Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

11 грудня 2013 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Райгородоцької селищної ради за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обгрунтування вимог зазначила, що у 1984 році, її колишній чоловік [PERSON] повністю сплатив радгоспу ім.. Т.Г.Шевченка суму коштів за будинок [ADDRESS], який був йому переданий як переселенський. Даний будинок був викуплений за їх спільні кошти. Після цього, [PERSON] не зареєстрував право власності на будинок і у 1995 році вона із чоловіком розірвали шлюб, і чоловік у 1996 році склав довіреність, якою залишив вказаний будинок, як спільне майно подружжя їй, після чого виїхав в невідомоу напрямку. В даний час вона вирішила зареєструвати право власності на житловий будинок, однак їй було відмовлено, оскільки на час реєстрації права власності у БТІ згідно тимчасового положення про реєстрацію нерухомого майна від 2002 року, переселенський акт вже не входив до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснювалась державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Державним реєстратором їй також було відмовлено у реєстрації будинку, оскільки переселенський акт складений на її чоловіка, а не на неї. Вважає, що вона понад десять років відкрито, безперервно користується житловим будинком, а тому слід визнати за нею право власності на спірний будинок за набувальною давністю. 27 січня 2014 року позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на будинок з господарськими та побутовими будівлями [ADDRESS] як на частку у спільному майні подружжя та за набувальною давністю. В судове засідання позивачка та її представник не з'явились, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали з підстав, наведених в позовній заяві від 27 січня 2014 року. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю, позов визнав в повному обсязі. Треті особи у судове засідання не з'явились, подали до суду заяви про слухання справи за їх відсутності. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. У відповідності до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 29 січня 2014 року, позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] 09 березня 1983 року (а.с.74). У відповідності до переселенського акту від 20 листопада 1984 року, [PERSON] був переданий житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS](а.с. 14-15). Згідно із довідкою № 161 від 19 жовтня 1984 року, [PERSON] передав радгоспу кошти в сумі 2300 крб. (а.с.17,33). У відповідності до техпаспорту, будинок [ADDRESS] побудований у 1977 році площею 65, 80 кв.м. - літ. А-1, погріб з шийкою загальною площею 13,40 кв.м, -літ. Б, сарай площею 11, 90 кв.м. - літ. В, сарай площею 6,70 кв.м., - літ.Д. та інші надвірні споруди(а.с.21-25). Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу позивач розірвала шлюб із [PERSON] 28 червня 1995 року (а.с.19). За даними КП БТІ право власності на будинок [ADDRESS] ні за ким не зареєстроване. Державний реєстратор відмовив позивачці у реєстрації спірного будинку, оскільки заяву подану неналежною особою та неналежно оформлені правовстановлюючі документи. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ( 254к/96-ВР ) норми Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК ( 2947-14 ) застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. У відповідності до ст. 128 ЦК України в ред. 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За змістом Постанови Ради Міністрів Української РСР від 30 серпня 1973 року № 400, Ухвалено, що радгоспам, які приймають переселенців, слід: а) надавати сім'ям переселенців у рік вселення окремі жилі будинки або квартири, присадибні ділянки в установлених розмірах і протягом 2 років після вселення звільняти переселенців від квартирної плати і надавати їм безплатно паливо і комунальні послуги за діючими нормами; Держбанку СРСР надавати колгоспам і радгоспам кредити на будівництво жилих будинків з надвірними будівлями і на купівлю корів або іншої великої рогатої худоби для сімей переселенців у розмірах і на умовах погашення цих кредитів за рахунок коштів державного бюджету, коштів господарства і власних коштів переселенців згідно з додатками NN 2 і 3.( Абзац другий підпункту 6 пункту 1 втратив чинність на підставі Постанови Ради Міністрів УРСР N 327 ( 327-89-п ) від 29.12.89 ) Рекомендувати колгоспам спрямовувати на погашення кредитів кошти фонду колгоспу на влаштування переселенців. Провадити погашення кредитів Держбанку СРСР, які надані у відповідності з вказаною постановою: на будівництво для переселенців жилих будинків з надвірними будівлями - за рахунок коштів колгоспів і радгоспів після збудування цих будинків, за рахунок коштів державного бюджету після передачі їх переселенцям і за рахунок коштів сімей, які переселилися, - протягом 15 років, починаючи з шостого року після одержання кредиту; Зазначене майно переходить в особисту власність переселенців після погашення ними своєї частки кредиту. У відповідності до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» 1966 року, яка діяла на час придбання будинку [ADDRESS] позивачкою та її чоловіком, до переліку документів, на підставі яких здійснюється реєстрація права власності нерухомого майна являються акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. У відповідності до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із ст.. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач із чоловіком [PERSON] під час шлюбу правомірно на підставі переселенського акту, та чинного на момент передачі їм будинку законодавства набули право власності на будинок з надвірними спорудами [ADDRESS], а тому позивач має право власності на ? частку житлового будинку, як на спільне майно подружжя, набуте під час шлюбу. У відповідності до довіреності, укладеної 16 вересня 1996 року [PERSON] та складеної у Райгородській селищній раді при двох свідках, [PERSON] передав будинок [ADDRESS], [PERSON].(а.с.16). Як вбачається із наданих суду документів по оплаті комунальних послуг, [PERSON] постійно користується житловим будинком [ADDRESS], доглядає за ним, сплачує комунальні послуги з 1984 року(а.с.26-32). У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, слід враховувати наступне: ? право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; ? задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. При цьому наведені умови є необхідними в своїй сукупності, і відсутність хоча однієї із вищевказаних умов свідчить про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю. Отже на думку суду, при вирішенні спору про визнання права власності на майно за набувальною давністю, перш за все слід встановити таку ознаку, як добросовісність володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Аналізуючи норми чинного законодавства щодо добросовісності набуття права на певну річ за набувальною давністю є необхідним встановити добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. У відповідності до чинного цивільного законодавства, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Отже позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Отже застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, [PERSON] передав у відповідності до довіреності будинок [ADDRESS]. Разом з тим, аналізуючи вказану довіреність, суд приходить до висновку, що вона за своєю природою не тягне будь-яких юридичних наслідків щодо набуття права власності позивачем. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Отже на думку суду, позивач добросовісно заволоділа часткою будинку [ADDRESS], оскільки на момент заволодіння його часткою не знала та не могла знати, що володіє нею незаконно. Необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю є також відкритість та безперервність володіння. Володілець повинен володіти річчю відкрито. Безперервність означає, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дії, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Станом на 01 січня 2001 року, тобто на той момент, з якого законодавець, у відповідності до Прикінцевих та Перехідних положень чинного ЦК України, визначає можливість визнання права власності за набувальною давністю(початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом), позивачка відкрито, безперевно володіла та володіє часткою будинку [ADDRESS], про свідчать вищезазначені докази(а.с.26-32). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном - 1/2 часткою домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], право власності на яку на даний час не зареєстроване, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном понад десять років, а також оскільки вона набула право власності на ? частку вказаного домоволодіння як на частку у спільному майні подружжя, то суд вважає, що її позовні вимоги підлягають задоволенню. на підставі наведеного,

Outcome: approved