч. в обґрунтування вимог про стягнення процентів за ч.2 ст.625 ЦК України, судом відхиляються як неналежні та недопустимі докази, оскільки ці документи, як вже зазначалось вище, не містять підпису відповідача і відповідно відсутні підстави вважати, що вони в установленій законом формі були погоджені сторонами. Крім того, надані позивачем розрахунок заборгованості та виписка з особового банківського рахунку, відкритого на ім`я відповідача, не містять детального математичного розрахунку нарахованої відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України суми процентів, яку просить стягнути позивач, а саме періоду прострочки платежів, на які платежі (вид, розмір) здійснено нарахування. При цьому, з огляду на положення ст.13 ЦПК України суд не може самостійно здійснити нарахування процентів на суму простроченого грошового зобов`язання за ставкою 3% річних, як це визначеною ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки Банк пов`язує ці проценти саме із встановленою на підставі договору ставкою 84%, а не у встановленій законом ставці. Таким чином, суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження цієї позовної вимоги і в її задоволенні слід відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі в розмірі 24073,10грн. Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Так, позивач за заявою про зменшення розміру позовних вимог просив стягнути заборгованість в розмірі 49559,53грн. Судом позов задоволено частково і стягнуто з відповідача 24073,10грн. що становить 48,57% від первісно заявлених вимог (24073,10грн. х 100% : 49559,53грн.). У зв`язку з цим, пропорційно задоволеним вимогам (48,57%) підлягають відшкодуванню позивачу судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1020,94грн. (2100,00грн х 48,57% : 100%).

Outcome: partial