Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

12.02.2020 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вище зазначена позовна заява, в якій [PERSON] просить : поновити його на посаді молодшої медичної сестри (патологоанатомічного кабінету) лабораторно-діагностичного кабінету Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» з дати звільнення - з 20.01.2020 та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20.01.2020 по день винесення рішення (а.с. 1-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.07.2015 його було прийнято тимчасово на посаду молодшої медичної сестри патологоанатомічного відділення на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку [PERSON] з посадовим окладом згідно штатного розкладу з 20.07.2015. 15.02.2020 відповідач виніс наказ № 18-К відповідно до якого звільнив його з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України з 20.01.2020. Крім того позивач зазначає, що заяву про звільнення за власним бажанням він не писав та не подавав до відділу кадрів. [PERSON] вийшовши з декретної відпустки почав працювати на іншій посаді, а він залишився на займаній. Приблизно 9-10 січня 2020 року до нього підійшла лікар відділення [PERSON] та повідомила, що 7 січня з приміщення моргу ним не було винесено сміття. На що він повідомив, що 7 січня був вихідним днем, а 08.01.2020 він сміття виносив. Після чого лікар почала кричати на нього та сказала ,що звільнить його та щоб він написав заяву про звільнення за власним бажанням та дала йому аркуш паперу де її рукою був написаний текст без дати. Після того, як він сказав, що підписувати не буде, [PERSON] почала на нього кричати та змушувати підписувати, погрожуючи, що, якщо він не підпише заяву, вона звільнить його дружину [PERSON] , яка також працює в Бориспільській лікарні. Після цього лікар повідомила, що якщо він не буде виконувати свої обов`язки вона заяву занесе до відділу кадрів. Позивач також зазначає, що 20.01.2020 він перебував на своєму робочому місці та приблизно о 12.00 годин його покликала лікар [PERSON] та повідомила що його звільнено. 21.01.2020 він звернувся до начальника відділу кадрів [PERSON] , яка повідомила, що заяву на звільнення до відділу кадрів принесла [PERSON] .. Йому було видано трудову книжку та витяг з наказу. Позивач стверджує, що заяву він не писав, а наказ від 15.01.2020 прийнятий на підставі заяви датованої 20.01.2020. Особистого волевиявлення на припинення трудових відносин та відповідної заяви він не подавав, а без роботи залишився несподівано. На думку позивача його звільнили незаконно, у зв`язку з чим він підлягає поновленню на посаді та йому повинно бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді від 13.02.2020 було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.16). 27.03.2020 від Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» надійшов відзив (а.с.20-22), в якому відповідач просить відмовити позивачу у позовних вимогах у повному обсязі, при цьому зазначено наступне. Наказом КНП «ББЛІЛ» від 15.01.2020 № 18-к [PERSON] було звільнено з посади молодшої медичної сестри (патологоанатомічного кабінету) лабораторно-діагностичного відділення з 20.01.2020 за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпПУ. В день звільнення [PERSON] було видано трудову книжку з відміткою відділу кадрів про підстави звільнення. Відповідач стверджує, що 10.01.2020 позивачем було подано заяву до відділу кадрів КНП «ББЛІЛ» про звільненні з займаної посади за власним бажанням. При цьому зазначено, що позивач звернувся до спеціаліста відділу кадрів, який надав [PERSON] зразок оформлення заяви про звільнення, де було вказано дату 20.01.2020. Тому дата вказана в заяві про звільнення позивача - 20.01.2020, є помилкою, якої допустився [PERSON] , оформлюючи свою заяву. При звільненні з роботи та отримання на руки трудової книги зауважень з боку позивача до відповідача щодо незаконного звільнення заявлено не було. Посилання [PERSON] на те, що він не писав заяву про звільнення за власним бажанням не відповідає дійсності та спростовуються такі твердження підписом позивача, який стоїть на написаній ним власноруч заяві. Доказів щодо написання заяви та її подання відділу кадрів не встановленою особою позивачем не надано. Відповідач вважає, що [PERSON] міг скористатися правом продовжити працювати в КНП «ББЛІЛ» на займаній посаді, повідомивши про це керівництво КНП «ББЛІЛ». Ухвалою суду від 30.06.2020 (а.с.41, 43-45) було витребувано у Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» належним чином засвідчені копії заяв позивача [PERSON] про прийняття та звільнення з роботи, а також в порядку ч.6 ст.95 ЦПК України зобов`язано відповідача надати для огляду в судовому засіданні оригінал заяви [PERSON] від 20.01.2020 року про звільнення з роботи. Ухвалою суду від 22.07.2020 (а.с.57, 59-60) витребувано у відповідача копії заяв працівників Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», які були звільнені на підставі наказу №18-К від 15.01.2020, на підставі якого було звільнено позивача [PERSON] про прийняття та звільнення з роботи: журналу видачі трудових книжок із записом про видачу трудової книжки позивачу [PERSON] ; табелів виходу на роботу за листопад, грудень 2019 року та січень 2020 року [PERSON] - молодшої медичної сестри(патологоанатомічного кабінету) лабораторно-діагностичного відділення. В порядку ч.6 ст.95 ЦПК України зобов`язано відповідача надати для огляду в судовому засіданні оригінал наказу №18-К від 15.01.2020 Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування». У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та викладені в ній обставини та просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не бажав звільнятися, але був вимушений підписати складену лікарем патологоанатомічного відділення [PERSON] від його імені заяву про звільнення, оскільки лікар погрожувала, що якщо він цього не зробить, вона зробить все, щоб звільнити його дружину, яка також працює у відділенні. У лікаря були зауваження, що він залишив неприбраним робоче місце, хоча це сталось з вини іншого працівника. Він не зав, що лікар віднесе підписану ним заяву до відділу кадрів, вважав, що це лише погрози. Представники відповідача заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні, вважав, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається у позові, також заперечував проти призначення у справі почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 22.10.2020 (а.с.87-88, 89-92) задоволено клопотання представника позивача адвоката Кохана О.М. та призначено по даній цивільній справі судову почеркознавчу експертизу. Заслухавши пояснення позивача його представника, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, витребувані докази, висновок експерта за результатами проведеної почеркознавчої експертизи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] було тимчасово прийнято на посаду молодшої медичної сестри патологоанатомічного відділення на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [PERSON] з посадовим окладом згідно штатного розкладу з 20.07.2015, що підтверджується витягом з наказу від 20.07.2015 № 260-к, даними трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а.с. 6-9, 10). Наказом Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня» №18-К від 15.01.2020 [PERSON] звільнено з займаної посади молодшої медичної сестри (патологоанатомічного відділення) лабораторно-діагностичного відділення з 20.01.2020, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 11,72). Зазначена в наказі підстава звільнення: заява [PERSON] (а.с.72,73). Дослідженням заяви, на підставі якої було звільнено позивача встановлено, що вона написана на ім`я директора КНП «ББЛІЛ» [PERSON] від санітара секційного залу патологоанатомічного відділення лабораторно-діагностичного відділення [PERSON] наступного змісту: «Прошу Вас звільнити мене з посади за власним бажанням з 20.01.2020р.» (а.с.12,94). Заява датована «20.01.2020». на заяві міститься запис: «З наказом ознайомлений» (а.с.12,94). Дослідженням оригіналу заяви встановлено, що заява написана барвником синього кольору, підпис під заявою та під написом «З наказом ознайомлений» виконаний барвником чорного кольору. Згідно з висновком експерта від 05.03.2021 №СЕ-19/111-21/7382-ПЧ, складеного за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи (а.с.113-116) рукописні написи «Директору КНП «БЛЛІЛ» О.П. Щуру санітара секційного залу патологоанатомічного відділення лабораторно-діагностичного відділення Ю.В. Головіна Заява Прошу Вас звільнити мене з посади за власним бажанням з 20.01.2020 р. 20.01.2020 З наказом ознайомлений» у заяві від імені [PERSON] від 20.01.2020 - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Суд звертає увагу, що 15 січня 2020 року був робочий день - середа, 20 січня 2020 року був робочий день - понеділок. 16, 17 та 18 січня були також робочі дні для позивача, що підтверджується графіком виходу на роботу за січень 2020 року (а.с.66). Проаналізувавши встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням чинного трудового законодавства. Статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу тощо), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з поясненнями позивача, які повністю підтверджуються висновком судової почеркознавчої експертизи, він не писав заяви про звільнення за власним бажанням, а також не визначав дати такого звільнення - 20.01.2020. Разом із цим, відповідач звільнив позивача саме на підставі ст.38 КЗпП України, зазначивши, в наказі від 15 січня 2020 року, що звільнення [PERSON] відбулося за власним бажанням на підставі поданої заяви. Суд звертає увагу, що в заяві про звільнення, датованій 20.01.2020 не зазначено жодної з передбачених ст.38 КЗпП України причин для скорочення визначеного законом строку попередження - два тижні. Відповідач протиправно прийняв таку заяву, датовану 20.01.2020, та видав наказ про звільнення позивача до спливу вказаної в заяві дати - 20.01.2020, чим позбавив позивача права продовжити роботу після 20 січня 2020 року. При цьому суд звертає увагу, що згідно з табелем виходу на роботу позивач [PERSON] був на роботі 20 січня 2020 року та відпрацював повний робочий день (а.с.66). З урахуванням положень ч.2 ст.38 КЗпП України, оскільки [PERSON] продовжував працювати, підстави для його звільнення за власним бажанням були відсутні. Суд звертає увагу, що порівняно з роботодавцем позивач як найманий працівник був позбавлений можливості безпосередньо відновити свої порушені трудові права. Відповідач, який допустив порушення прав позивача, також був обізнаний про те, що в силу ч.1 ст.233 КЗпП України позивач може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Саме такий строк законодавець вважав достатнім для того, щоб будь-який пересічний громадянин міг усвідомити, в тому числі отримавши правову допомогу, щодо порушення своїх трудових прав при звільненні. Строк звернення з позовом до суду позивачем не порушений. [PERSON] звернувся до суду 12.02.2020, до спливу визначеного ст.233 КЗпП України строку. Відповідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що з метою відновлення порушених прав позивача його слід поновити на займаній посаді. У зв`язку з неправомірним звільненням позивача йому також має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Водночас, з урахуванням тієї обставини, що клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не було заявлено позивачем при подачі позовної заяви в лютому 2020 року, а подано лише в вересні 2020 року, що вплинуло на строки розгляду даної справи, суд вважає, що з урахуванням вимог ч.2 ст.235 КЗпП України середній заробіток необхідно стягнути за один рік. У зв`язку з цим, вимога щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню, виходячи з середньоденного заробітку за два місяці, що передували звільненню позивача. Так, в листопаді 2018 року позивачем відпрацьовано 26 днів та йому нараховано заробітну плату - 4399,70гривень; в грудні 2019 року позивачем відпрацьовано 25 днів, нарахована йому заробітна плата - 8933,70 гривень. Кількість відпрацьованих днів, а також розмір нарахованої позивачу заробітної плати підтверджується дослідженими в судовому засіданні графіками виходу на роботу та довідкою про доходи №64 від 13.07.2020 (а.с.53,64,65). Таким чином, середньоденний заробіток позивача за листопад-грудень 2019 року становить 261,44 гривня ((4399,70+8933,70)/51=261,44грн.). Виходячи з графіку роботи позивача (шестиденний робочий тиждень п`яти годинний робочий день) кількість робочих днів за один рік з дня звільнення позивача, за період з 21.01.2020 по 20.01.2021, становить 306 днів (01.2020-11дн., 02.2020-25дн., 03.2020-25дн, 04.2020-26дн., 05.2020-24дн., 06.2020-24дн., 07.2020-27дн., 08.2020-26дн., 09.2020-26дн, 10.2020-26дн., 11.2020-26дн, 12.2020-26дн, 01.2021-14дн.). Таким чином, належний позивачу за визначений судом період середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 80000,64 гривень (306дн.х261,44грн.), який підлягає виплаті позивачу з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, визначеному Податковим кодексом України. Згідно з ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовом про поновлення на роботі, на користь держави слід стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1681 гривня 60 копійок, в тому числі: 840 гривень 80 копійок за вимогою немайнового характеру про поновлення на роботі, та 840 гривень 80 копійок за вимогою майнового характеру щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за ставкою 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб). Інших документально підтверджених судових витрат по справі не значиться. Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі викладеного,

Outcome: partial