Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

12 березня 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом до [PERSON] який обґрунтовувало тим, що 01 березня 2011 року, відповідно до укладеного договору № б/н, відповідач отримав кредит у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач виконав умови договору та видав [PERSON] кредит у визначеному правочином розмірі. Покликаючись на те, що відповідач не забезпечив виконання взятих на себе зобов'язань та не погасив кредит у визначені договором строки, в зв'язку з чим допустив існування заборгованості позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість в загальній сумі 13 373 (тринадцять тисяч триста сімдесят три) гривні 18 коп. та суму сплаченого позивачем судового збору. 24.07.2018 року до суду надійшла заява від голови Правління банку Крумханзл Петр про те, що 21.05.2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства», зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов'язаних зі зміною назви. Відповідач позовні вимоги не визнала. Представником відповідача [PERSON] подано відзив на позов, у якому він покликався на незаконне збільшення процентної ставки за кредитом, що мало наслідком наявність заборгованості за кредитом. Вказував на незаконність застосування пені і штрафу за прострочення виконання зобов'язання та просив застосувати позовну давність і відмовити в задоволенні позову повністю. Позивачем було подано відповідь на відзив на позов, в якому останній зазначав, що умови щодо зміни тарифів були передбачені укладеним договором, зокрема Умовами і Правилами надання банківських послуг, які є складовою договору між сторонами. Вказував на те, що він звернувся до суду з позовом до спливу строку позовної давності, а отже така не може бути застосована. Наполягав на задоволенні позову. Представник позивача в судове засідання не з'явився, попередньо подавши заяву про розгляд справи без його участі, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився попередньо подавши заяву про розгляд справи без його участі. Просив відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, викладених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам кожному окремо та в їх сукупності суд встановив наступні фактичні обставини справи. 01 березня 2011 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 7). Відповідно до вказаної анкети-заяви відповідач погодилась, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. З анкети-заяви судом встановлено, що [PERSON] просила надати їй послуги - дебетову особисту картку та встановлено відсутність волевиявлення відповідача на отримання інших послуг (карток), в тому числі на одержання кредиту. Судом встановлено, що сторонами не було узгоджено кредитного ліміту, що свідчить про відсутність волевиявлення з боку [PERSON] на одержання кредиту та з боку позивача щодо його надання. Разом з цим відповідно до виписки з рахунку за період з 01.03.2011 по 25.09.2018 відповідач отримувала кошти з банківської картки внаслідок чого баланс останньої змінювався на від'ємний, що свідчить про те, що [PERSON] отримувала в користування не власні кошти, а кошти банку. Вказана виписка є належним доказом в підтвердження отримання та погашення коштів, оскільки відповідно до пункту 62 Постанови правління Національного Банку України від 4 липня 2018 року N 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», є первинним документом, який підтверджує виконання вказаних операцій та згідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є підставою для їх бухгалтерського обліку. За користування коштами банку позивачем було нараховано відповідачу проценти, а за порушення термінів виконання зобов'язання неустойку (пеню та штрафи), детальний розрахунок яких наведено в розрахунку заборгованості (а.с. 5, 6). Встановивши зазначені вище факти, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і визначено способи їх захисту. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). За правилами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до змісту ч.1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Перевіривши обґрунтованість вимог і заперечень учасників, встановивши обставини справи та правовідносини, які з них випливають, а також норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, оцінивши кожен доказ окремо на предмет його достовірності, допустимості та належності, а також всі докази у їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до висновків про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Предметом розгляду у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором. В даній справі предметом доказування є обставини, які підтверджують укладення кредитного договору, виконання його кредитодавцем та порушення з боку позичальника. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявними в матеріалах справи доказами не доводиться факт укладення в письмовій формі між сторонами кредитного договору. Матеріали справи не містять дані про те, що позивачем була видана відповідачу відповідна картка та доказів отримання її відповідачем, а також копії цієї картки. В зв'язку з викладеним, оскільки позивачем не доведено факту укладення кредитного договору в письмовій формі, суд відхиляє твердження позивача про те, що вказаний факт може бути доведений банківською випискою. Кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та завжди відплатним, а тому твердження позивача про те, що факт отримання відповідачем коштів свідчить про укладення кредитного договору (отримання кредитної картки «Універсальна») є неспроможним. Суд констатує, що банківська виписка може слугувати належним та допустимим доказом в підтвердження проведення відображених в ній операцій, в частині ж доведення факту укладення кредитного договору в письмовій формі - вказаний доказ є недопустимим. З цих же підстав суд відхиляє подані в якості доказів витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 8, 48) та покликання на Умови і правила надання банківських послуг (а.с. 9-32, 49-72). Суд відхиляє поданий в якості доказу лист за підписом юрисконсульта АТ КБ «ПриватБанк» від 24.09.2018 за № 30.1.0.0./2-20180829/1268 (а.с. 138, 162), про те, що [PERSON] згідно кредитного договору № б/н від 01.03.2011 року отримала картку № 5211537302740381 зі строком дії пере випущеної картки до останнього дня 10.2015 року позаяк вказаний лист не є належним та допустимим доказом в підтвердження предмету доказування по даній справі. Суд враховує покликання позивача на ч. 1 ст. 207 та ч. 1 ст. 634 ЦК України, разом з цим наголошує, що останнім не доведено факту укладення кредитного договору з відповідачем в письмовій формі. Вказана обставина також унеможливлює достовірне з'ясування питань щодо встановленої процентної ставки, прав і обов'язків та відповідальності сторін, а висновки суду не можуть базуватись на припущеннях. Суд відхиляє аргументи сторін щодо застосування неустойки за порушення строків погашення кредитної заборгованості на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. При вирішенні заяви відповідача щодо застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 526 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З вказаних норм слідує, що судом може бути застосовано позовну давність тільки у випадку встановлення факту порушення права чи законного інтересу. Оскільки в даному випадку позовні вимоги не доведені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами - підстави для застосування позовної давності відсутні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі ст.ст. 215, 216, 1055 ЦК України,

Outcome: dismissed