Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

12 березня 2021 року до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з Херсонського міського суду Херсонської області надійшла для розгляду за підсудністю цивільна справа за вказаним позовом у якому позивач зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина зокрема на земельну ділянку розташовану в межах території Мурахівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області. Однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину за законом, через пропуск шестимісячного строку встановленого для прийняття спадщини. Однак вона проживала зі своєю матір`ю в смт.Антонівка м.Херсон, вела з нею спільне господарство до самої смерті та здійснила її поховання. Посилаючись на викладене, позивачка просила встановити факт її проживання з померлою [PERSON] та визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері, право власності на земельну ділянку розташовану в межах території Мурахівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області. Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року до участі у справі як співвідповідачів було залучено [PERSON] та Березнегуватську селищну раду Миколаївської області. Позивачка в судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Гузиніна С.С. (за договором про надання правової допомоги № 44 від 08 лютого 2021 року) в судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач Антонівська селищна рада м.Херсона Херсонської області, в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідач Березнегуватська селищна рада до суду направила заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги визнали у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явився, позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти його задоволення. Суду пояснив, що їх спільна з позивачкою мама [PERSON] після інсульту за три роки до смерті була прикута до ліжка, його сестра разом з нею проживала та доглядала її, тому вважав що вона повинна успадкувати земельну ділянку після смерті мами, інших спадкоємців першої черги окрім них немає. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що справи про спадкування судами розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи убачається, що [INFO] в смт.Антонівка м.Херсон померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії [NUMBER] , виданого 25 червня 2018 року виконавчим комітетом Антонівської селищної ради Дніпровського району м.Херсона ( а.с.9,54). Після її смерті відкрилась спадщина зокрема на земельну ділянку площею 13.6761 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4821183000:04:000:0193, розташовану в межах території Мурахівської сільської ради Березнегуватського районуМмиколаївської області, що належала [PERSON] на підставі Державного акту серії МК № 056258 виданого 20 серпня 2004 року на підставі розпорядження Березнегуватської райдержадміністрації від 10 серпня 2004 року № 633 (а.с.11-13). З копії спадкової справи № 3/220 розпочатої 05 лютого 2020 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. убачається, що після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулися позивачка та відповідач [PERSON] , які є дітьми спадкодавці, тобто спадкоємцями першої черги за законом. Крім цього [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташовану по [ADDRESS] . Однак приватним нотаріусом як позивачу, як і відповідачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, та у видачі свідоцтва про право на спадщину як за законом так і за заповітом через те, що ними пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини ( а.с.14,76,86). З довідки виданої виконкомом Антонівської селищної ради м.Херсона Херсонської області 20.01.2020 року № 98 убачається, що [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Її чоловік [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 23 квітня 2021 року Дніпровським районним у м.Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ( а.с.89). З акту складеного 28 травня 2020 року посвідченого квартальним комітетом № 15 органом самоорганізації населення Антонівської селищної ради м.Херсона слідує, що позивачка проживала разом зі своєю матір`ю [PERSON] в смт.Антонівка Херсонської області, вела з нею спільне господарство та здійснила її поховання. Вказані обставини не заперечуються відповідачем [PERSON] , який підтвердив, що позивачка проживала разом з матір`ю яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду. Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За змістом ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На підставі ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій убачається, що позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки, оскільки нею пропущено строк для прийняття спадщини, встановлений ст..1270 ЦК України та документально не підтверджено факту постійного проживання зі спадкодавицею (а.с.14). За даними паспорта громадянина України місце проживання позивачки зареєстроване за адресою [ADDRESS] ( а.с.5-6). Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, до такого висновку прийшов Верховний суд у постанові від 10 січня 2019 року при розгляді справи № 484/747/17. З огляду на наведене та враховуючи ті обставини що позивачка хоча була зареєстрована за іншою адресою, однак фактично постійно проживала разом зі спадкодавицею, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, суд доходить висновку про доведеність факту постійного проживання позивачки зі спадкодавицею на час відкриття спадщини. Згідно статті 1218 ЦК України - до складу спадщини, на яке спадкоємці за законом одержують право на спадкування, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (крім випадків, встановлених у статті 1219 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до розділу 9 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року - судам потрібно враховувати, що якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі свідоцтва про право на спадщину) вона може звернутися за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК України. Таким чином, оскільки отримавши відмову нотаріуса позивачка відповідно до ст.16 ЦК України та п.23 вказаної вище постанови Верховного суду України звернулася до суду за захистом порушеного права, інших спадкоємців які б на час розгляду справи прийняли спадщину у встановленому законом порядку немає, її позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved