Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

10 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою №5, розташованою за адресою: Миколаївська область, місто Очаків, вулиця Шмідта, будинок 22. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належить зазначена вище квартира, в якій зареєстрований відповідач. Останній є колишнім власником квартири, з 2002 року в квартирі не проживає. Посилаючись на те, що наявність реєстрації відповідача позбавляє її права розпорядитися своїм нерухомим майном, просила позовні вимоги задовольнити. Сторони в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 24, 25, 28). Представник позивачки в судове засідання також не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 29). Представник третьої особи Очаківського районного сектора управління Державної міграційної служби України, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив (а.с. 27). Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивачки, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10 лютого 2016 року сторони уклали договір, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 6-9). За змістом договору продавець [PERSON] взяв на себе зобовязання зняти з реєстрації місце свого проживання за адресою: М. Очаків, [ADDRESS], до 12 лютого 2016 року (п.п. 3.1.1 п. 3.1 Розділу 3 Договору). 10 лютого 2016 року право власності позивачки було зареєстровано в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 13). Згідно з довідкою, наданою Очаківським РС УДМС України в Миколаївській області №581 15 березня 2016 року, з 27 травня 2002 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 22). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 ЦК України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом. Судом встановлено, що у 2002 році відповідач набув право користування (сервітут) спірною квартирою (а.с. 22). У 2016 році [PERSON] став власником цієї квартири, у звязку із чим сервітут в силу п. 1 ч. 1 ст. 406 ЦК України є припиненим. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що належне [PERSON] речове право право власності, що охоплює право володіння, користування та розпорядження річчю на підставі договору перейшло до позивачки, внаслідок чого відповідач втратив усі перелічені права щодо нерухомого майна, в тому числі і право користування ним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також той факт, що відповідач, відчуживши квартиру, втратив право користування нею, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову позивачка сплатила судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 коп., що підтверджується квитанцією №18 від 03 березня 2016 року (а.с.1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням викладеного, суд задовольняє позов повністю та стягує з відповідача судові витрати. На підставі зазначеного,

Outcome: approved