Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

11.10.2016 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в якій позивач просив суд визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» по списанню з особового рахунку [PERSON] , кредитна картка № [NUMBER] , грошових коштів у розмірі 1\~929,06 грн. неправомірними; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 1\~929,06 грн. неправомірно списаних коштів; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 5\~000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання в сумі 968,39 грн.; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 93,91 грн.; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача витрати на надання правової допомоги в розмірі 2\~400,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2016 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 24.10.2016 року вищезазначений позов залишено без руху. 09.12.2016 року до канцелярії суду від позивача надійшла заява на виконання вимог вказаної ухвали від 24.10.2016 року з уточненою позовною заявою, в якій позивач просить суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 1\~929,06 грн., неправомірно списаних коштів, інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання в сумі 968,39 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 93,91 грн.; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на надання правової допомоги у розмірі 2\~400,00 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року по справі № 487/5767/15-ц, відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26.01.2016 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.05.2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 26.01.2016 року залишено без змін. Однак, при відсутності будь-яких рішень суду про стягнення з [PERSON] заборгованості, з його особового рахунку по кредитній картці № [NUMBER] , починаючи з лютого 2016 року періодично ПАТ КБ «ПриватБанк» списувалися грошові кошти, які, як значиться в смс-повідомленнях оператора банку, направлені на погашення минулорічного боргу. А з кінця грудня 2015 року картку позивача взагалі було заблоковано, що унеможливлювало здійснення будь-яких операцій з її використанням. Проте, ніякого боргу у [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» не існує. Доручень на списання вказаних коштів ним не надавалося. Позивач неодноразово звертався до відповідача з відповідними заява про надання інформації щодо розміру та підстав списаних коштів та їх повернення як безпідставно списаних, однак АТ КБ «ПриватБанк» проігнорувало ці листи [PERSON] . При цьому, коли позивач намагався зв`язатись з представниками банку хоча б в телефонному режимі, йому відповіли, що якась заборгованість у нього перед відповідачем все ж таки є, і він зобов`язаний її сплатити. Позивач зазначає, що списання таких коштів відображається лише в смс-повідомленнях, а згідно виписки з особового рахунку від 23.10.2015 року фактично списання таких коштів не вбачається. А тому позивачу не зрозуміло чи наявна реально у нього будь-яка заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк». На звернення позивача із заявами про надання такої інформації та надання виписки з його особового рахунку станом на серпень 2016 року, відповідач не бажає надавати будь-які відомості. Враховуючи викладене, позивач вказані вимоги та списання коштів з його рахунку по картці № [NUMBER] вважає безпідставними, а відповідні дії відповідача незаконними. Так, на теперішній час безпідставно списаними з особового рахунку [PERSON] , кредитна картка № [NUMBER] , і досі неповернутими залишаються 1929,06 грн. Період розрахунку штрафних санкцій складає з 28.12.2014 року (дата, з якої за АТ КБ «ПриватБанк» перед [PERSON] виникла заборгованість через неправомірне списання коштів) по 11.08.2016 року (дата звернення з відповідною позовною заявою). Суми інфляційних втрат розраховувалися виходячи з розмірів фактичної непогашеної заборгованості станом на кожен місяць, індексу інфляції у ньому та різниці між сумою боргу з урахуванням індексу інфляції мінус фактичну суму боргу. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 12.12.2016 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.02.2021 року прийнято до провадження цивільну справу за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. 27.09.2021 року представник відповідача надав до суду пояснення, де зазначає, що у позовній заяві відсутні докази, якими позивач бажає довести свої позовні вимоги. Крім того, долучив до справи виписку по картрахунку, карта № [NUMBER] . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі за вищезазначеним позовом. Призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представниця позивача позов підтримала, просила, задовольнити, крім того, просила стягнути на користь позивача понесені витрати на правову допомогу в розмірі 4300,00 грн. Представник відповідача позов не визнав, вказав, що дійсно кошти зазначені в позовній заяві були заблоковані на рахунку позивача та списані, але вказані дії вчинені банком законно, оскільки з боку позивача перед відповідачем існувала заборгованість по сплаті за наданий кредит, а тому вказані коштибуло списано в рахунок погашення існуючої заборгованості. За такого просив в позові відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З копії Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року по справі № 487/5767/15-ц вбачається, що 24.07.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначав, що 14.09.2012 року між ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладено договір-заява про відкриття кредитного карткового рахунку, за яким 10.12.2013 року [PERSON] сервісом «Оплата частинами» в торговому сервісному підприємстві ТСП «ВІНДОВС» уклав кредитний договір №13121000684555, згідно якого отримав кредит у сумі 9975 грн. та сплатою комісії у розмірі за сервіс 51,75%, комісії екваєрської 1,60% та комісії загальної 2,16%. У зв`язку з тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у встановлені строки належним чином не виконував, станом на 10.06.2015 року, на думку ПАТ КБ «ПриватБанк», утворилась заборгованість у розмірі 12422,80 грн., з яких: 9975,00 грн. - заборгованість за кредитом, 1380,05 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 500 грн. штраф (фіксована частина), 567,75 грн. штраф (процентна складова). Поряд з цим, вказаним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року по справі № 487/5767/15-ц відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26.01.2016 року вказане рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2016 року вищезазначені рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 26.01.2016 року залишено без змін. З наданої до суду представником відповідача виписки по картрахунку, карта: [NUMBER] вбачається, що станом на 25.12.2014 року залишок коштів на картці позивача складав 2021,91 грн. Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом (ч. 1 ст. 1074 ЦК України). Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року №22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року). Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року). Приписами ч. 1 ст. 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. В судовому засіданні не доведено, що позивач вчиняв розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунку. Крім того, в матеріалах справи відсутнє судове рішення, що набрало законної сили, щодо стягнення з [PERSON] , на користь АТ КБ «ПриватБанк» будь-якої кредитної заборгованості. Згідно з вимогами ст. 1073 ЦК України у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. За такого, банком незаконно списано грошові кошти з карткового рахунку позивача № [NUMBER] , в розмірі 2021,91 грн. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Враховуючи наведене вище, позовні вимоги щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача неправомірно списаних коштів в сумі 1\~929,06 грн., є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки зобов`язання відповідача перед позивачем є грошовими, то на них поширюються вимоги ст. 625 ЦК України в частині покладення на відповідача обов`язку повернути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, що за період з 28.12.2014 року по 11.08.2016 року складає 968,39 грн. та 3 % річних у розмірі 93,91 грн., згідно розрахунків позивача, які відповідачем спростовані не були. Що стосується питання розподілу судових витрат, то суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 551,20 грн., які підтверджуються платіжним дорученням №0.0.59853338791 від 12.08.2016 року. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4300,00 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача відповідні докази суду були подані у строки, визначені статтею 141 ЦПК України. В обґрунтування заяви про понесені позивачем витрати на правову допомогу, суду надано Договір про надання правової допомоги від 10 червня 2016 року, додаток до договору надання правової допомоги від 10.06.2016 року №1 розрахунок вартості послуг та детальний опис робіт від 10.06.2016 року на суму 2400,00 грн., акт прийому-здачі виконаних робіт від 10.08.2016 року на 2400,00 грн., розрахункова квитанція №00008 від 10.08.2016 року на суму 2400,00 грн., Договір про надання правової допомоги від 14 жовтня 2021 року, додаток до договору про надання правової допомоги від 14 жовтня 2021 року, детальний опис послуг та розрахунок витрат на професійну правничу допомогу понесені [PERSON] від 03.11.2021 року на загальну суму 1900,00 грн., акт прийому-здачі виконаних робіт від 03.11.2021 року на 1900,00 грн., розрахункова квитанція №00050 від 03.11.2021 року на суму 1900,00 грн., Отже, представницею позивача надано суду докази щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу в даній справі в розмірі 4300,00 грн. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правничу допомогу. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, зважаючи на категорію та юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, розгляд справи в загальному позовному провадженні, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4300,00 грн. підлягають задоволенню.

Outcome: approved