Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

10.10.2019 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за наступними договорами позики - договір позики від 08.02.2017 року, який складається з суми основного боргу в розмірі 150000 грн., інфляційних збитків в розмірі 40163 грн. 43 коп., трьох процентів річних в розмірі 11453 грн. 00 коп., всього 204616 грн. 43 коп. та за договором позики від 26.11.2017 року в розмірі 25700 євро в гривневому еквіваленті на день постановлення рішення суду. Також просить стягнути з відповідача суму судових витрат в розмірі 9605 грн. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2019 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Петренко В.С. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 21.10.2019 року матеріали справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики направлено за територіальною юрисдикцією (за підсудністю) до Балтського районного суду Одеської області./а.с.20/. Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 28.11.2019 року цивільну справу № 947/24715/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Київського районного суду м.Одеси, та зазначено, що в матеріалах справи міститься адвокатський запит Єрьоменко Л.В. (а.с.24), яка 29.10.2019 року звернулася до Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області про спростування або підтвердження інформації щодо реєстрації [PERSON] , 1975 року народження в м.Одесі, так як їй достеменно відомо, що відповідач по даній справі зареєстрована в м.Одеса, за адресою: [ADDRESS] , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, є відповідь першого заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області Безкищенка Івана від 31.10.2019 року (а.с.25), зі змісту якого вбачається, що є дві особи [PERSON] , яка зареєстрована в с. Пужайкове Балтського району Одеської області та [PERSON] , яка зареєстрована в м.Одеса. Представник позивачки звертає увагу на те, що відповідачем по справі є [PERSON] , яка зареєстрована в [ADDRESS] і саме цю адресу зазначає позивач в позовній заяві і відповідач у своєї заяві до суду. 03.02.2020 року на адресу Київського районного суду м.Одеси надійшла цивільна справа № 947/24715/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики для розгляду. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2020 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 04.02.2020 року відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу. 25.02.2020 року відповідач [PERSON] рекомендованою поштою за адресою: [ADDRESS] отримала судову повістку про виклик у судове засідання на 26.02.2020 року, копію ухвали суду про відкриття провадження по справі, копію позову з додатками, про що свідчить її підпис у повідомленні /а.с.49/ 04.03.2020 року відповідач [PERSON] на підставі її заяви була ознайомлена з матеріалами цивільної справи, про що свідчить її підпис /а.с.50/ Однак, відзив на позов у встановлений законом п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали суду відповідачем [PERSON] не надано, зокрема строк подання відзиву сплинув 10 березня 2020 року включно. Судом встановлено, що водночас з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, та усі процесуальні строки було продовжено. Однак, наведене не стосується ситуацій, коли пропуск процесуального строку відбувався ще до початку оголошення карантину, тобто якщо процесуальний строк сплинув до 12 березня 2020 року, то дія Закону № 540-IX його не змінює. Таким чином, відповідач [PERSON] не скористалась своїм правом на надання відзиву. Також, судом за номером телефону відповідача [PERSON] двічі було направлено телефонограми про виклик на судове засідання на 18.03.2020 року та 28.04.2020 року, які вона прийняла особисто/а.с.47,54/, однак на судові засідання не з`являлась, будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи або про слухання справи за її відсутності до суду не надходило. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином, завчасно, у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] до судового засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник позивача - адвокат Єрьоменко Л.В. до судового засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі. При викладених обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представника позивача, приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст.ст.81- 89 ЦПК України. Долученою до матеріалів справи копією розписки визначено, що 08 лютого 2017 року у м.Одеса [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 150 000 гривень, строк повернення вказано 13 лютого 2017 року, поставлена підпис відповідача./а.с.11/. Також, долученою до матеріалів справи копією розписки визначено, що [INFO] у м.Одеса [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Савранським РВ УМВС України в Одеській області отримала в борг у [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, суму в розмірі 25 700 євро, яку зобов`язалась повернути 29.11.2017 року, поставлена підпис відповідача./а.с.12/. На підтвердження зобов`язань відповідача, представником позивача у судовому засіданні було надано для огляду оригінали двох розписок від 08.02.2017 року та від 26.11.2017 року, які судом було оглянуто та встановлена їх відповідність копії розписок наявних в матеріалах справи. Факт знаходження оригіналу розписок у позивача повинен підтверджувати наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі конкретно визначеної грошової суми позичальнику, з зазначенням дати складання розписки та дати повернення боргу. Позивач зазначає, що незважаючи на неодноразові звернення до відповідача починаючи з 2017 року, остання борг не повернула, чим порушила умови вищевказаних договорів позики. Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказані проценти, передбачені ст.625 ЦК, не є штрафними санкціями. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки, відповідач порушила зобов`язання, що випливають з договору позики від 08.02.2017 року, внаслідок чого виникла заборгованість яка складається з: суми основного боргу в розмірі 150000 гривень, інфляційних витрат за період з дати обумовленого сторонами виконання зобов`язання 13.02.2017 року по серпень 2019 року в розмірі 40163,43 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми, що складають 11 452,00 грн. (150000 грн. за 929 днів (з 13.02.2017 по 31.08.2019 ( включно), то вказані суми підлягають до стягнення на користь позивача. Позивач наводить наступний розрахунок інфляційних збитків: 101, 0% (лютий 2017) * 101.8% (березень 2017) * 100,9% ( квітень 2017)*101,3% (травень 2017) * 101,6% (червень 2017) * 100,2 % (липень 2017) * 99,9% (серпень 2017)* 102,0% (вересень 2017) * 101,2% (жовтень 2017) * 100,9 %(листопад 2017) * 101,0% (грудень 2017) року* 101,5%(січень 2018) * 100,9 % (лютий 2018) * 101,1% (березень 2018) *100,8% (квітень 2018)* 100,0% (травень 2018) * 100,0%(червень 2018) * 99,3% (липень 2018)* 100,0%(серпень 2018) * 101,9% (вересень 2018)*101,7% (жовтень 2018)* 101,4%(листопад 2018) * 100,8% (грудень 2018)* 101,0% (січень 2019)* 100,5% (лютий 2019)*100,9%( березень 2019)* 101, 0% (квітень 2019)* 100,7% (червень 2019)*99,4 (липень 2019)* 99,7 %(серпень 2019) = 128,21%, з якого 150000 грн. (сума боргу) * 128,21 % (перемножений індекс інфляції заборгованості) дорівнює 190163,43 грн., після чого від суми 190163,43грн. відраховуємо 150000грн., що становить інфляційні витрати в розмірі 40163,43 грн. 00 коп., з яким суд погоджується. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача в частині доведеності укладення між сторонами договору позики від 08.02.2017 року та загального розміру стягнення, підлягаючими задоволенню зі стягненням з відповідача суми боргу в розмірі 150000 грн., інфляційних збитків в розмірі 40163 грн. 43 коп., трьох процентів річних в розмірі 11453 грн. 00 коп., всього на загальну суму 204616 грн. 43 коп. Однак, суд не погоджується та вважає недоведеними позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 26.11.2017 року в розмірі 25700 євро в гривневому еквіваленті на день постановлення рішення суду, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1046 Цивільного Кодексу за договором позики одна сторона передає у власність іншій кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За загальним правилом, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов. Зокрема, про це свідчить положення ч.1 ст.638 ЦК. Теорія договірного права виходить з того, що істотною умовою договору позики є його предмет, яким можуть бути гроші певної суми або інші речі, визначені родовими ознаками. Причому позичальник, отримавши кошти, зобов`язаний повернути таку ж саму суму або рівну кількість речей того самого роду такої самої якості. Тобто, в договорі позики не можна передбачити повернення замість грошей інших речей, або повернення іншої суми коштів, яка не передбачена договором, або повернення грошей в іншій валюті, яку не було отримано позикодавцем, оскільки в такому разі матимуть місце інші правовідносини. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом виключно факту укладення договору, а не передання грошей позичальнику. Форма договору позики регламентована ст.1047 ЦК, відповідно до ч.1 якої договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Також згідно із ч.2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У розписці, яка є письмовим борговим документом та підтверджує укладення договору позики, повинні вказуватись умови отримання грошей, їх розмір, зобов`язання щодо їх повернення та дата отримання. Як роз`яснив Верховний Суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. Суд вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення 26.11.2017 року саме договору позики в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України позивачем не надано. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику - така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019р. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При укладенні договору позики та відібрання розписки від позичальника необхідно чітко зазначати вид валюти, в якій надається така позика. В розписці від 26.11.2017 року відповідач [PERSON] взяла на себе обов`язок по поверненню отриманої грошової суми у розмірі 25700 євро, не пізніше 29.11.2017 року./а.с.12/. Проте, із пояснень позивач [PERSON] , наданих у судовому засіданні вбачається, що сторони по справі знайомі на протязі 10 років, стосунки між ними нормальні, відповідач неодноразово брала у позивача гроші в борг на розвиток бізнесу та завжди своєчасно повертала, навіть сплачувала процент кожного тижня по 3000 грн. за користування грошима, проте на протязі тривалого часу будь-яких боргових розписок вони не складали, оскільки позивач повністю довіряла відповідачу, зокрема у грудні 2016 року відповідач звернулась з проханням надати її в борг 150000 гривень, позивач надала її ці гроші, взяв їх у знайомого [PERSON] , теж без розписки, через тиждень відповідач повернула 50000 гривень, та вказала, що останню частину у розмірі 100000 грн. поверне до Нового року, але у лютому 2017 року зателефонувала та повідомила, що її потрібно додаткова сума у розмірі 150000 грн. та потім вона все поверне повністю, але їх знайомий [PERSON] , який теж надавав гроші позивачці для передання відповідачці, порадив позивачці цього разу оформити борг шляхом складення розписки, що вона і зробила 08.02.2017 року передав особисто відповідачці в автомобілі в борг грошову суму 150000грн., а остання власноручно написала розписку про отримання грошей. У подальшому позивач зазначає, що 13.02.2017 року відповідач повідомила, що у неї виникли проблеми, проте пару місяців сплачувала проценти, а з квітня 2017 року повністю припиняє оплату боргу, мотивуючи різними причинами. Позивач зазначає, що оскільки відповідач припинила виконувати зобов`язання по поверненню боргу, 26.11.2017 року вона особисто вирішила поїхати додому до відповідачки з метою порахувати загальну суму грошей, які вона надавала відповідачці та які частково не було повернуто, щоб остання написала про це розписку. Відповідач погодилась порахувати загальний розмір, однак запропонувала написати розписку про отримання нею грошей не в гривнях, а в євро, мотивуючи тим, що курс євро був щадний, на що позивач погодилась та в розписці від 26.11.2017 року було вказано зобов`язання відповідача в євро валюті, що не відповідало дійсності/а.с.12/. Отже, даючи правову оцінку розписці, написаною [PERSON] 26.11.2017 року в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України, суд уважає, що вказана розписка не є договором позики, оскільки 26.11.2017 року будь-які грошові кошти при написанні розписки не передавались, із пояснень позивача вбачається, що валютою боргу завжди була гривня, позивачем належним чином не підтверджено існування тривалих боргових відносин між сторонами, зокрема в який період надавались гроші, в якому розмірі, в якій валюті, який строк повернення боргу, які суми було повернуто, яка частина боргу з урахуванням строків позовної давності підлягає поверненню, з огляду на те, що боргові відносини було розпочато у січні 2016 року. Тобто, фактично між поясненнями позивача та текстом укладеної розписки є розбіжності, суд дійшов до висновку, що вказана розписка не підтверджує факту реальної передачі коштів. Порушенням істотної умови договору позики в даному випадку є валюта зобов`язання, оскільки із пояснень, наданих у судовому засіданні позивачем чітко було зазначено, що в борг надавались лише гривні в сумах 100000 або 150000 тисяч гривень, але всупереч дійсності вказується валюта євро, крім того, 27.11.2017 року будь-які гроші взагалі не передавались, що суперечить нормам ст.ст.1046-1050 ЦК України. Суд вважає, що позивач, починаючи з 2016 року, укладаючи усні договори позики, всупереч ч.1 ст.1047 ЦК України, якою форма договору позики передбачена у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, без належним чином укладення договорів позики шляхом оформлення розписок про отримання відповідачем грошових коштів, їх розміру, дати повернення, повинна була розуміти наслідки та усі ризики надання грошей без їх належним чином документального підтвердження. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинна підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання на свою користь, зокрема зобов`язання повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем - у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, тому судом було розглянуто позов в межах заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 25700 євро та зауважує, що грошові кошти у розмірі 25700 євро не є позикою. Суд звертає увагу на те, що в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені в силу статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів в розмірі 25700 євро є недоведеними, необгрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial