Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

10.11.2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовною заявою до [PERSON] , малолітньої [PERSON] , в якій просять: усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням і визнати [PERSON] і малолітню [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; визнати право [PERSON] на користування та реєстрацію за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що її син [PERSON] 22.01.2019 року одружився з [PERSON] . В шлюбі у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що вона, як власник квартири, не заперечувала щодо реєстрації в її квартирі відповідачів на праві оренди. Вказує, що після консультації з юристами, 01.10.2019 року між нею та її сином [PERSON] був укладений договір оренди вказаної квартири строком на 1 рік з 01.10.2019 по 30.09.2020, згідно якого, її син [PERSON] із своєю дружиною [PERSON] і донькою [PERSON] набули права зареєструватися у вищезазначеній квартирі на час дії договору оренди. Вказано, що [PERSON] і донька [PERSON] зареєструвалися у зазначеній квартирі з 16.11.2019 року, а [PERSON] своєї реєстрації не змінив і до цих пір зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що рішенням суду від 16.10.2020 року шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] розірваний. Зазначає, що відповідачі по справі не проживають у її квартирі з серпня 2020 року, це створює для позивача певні негативні наслідки, оскільки вона не може в повному обсязі володіти та розпоряджатися власним майном, відповідачі по справі чинять перешкоди у користуванні спірним житлом. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ч. 2 ст. 406 ЦК України (втрата особою права на користування житловим приміщенням у зв`язку з припиненням сервітуту), просить визнати [PERSON] та малолітню [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Також, визнати право малолітньої [PERSON] на користування та реєстрацію за адресою: [ADDRESS] . Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Бондаренко П.В. та представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав, викладених в позові та просили задовольнити. Представник відповідача - законного представника відповідача [PERSON] - [PERSON] - адвокат Кравченко В.В. в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити, надавши до суду відзив на позов. В судовому засіданні пояснив, що дійсно, зі згоди позивачки, як власника квартири, відповідачі були зареєстровані в спірній квартирі, ніякого договору оренди відповідач [PERSON] з позивачами не укладала і не підписувала. Зауважив, що відповідачі ніколи не чинили [PERSON] та [PERSON] жодних перешкод у користуванні спірним житлом, навпаки саме позивачі по справі створюють активні перешкоди відповідачам у проживанні в вказаній квартирі, тому вони вимушені були виїхати у вересні 2020 року, проте, оскільки відповідачі іншого житла, окрім спірного, в якому вони зареєстровані, не мають, тому в травні 2021 року останні мають намір повернутися та проживати в ньому. Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 405 ЦК України, вказав, що відповідачі не є такими, що втратили право користуванням спірним житлом.(а.с. 62 - 144) Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що на праві приватної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 8) Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представниками сторін, 22.01.2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, спільне прізвище обрано « [PERSON] » (а.с. 10) Від шлюбу мають доньку, [PERSON] , [INFO] . (а.с. 11) Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2019 року між [PERSON] та її сином [PERSON] був укладений Договір оренди квартири №1 , строком дії з 01.10.2019 року до 30.09.2020, який підписаний сторонами. (а.с. 12-14) Відповідно до рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16.10.2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. (а.с. 23) Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання від 16.11.2019 року за № 20279 та за № 20280, виданих Управлінням адміністративних послуг, [PERSON] та малолітня [PERSON] з 16.11.2019 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16), та з серпня 2020 року не проживають за місцем реєстрації (а.с. 24) Статтею 47 Конституції України встановлено, що держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. За правилами частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР). За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником не позбавляє права користування займаним приміщенням колишнього члена сім`ї. Таким чином, положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Системний аналіз статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Звертаючись до суду із позовом, позивачі [PERSON] та [PERSON] просили визнати відповідача [PERSON] та малолітню [PERSON] , такими, що втратили право користування, оскільки: [PERSON] не є власником квартири; в квартирі не проживає з 03.08.2020 року; [PERSON] не є членом їх сім`ї; створює перешкоди у користуванні і розпорядженні спірним нерухомим майном; сервітутні правовідносини між [PERSON] та [PERSON] , припинилися. (а.с. 6-8) Судом встановлено, що [PERSON] та малолітня [PERSON] , за згодою власника житла, були вселені та зареєстровані у спірній квартирі, згідно з вимогами ст. 156 ЖК Української РСР. Доводів позивачів з приводу того, що відповідачі були вселені в спірне житло саме на правах сервітуту, суд не приймає до уваги, оскільки відповідач [PERSON] не була стороною відповідних договірних зобов`язань. Позивачами в судовому засіданні також не надано доказів про те, що відповідачі мають інше житло або не проживають у спірному житлі більше одного року без поважних причин, а так само, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачам в розпорядженні та користуванні власністю і відмовляється від участі в оплаті за користування спірним житловим приміщенням та комунальних послуг. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Визнання відповідача втратившим право на користування спірним житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі 569/4373/16-ц. Більш того, позивачі по справі просять визнати такою, що втратила право на користування житлом малолітню [PERSON] , 2019 року народження. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст.ст.16,27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст.ст.16,27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Проте, стаття 29 ЦК України дає визначення поняттю «місце проживання» та встановлює особливості визначення місця проживання дітей залежно від їх віку, градіюючи осіб до 10 років, від 10 до 14 років та від 14 років (неповнолітніх). Так за ч. 1 цієї статті місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Щодо визнання за малолітньою [PERSON] , 2019 року народження, права користування житлом за місцем реєстрації і проживання батька позивача [PERSON] , то таке право визначено законом і не потребує додаткового встановлення судом, а визначення місця проживання дитини, є предметом сімейних правовідносин та має інший порядок вирішення. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивачів. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с.129), Договору про надання правової допомоги від 30.11.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.78), ордеру (а.с. 79), акту - розрахунку суми витрат за надану правову допомогу (а.с.129 а - 130), відповідачем [PERSON] року було понесено 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі ст. 141 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача належить стягнути витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі по 4000 грн. 00 коп. з кожного.

Outcome: approved