Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

11.02.2020 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] мою, [PERSON] , користь 80 000,00 доларів США (вісімдесят тисяч доларів США 00 центів) за договором позики від 03.09.2011 року та вирішити питання щодо стягнення судових витрат. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що 03.09.2011 року між [PERSON] та її сином, [PERSON] , був укладений договір позики, за яким [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США (вісімдесят тисяч доларів США 00 центів), для придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] та проведення у ній ремонту, і зобов`язався повернути їх протягом 30 днів з дня пред`явлення вимоги про повернення позики. На підтвердження отримання позики [PERSON] була видана позивачу розписка від 03.09.2011 року. 06.09.2011р. [PERSON] придбав двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.09.2011р. Позику [PERSON] отримав у шлюбі з [PERSON] - відповідач - 2, з якою він перебуває у шлюбі з 17.07.2019р. та має двох спільних дітей - синів: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . 24.12.2019 року позивач пред`явила [PERSON] вимогу про повернення позики, проте протягом 30 днів з дня пред`явлення вимоги, тобто станом на 24.01.2020 року, позика не була повернута, що послугувало підставою для звернення до суду. Ухвалою Печерського районного сулу м. Києва від 16.03.2020 відкрито провадження у справі та визначено її розглядати за правилами загального позовного провадження. 03.06.2021 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] була придбана [PERSON] та [PERSON] за спільні грошові кошти під час перебування у шлюбі, який 13.02.2020 був розірваний. [PERSON] вказує, що ніякого займу [PERSON] у батьків не отримував, так як батьки не мали коштів у розмірі 80 000 доларів США, враховуючи їх доходи, а про договір позики відповідач дізналася лише з матеріалів справи. 22.06.2021 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому останній визнав позовні вимоги та вказав, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за спільні кошти з [PERSON] , якими є сума позики, згідно договору позики від 03.09.2011 р., що як наслідок вказує, на те, що повернуті вони мають бути відповідачам спільно. 23.06.2020 до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив на позовну заяву, в якій остання вказала, що доводи відповідача [PERSON] , що вони з чоловіком не мали можливості дати в борги кошти у розмірі 80 000 доларів США являють безпідставними з огляду на те, що позивач з чоловіком в певний період займалися підприємницькою діяльністю, що дало можливість заощадити визначену суму коштів. 13.10.2020 відповідач [PERSON] подала заперечення на відзив на позовну заяву, в яких зазначила, що позивачем не доведено належними доказами наявність боргу відповідача-2, оскільки оригінали таких документів суду не надано. 22.02.2021 представник позивача подала до суду письмові пояснення, в яких просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечували в повному, вказуючи на їх безпідставність та недоведеність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимог визнав та одночасно пояснив, що між ними 03 вересня 2011 року укладено у простій письмовій формі договір позики та розписка на підтвердження отримання коштів. Копія цього договору та розписки додані до позовної заяви, проте надати для огляду оригіналів документів не виявляється можливим, так як два оригінали договору позики та оригінал розписки викрадено та знищено відповідачем -2. Саме тому він з позивачем склали та підписали «дублікат» договору позики від 3 вересня 2011 та розписки на початку 2020 року. Саме копію цього «дублікату» договору позики та розписки позивачка додала в якості доказу передання коштів в 2011 році. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі з 17 липня 1999 року та рішенням суду № 761/19044/19 від 13.02.2020 року шлюб розірвано. У період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали двокімнатну квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 06.09.2011 р. Позивач стверджує, що 03 вересня 2011 року дала в борг синові - [PERSON] гроші кошти для придбання квартири [ADDRESS] , у розмірі вартості спірної квартири та для її ремонту, а саме: 80 000 доларів США, на підтвердження чого надала копію договору позики, який укладений 03.09.2011 між [PERSON] та [PERSON] та копію розписки від 03.09.2011. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 3, 4 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. В обґрунтування своїх вимог, позивач вказував, та відповідач - 1 визнав, ту обставину, що оскільки, договір позики укладений [PERSON] в інтересах сім`ї та використані для проведення ремонту та придбання нового житла, то відповідальність за даними договорами має бути солідарною. Однак, суд не погоджується із зазначеними доводами позивача, оскільки, зазначення у договорі позики(копія якої надано суду) цільове призначення грошових коштів, а саме: на проведення ремонту та придбання нового житла, не дає підстави для висновку на укладення [PERSON] договорів позики в інтересах сім`ї, а також, що саме ці грошові кошти витрачені на проведення ремонту та придбання нового житла. Крім того, судом не встановлено обставини надання відповідачем [PERSON] письмової згоди на укладення її чоловіком [PERSON] договору позику від 03.09.2011 в інтересах сім`ї. Застереження у п. 8 Договору позики, який укладений між [PERSON] та [PERSON] не свідчить про обізнаність дружина позичальника щодо існування такого застереження та її волевиявлення на це. Так, відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Проте, під час розгляду справи судом не було встановлено даних, які б свідчили про реальність події укладення договору позики та передачі коштів, так як суду для огляду в судовому засідання оригінали договору позики і розписки надано не було, та [PERSON] і [PERSON] пояснили, що два оригінали договору позики (позивача та відповідача-1) та оригінал розписки викрадено та знищено відповідачем. Зі слів відповідача-1 його дружина готувалася до розірвання шлюбу, поділу майна та не мала наміру віддавати борг позивачу, а тому викрала у нього з сейфу оригінали цих документів, проте доказів, які б могли переконати у вказаному сторонами суду надано не було. Окрім цього, вказали, що вказаних обставин позивач та відповідач-1 склали та підписали «дублікат» договору позики від 3 вересня 2011 та розписки на початку 2020 року. Саме копію цього «дублікату» договору позики та розписки позивач долучила в якості доказу передання коштів в 2011 році. Тобто, на момент розгляду справи учасниками справи не надано суду оригіналу договору позики та розписки від 03.09.2011, що як наслідок вказує, що стороною позивача та відповідачем - 1 не підтверджено факт укладення договору, так і умови договору, а також факт отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Разом з тим, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту укладання договору позики та отримання коштів відповідачами, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed