Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

10 вересня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 1 березня 1997 року він уклав шлюб з відповідачем. Від шлюбу вони мають трьох синів - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини суттєво погіршилися через суперечки, які були викликані різними баченнями ролі жінки та чоловіка у шлюбі, їх участі у ведення спільного сумісного господарства та вихованні дітей, а тому у 2012 році він пішов з сім'ї та став проживати однією сім'єю з іншою жінкою, від спільного проживання з якою вони мають сина - [PERSON], [INFO]. 26 вересня 2014 року ухвалою суду сторонам було надано строк для примирення (а.с.17). В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги, оскільки вжити судом заходи щодо примирення сторін позитивного результату не дали та він має намір проживати з іншою жінкою, з якою вони мають двох спільних дітей та на протязі тривалого часу міцні стосунки. Відповідач, після спливу строку на примирення, в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу, вказуючи, що цей вибір зробив сам позивача, а тому втримувати його є не доцільним. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 1 березня 1997 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с.4). Від шлюбу сторони мають трьох дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що свідчать копії свідоцтв про народження (а.с.5-7). В судовому засіданні сторони визнали, що шлюбні відносини дійсно погіршилися між ними, та у 2012 році позивач пішов з сім'ї. Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає те, що на протязі останніх років життя, між ними постійно виникали суперечки, які були викликані різними баченнями ролі жінки та чоловіка у шлюбі, їх участі у ведення спільного сумісного господарства та вихованні дітей. Напруженість відносин призвела до їх охолодження, а тому він втратив до відповідачки почуття любові та взаємоповаги, внаслідок чого він у 2012 році остаточно пішов з сім'ї та став проживати однією сім'єю з іншою жінкою, від спільного проживання з якою вони мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с.26) та [PERSON], [INFO] (а.с.27). Вказані вище спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. В силу ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Згідно п. 10 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд застосовував передбачені ч. 1 ст. 111 СК України заходи щодо примирення подружжя. 26 вересня 2014 року суд своєю ухвалою надавав сторонам строк для примирення (а.с.17). Позивач в судовому засіданні наголосив на тому, що відповідач заходів для примирення жодних не вживала та не бажає цього робити. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначається, що якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. З огляду на те, що позивач після спливу строку на примирення наполягає на задоволенні позовних вимог, а відповідач в судовому засіданні про свій намір зберегти сімейні стосунки не наголошувала та погодилася з визначенням позивача щодо розірвання шлюбу, а вжиті судом заходи для примирення позитивних результатів не дали, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: approved