Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

11.07.2013 року у сторін по справі народився син [PERSON] , який проживає разом із позивачем по справі та перебуває на її повному утриманні. Позивач наполягає, що відповідач добровільно не надає допомоги на утримання свого сина, а позивач достатніх коштів на належне утримання їх малолітнього сина не має. У добровільному порядку про стягнення аліментів сторонам домовитися не вдалося, а тому [PERSON] змушена звернутись до суду з позовом про стягнення з батька аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали суду від 08.04.2019 року. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважав їх необґрунтованими, належним чином не доведеними, а тому просив суд у задоволенні вказаної позовної заяви відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 24.07.2013 року) батьками [PERSON] , який народився [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У відповідності до ст., ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. \~ Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Нормами ч. 2 ст.182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, кожній дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, що повинні забезпечувати обоє батьків. Із норм чинного законодавства вбачається, що саме обоє батьків зобов`язані забезпечувати свою дитину у розмірі необхідному для належного матеріального утримання останньої, який в свою чергу не може бути меншим ніж передбачений законом. Згідно\~із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Таким чином надання матеріальної допомоги є обов`язком як батька так і матері такої дитини та цей обов`язок не може бути покладений на когось одного із них. З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає та перебуває на матеріальному утриманні своєї матері, що стверджується відповідною довідкою, виданою головою квартального комітету №19 від 18.01.2019 року. Суд зважає, що вказана довідка видана відповідною сторонньою посадовою особою та засвідчена печаткою і сумнівів в собі, як належний, допустимий, достовірний та достатній доказ не викликає. Разом із тим, піддаючи сумніву достовірність вказаної довідки відповідачем не наведено будь-яких доводів чи доказів, які б давали підстави суду сумніватися в її достовірності. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до норм ст.,ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так заперечуючи проти позовних вимог позивача відповідач зазначав, що він проживає разом із своїми батьками, що стверджує відповідною довідкою голови квартального комітету №6 від 27.02.2019 року, а мати відповідача має суттєві проблеми із здоров`ям, що стверджує довідкою, виданою Золотоніською ЦРЛ від 27.02.2019 року та потребує відповідного медикаментозного лікування. Разом з тим відповідачем не надано жодного доказу перебування його матері саме на його утриманні, наданні саме ним відповідних коштів на її утримання та наявності в нього скрутного матеріального становища у зв`язку із наданням такої допомоги. Суд також зазначає, що наявність у відповідача хворої матері не звільняє його від обов`язку щодо належного утримання своєї дитини, а лише береться судом до уваги при визначенні розміру аліментів, які будуть стягуватися із відповідача. Доводи відповідача про не зазначення позивачем підстав звільнення від сплати судового збору також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач від сплати судового збору при зверненні до суду із даною категорією справ звільнена на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», про що також зазначено і в самій позовній заяві. Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані відповідачем до відзиву на позовну заяву на підтвердження викладених у ній обставин, є недостатніми для підтвердження обставин, які могли б бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки відповідач має задовільний стан здоров`я, на своєму утриманні інших непрацездатних членів сім`ї не має, бо про таких не повідомив суд, є працездатним, а тому може та зобов`язаний утримувати свого сина до досягнення ним повноліття, тому суд вважає, що аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з відповідача у частці від доходу, та погоджується з розміром аліментів, визначеним позивачем, який в свою чергу повністю відповідає вимогам ст. 182 та ст. 183 СК України. Будь-яких доказів зворотного матеріали справи не містять. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до повного задоволення. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України судових витрат. На підставі зазначеного та

Outcome: approved