Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 11\~грудня 2019\~року,\~ [PERSON] \~звернулася до\~Суворовського райсуду\~м.\~Одеси з\~вказаним позовом,\~в якому\~просила суд\~стягнути з\~відповідача,\~з яким\~вона в\~період з\~2008\~р.\~по 2016\~р.\~перебувала у\~фактичних шлюбних\~відносинах,\~на свою\~користь на\~утримання їхнього\~малолітнього сина\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~аліменти у\~твердій грошовій\~сумі в\~розмірі 5000\~грн.\~щомісячно,\~з урахуванням\~щомісячної індексації,\~починаючи з\~дня подачі\~позову і\~до повноліття\~дитини,\~мотивуючи це\~тим,\~що після\~припинення фактичних\~шлюбних відносин\~з відповідачем\~у 2016\~р.,\~вона проживає\~окремо від\~відповідача разом\~із малолітньою\~дитиною,\~яка повністю\~знаходиться на\~її утриманні,\~а відповідач\~в свою\~чергу,\~ухиляється від\~участі в\~утриманні їхнього\~сина,\~ніякої матеріальної\~допомоги по\~відношенню малолітнього\~сина не\~надає,\~а її\~особистих грошей\~на утримання\~сина не\~вистачає, враховуючи, що дитині для забезпечення гармонійного розвитку потрібне нормальне повноцінне харчування, одяг, ліки та багато інших речей, якими повинна бути забезпечена малолітня дитина для її розвитку, навчання, гармонійного фізичного, морального і духовного розвитку, що потребує значних коштів, чим вона самостійно в повній мірі не може забезпечити сина, хоча відповідач немає інших дітей чи утриманців. Ухвалою Суворовського райсуду м. Одеси від 24.12.2019 р. матеріали вищевказаної цивільної справи, в порядку ст. 31 ЦПК України, були передані за підсудністю до Овідіопольського райсуду Одеської області у зв`язку з реєстрацію позивачки на території Овідіопольського району Одеської області, а відповідача у Київській області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Овідіопольського райсуду Одеської області від 07.02.2020 р. вказані матеріали були розподілені в провадження судді Гандзій Д.М. В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомила, однак надіслала до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала свій позов, який просила задовольнити і слухати справу без її участі, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 55,58). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, за останньою відомою позивачці і судові адресою місця проживання відповідача, що підтверджується довідкою ВОМІРМП ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 23.07.2020 р. № 7850, якою підтверджується, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 17.08.2011 р. за адресою : [ADDRESS] та зворотними поштовими повідомленнями з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», а також оголошеннями про дату, час та місце розгляду справи, розміщеними на Сайті Судової влади України, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відзиву або письмових пояснень суду не надав (а.с. 44,45,50,52,54,56,57). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку в підготовчому судовому засіданні, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст.ст. 191,281 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із приписами ст. 184 СК України якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частку доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄСПЛ в своїх рішенням неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Суд встановив, що під час фактичних шлюбних відносин позивачки та відповідача в період з 2008 р. по 2016 р., у них народився малолітній син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від\~05.07.2013 р., в якому батьком дитини записаний відповідач (а.с. 6). \~ З\~матеріалів позову\~вбачається,\~що після\~припинення фактичних\~шлюбних відносин\~позивачки з\~відповідачем у\~2016\~р.,\~вона проживає\~окремо від\~відповідача разом\~із малолітньою\~дитиною,\~яка повністю\~знаходиться на\~її утриманні,\~а відповідач\~в свою\~чергу,\~ухиляється від\~участі в\~утриманні їхнього\~сина,\~ніякої матеріальної\~допомоги по\~відношенню малолітнього\~сина не\~надає,\~а її\~особистих грошей\~на утримання\~сина не\~вистачає, враховуючи, що дитині для забезпечення гармонійного розвитку потрібне нормальне повноцінне харчування, одяг, ліки та багато інших речей, якими повинна бути забезпечена малолітня дитина для її розвитку, навчання, гармонійного фізичного, морального і духовного розвитку, що потребує значних коштів, чим вона самостійно в повній мірі не може забезпечити сина, хоча відповідач немає інших дітей чи утриманців. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, який слід задовольнити повністю.\~\~

Outcome: approved