Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

11 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача - [PERSON] , із вимогою про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації (а. с. 1-3). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що відповідачем в інтернет мережі Фейсбук «Facebook» ( [INFO] ) на особистій сторінці « [PERSON] » користувача мережі, було розміщено його фотографію та текст наступного змісту: «По заказу криминального авторитета, как считает Минист МВД Украины и глава полиции Украины - [PERSON] , [INFO] , он же, по нашему мнению « [PERSON] » из Днепра пытаясь противодействовать принятию Закона против «воров в законе» ссылался на «ребенка», а именно свою дочь [PERSON] , работающую в Верховной Раде , связанную с генпрокурором [PERSON] … продолжается активная бандитская жизнь, в том числе устранение неудобных журналистов и общественников! Так после ряда угроз от «[PERSON]» в сторону Днепровского Майдана , 19 августа, было совершено покушение на убийство днепровского общественника [PERSON] … Подробности позже… ». Вказує, що дана публікація була доступна для загального ознайомлення всіх користувачів соціальної мережі Фейсбук «Facebook», котрі відвідали сторінку та автоматично надійшла як сповіщення в сім користувачам, які позначені, як «друзі», користувача « [PERSON] », а також друзям друзів в інтернет мері Фейсбук «Facebook». Зазначає, що дані відомості є неправдивими, образливими та такими, що принижують його честь та гідність й ділову репутацію. Вважає, що дані відомості є вигаданими з метою приниження його честі та гідності та такими, що не можуть бути підтвердження жодними доказами. Тому просить суд визнати, дану інформацію такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію та зобов`язати відповідача спростувати поширену ним інформацію шляхом розміщення в мережі інтернет Фейсбук «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » повідомлення наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ: За цією адресою в мережі інтернет Фейсбук «Facebook» було розміщено інформацію відносно [PERSON] , яка визнана судом такою, що порушує право на його повагу честі, гідності та недоторканості ділової репутації. Перепрошую та вибачаюсь за порушення честі, гідності та ділової репутації [PERSON] за оприлюднення інформації щодо нього» та під спростуванням розмістити текст резолютивної частини рішення суду у даній справі дослівно, без редагування та скорочення. Також, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 140 000 гривень та судові витрати у розмірі 2942 гривні 80 копійок, які складаються з судового збору у розмірі 2 102 гривень та 840 гривень 80 копійок (а. с. 1-3). Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 годину 00 хвилин 27 жовтня 2020 року (а. с. 17). Відповідач, у встановлений судом строк, своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що [INFO] відповідачем в інтернет мережі Фейсбук «Facebook» ( [INFO] ) на особистій сторінці « [PERSON] » користувача мережі, було розміщено фотографію позивача та текст наступного змісту: «По заказу криминального авторитета, как считает Минист МВД Украины и глава полиции Украины - [PERSON] , [INFO] , он же, по нашему мнению « [PERSON] » из Днепра пытаясь противодействовать принятию Закона против «воров в законе» ссылался на «ребенка», а именно свою дочь [PERSON] , работающую в Верховной Раде , связанную с генпрокурором [PERSON] … продолжается активная бандитская жизнь, в том числе устранение неудобных журналистов и общественников! Так после ряда угроз от «[PERSON]» в сторону Днепровского Майдана , 19 августа, было совершено покушение на убийство днепровского общественника [PERSON] … Подробности позже… ». Відповідач обставину розміщення вказаної інформації у соціальних мережах не спростував. Будь-яких доказів на підтвердження відповідності дійсності розміщеної інформації відповідач також суду не представив. Таким чином, предметом спору по даній справі є поширення відповідачем вказаної інформації у мережі Фейсбук «Facebook», та стягнення у зв`язку із такими діями відповідача суми моральної шкоди на користь позивача по справі. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 10 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Приписами ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї. Відповідно до вимог ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином, за змістом зазначених правових норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні при розгляді справ зазначеної категорії мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Із досліджених судом у судовому засіданні матеріалів справи, вбачається, що оспорювана інформація, дійсно була поширена у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») на сторінці « [PERSON] », яка з огляду на розміщену на ній персональну інформацію (фотографіїї, персональні дані) належить саме відповідачеві. Відповідач обставину розміщення вказаної інформації у соціальних мережах не спростував. Будь-яких доказів на підтвердження відповідності дійсності розміщеної інформації відповідач також суду не представив, а тому поширення вказаної інформації саме таким учасником справи суд вважає доведеними. Як роз`яснено у п. п. 1, 19 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У своєму рішенні у справі «Лінгенс проти Австрії» ЄСПЛ вказав, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так само, відповідно до вимог ч. ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У своєму рішенні у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» ЄСПЛ наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Право на недоторканість ділової репутації та честі і гідності публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. Вимогами ч. 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Як роз`яснено у п. п. 4. 5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь /поведінки/ загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Аналогічна позиція висловлена в правовому висновку, що викладений у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Таким чином, перед тим як поширити непідтверджену інформацію негативного змісту щодо особи потрібно вжити певних заходів, щоб перевірити достовірність інформації, яка підлягала розголошенню, та не допустити порушення прав, свобод і законних інтересів. В даному випадку вказаний допис викладено доступною для розуміння пересічним громадянином мовою, а його формулювання вочевидь носять не оціночний, а негативно стверджувальний та принизливий характер по відношенню до позивача. Адже така інформація про позивача не містить в собі сатири, алегорії чи гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність. Зокрема, зі змісту розміщеного відповідачем допису слідує, що позивачем вчинено та продовжують вчинятися ряд діянь, які мають всі ознаки протиправних та суспільно небезпечних, і за які чинним законодавством передбачена, в тому числі, кримінальна відповідальність. Відтак, суд дійшов до переконання, що поширена відповідачем та оспорювана позивачем інформація є фактичним твердженням, та не підпадає під ознаки оціночних суджень, а дані висловлення відповідача виражені у посиланні на відповідні конкретні факти та події. Одночасно із цим, відповідачем в ході розгляду справи суду не було надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів, які підтверджували б достовірність оспорюваної інформації, що ним була розповсюджена у соціальній мережі Фейсбук «Facebook» стосовно особи позивача. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, під час розгляду даної справи судом встановлено, що: відповідачем було здійснено поширення вказаної інформації через власну сторінку у соціальній мережі, що мало наслідком доведення останньої до відома невстановленого широкого кола осіб; поширена інформація безпосередньо стосується особи позивача; поширена інформація має всі ознаки недостовірної та негативної, і це не було спростовано відповідачем; поширення інформації через своє змістовне навантаження завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача, оскільки в ній містяться відомості про події та факти, які не відповідають дійсності. З огляду на наведене, суд визнає поширену [PERSON] в інтернет мережі Фейсбук «Facebook» ( [INFO] ) на особистій сторінці « [PERSON] » користувача мережі, інформацію наступного змісту: «По заказу криминального авторитета, как считает Минист МВД Украины и глава полиции Украины - [PERSON] , [INFO] , он же, по нашему мнению « [PERSON] » из Днепра пытаясь противодействовать принятию Закона против «воров в законе» ссылался на «ребенка», а именно свою дочь [PERSON] , работающую в Верховной Раде , связанную с генпрокурором [PERSON] … продолжается активная бандитская жизнь, в том числе устранение неудобных журналистов и общественников! Так после ряда угроз от «[PERSON]» в сторону Днепровского Майдана , 19 августа, было совершено покушение на убийство днепровского общественника [PERSON] … Подробности позже…» такою, що є недостовірною та, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Згідно з вимогами ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Приписами ч. 7 ст. 277 ЦК України визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов`язок щодо доведення, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 25 зазначеної постанови Верховний суд України зазначив, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Оскільки позивачем доведено факт поширення недостовірної інформації відповідачем, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо спростування поширеної інформації шляхом розміщення у соціальній мережі Фейсбук «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » повідомлення наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ: За цією адресою в мережі інтернет Фейсбук «Facebook» було розміщено інформацію відносно [PERSON] , яка визнана судом такою, що порушує право на його повагу честі, гідності та недоторканості ділової репутації. Перепрошую та вибачаюсь за порушення честі, гідності та ділової репутації [PERSON] за оприлюднення інформації щодо нього» та під спростуванням розмістити текст резолютивної частини рішення суду у даній справі дослівно, без редагування та скорочення. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Приписами ст 280 ЦК України визначено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка зазнала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. п 5, 9 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В даному випадку судом встановлено факт поширення недостовірної інформації стосовно позивача, а позивачем обґрунтовано наявність спричинення йому моральних страждань внаслідок таких дій відповідача. Зокрема, матеріали справи містять відповідне листування між позивачем та AMB Globaki Holding Ltd зі змісту якого вбачається, що після публікації у соціальній мережі Фейсбук «Facebook» інформації стосовно позивача наглядова рада вказаного суб`єкту господарювання вирішила зупинити співробітництво із позивачем по справі. За викладених обставин, враховуючи характер немайнових втрат позивача, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд, вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2500 гривень, оскільки на думку суду вимоги про стягнення із відповідача 140000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди мають надмірний характер. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки понесені позивачем судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial