Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

11.06.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, який в ході розгляду справи неодноразово уточнювала, та відповідно до позовної заяви в редакції від 05.05.2016 року, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу 95/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7, підписаний від імені [PERSON] та [PERSON] в інтересах [PERSON], посвідчений 25.09.2012 року приватним нотаріусом ОМНО [PERSON]; визнати недійсним, а саме удаваним договір дарування від 25.09.2012 року 5/100 частин вказаного житлового будинку; витребувати на користь [PERSON] спірний житловий будинок; витребувати з незаконного володіння відповідачів речі, що знаходяться у спірному житловому будинку згідно переліку; усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7. При цьому позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу від 25.09.2012 року укладений з порушенням ч. 4 ст. 203 ЦПК України, грошові кошти позивачу за майно не сплачувались, майно нею покупцю не передавалось, та взагалі у [PERSON] було відсутнє волевиявлення на укладання правочину. Позивач зазначає, що договір дарування від 25.09.2012 року є удаваним, так як укладений для приховання іншої угоди між сторонами, а саме забезпечення погашення позивачем боргів колишнього чоловіка позивача. Оскільки, як вказує позивач, право власності відповідачів набуте незаконно та без відповідної правової підстави, [PERSON] просить витребувати своє майно, та виселити [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] уточнений позов в редакції від 05.05.2016 року підтримав та просить його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримав надані письмові заперечення на позовну заяву, та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому представник пояснив, що відповідач [PERSON] є законним власником спірного будинку, у зв'язку із чим, вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та недоведеними. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Матеріали справи містяться заяву про розгляд справи за відсутності нотаріуса, зазначено, що оспорюваний договір купівлі-продажу містить технічну помилку, яка жодним чином не впливає на дійсність договору. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 25.09.2012 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], від імені якої діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності [PERSON], з іншої сторони, згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі № 1929. Предметом вказаного договору є 95/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7. Договір містить особистий підпис позивача [PERSON] у графі «Продавець». Відповідно до п. 2 Договору купівлі-продажу, продаж 95/100 частин житлового будинку здійснено за 4\~065\~560,00 грн., які передані та отримані повністю до підписання цього договору. Окрім того, 25.09.2012 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], від імені якої діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності [PERSON], з іншої сторони, згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі № 1930. Предметом вказаного договору є 5/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7. Згідно п. 2 Договору дарування, дарунок сторонами оцінено в 2 113 981,00 грн. Договір містить особистий підпис позивача [PERSON] у графі «Дарувальник». Положеннями ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України, Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ході розгляду справи представники позивача вказували, що грошові кошти [PERSON] за майно не сплачувались, а майно нею не передавалось. Зазначені в п. 2 Договору купівлі-продажу положення, що «продаж 95/100 частин житлового будинку здійснено за 4\~065\~560,00 грн., які передані Покупцем та отримані Представником продавця повністю до підписання цього договору», позивач вважає такими, що не відповідають дійсності. Крім того, сторона позивача вказувала, що при укладанні договору не було волевиявлення позивача, оскільки, договір вона підписала на прохання колишнього чоловіка, а також покупець [PERSON] не мала власного волевиявлення, так як не була присутня під час підписання договору. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 16.09.2015 року, судом отримано та досліджено належним чином посвідчені договори купівлі-продажу та дарування від 25.09.2012 року, а також документи, на підставі яких були укладені вказані договори /а.с. 65-109/. Зокрема, судом досліджено нотаріально посвідчену довіреність видану [PERSON] на ім'я [PERSON] від 21.09.2012 року, яка зареєстрована у реєстрі № 2164. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Таким чином, враховуючи наявність під час укладання договору купівлі-продажу від 25.09.2012 року чинної нотаріально посвідченої довіреності на представництво [PERSON] інтересів [PERSON], суд не приймає до уваги доводи позивача в частині відсутності власного волевиявлення [PERSON] на укладання договору, у зв'язку із особистою відсутністю під час підписання договору купівлі продажу 25.09.2012 року. В ході розгляду справи, судом встановлено, що угоди між сторонами були укладені 25.09.2012 року та посвідчені нотаріусом у відповідності до чинного законодавства. Після укладення договорів, позивач продовжувала проживати у спірному житловому будинку до червня 2015 року, коли відповідачі вселилися в нього, та позивачу було запропоновано звільнити приміщення будинку. Тобто умови договору були виконані та будинок перейшов до власника. Суд приймає до уваги наведені стороною відповідачів в письмових запереченнях причини не вселення у будинок з 2012 року по 2015 рік, оскільки вважає їх обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу. При цьому, суд приймає до уваги пояснення нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] щодо наявності у договорі купівлі-продажу технічної помилки стосовно зазначення, що «кошти передані Покупцем та отримані Представником». Оскільки, наявність вказаної технічної помилки у договорі не впливає на дійсність договору, та не спростовує того, факту, що саме продавець повністю до підписання договору отримала обумовлену суму коштів, що підтверджується особистим підписом позивача [PERSON] в договорі від 25.09.2012 року у графі «Продавець». Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, що перевірено нотаріусом, уклала договір купівлі-продажу від 25.09.2012 року. Оскільки, [PERSON] особисто підписала вказаний договір та в ході розгляду справи представники сторони позивача даної обставини, а саме факту підписання позивачем договору, не оспорювали. При цьому суд зазначає, що на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною позивача у ході розгляду справи не заявлялися клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи задля спростування підписання договору саме [PERSON], а також не надано жодних належних доказів на підтвердження заперечення факту вчинення правочину, окрім власник пояснень, викладених у позовній заяві. Абзацом 1 п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року розяснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи, і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Посилання сторони позивача на навмисне порушення нотаріусом прав позивача при посвідченні договору купівлі-продажу, а саме щодо посвідчення договору за відсутності сторони правочину та без її підпису, суд не приймає до уваги. Оскільки, як зазначалося вище, на представництво інтересів покупця [PERSON] за договором купівлі-продажу від 25.09.2012 року діяв [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності, дійсність якої була перевірена приватним нотаріусом. Та окрім того, на виконання ч. 1 ст. 60 ЦПК України сторона позивача не надала жодних доказів, в розумінні положень ст. 58 ЦПК України, на підтвердження пояснень про зловмисні дії нотаріуса. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо. Звернуто увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати недійсним договір купівлі-продажу від 25.09.2012 року, оскільки, оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства, передбаченим Главою 16 ЦК України. Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування від 25.09.2012 року удаваним, суд зазначає наступне. В ході розгляду справи, сторона позивача пояснювала, що договір дарування від 25.09.2012 року є удаваним, так як укладений для приховання договору позики між відповідачем [PERSON] та колишнім чоловіком позивача, при цьому спірний житловий будинок з метою забезпечення виконання даних правовідносин перебував під заставою [PERSON] Частиною 1 ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до положень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Враховуючи вказані вище розяснення Постанови Пленуму, а саме, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, можна зробити висновок, що у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто, волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. В ході розгляду справи сторона відповідача пояснювала, що при укладенні договорів купівлі-продажу та договору дарування від 25.09.2012 року [PERSON] мала намір отримати у власність житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7, однак, у звязку із тим, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не перебувала у власності позивача, а лише на праві користування, задля зменшення суми вартості загального майна, сторонами було вирішено оформити відчуження будинку договором купівлі-продажу 95/100 частин будинку та договором дарування 5/100 частин будинку. Таким чином, судом встановлена наявність у сторони відповідача наміру на створення тих правових наслідків, які задекларовані у правочині, а саме у договорі дарування. При цьому, судом напроти не встановлено спільного мотиву [PERSON] та [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], на вчинення удаваного правочину під час укладення договору дарування від 25.09.2012 року, що таким чином не дає підстав суду вважати удаваним договір дарування. Стосовно доводів позивача про удаваність договору дарування, суд зазначає, що позивачем всупереч положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження своїх пояснень в даній частині, а саме щодо наявності правовідносин між [PERSON] та колишнім чоловіком позивача. Окрім того, суд зазначає, що вимога позивача про визнання договору дарування удаваним свідчить про визнання позивачем факту існування між сторонами домовленості про відчуження спірного домоволодіння. Отже, судом встановлено, що законним власником житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7 є відповідач [PERSON] Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, та визнання удаваним договору дарування не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Щодо позовних вимог [PERSON] про витребування житлового будинку та речей, що в ньому находяться, згідно переліку, суд зазначає наступне. Як на підставу обґрунтування своїх позовних вимог у цій частині позивач посилається на положення ст. 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Окрім того, посилається на положення ст. 388 ЦК України, положеннями якої передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи, що судом встановлено законність набуття права власності [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7, суд приходить до висновку, що посилання позивача у цій частині на положення ст.ст. 388, 1212 ЦК України є безпідставними та необґрунтованими, та взагалі не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли між сторонами по даній справі. Судом досліджено лист Київського РВ УМВС України в Одеській області у відповідь на звернення доньки позивача [PERSON] віл 13.06.2015 року щодо вжиття заходів та забезпечення доступу до майна, що залишилося у спірному будинку. Листом повідомлено, що власником будинку на теперішній час є [PERSON], а всі особисті речі можливо забрати у будь-який час із дозволу власника будинку або його представника /а.с. 121/. Окрім того, суд зазначає, що позивач посилаючись на перелік речей, які просить витребувати у відповідачів /а.с. 113-119/, усупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надала жодних доказів наявності вказаних речей у житловому будинку, їх вартість та належність саме позивачу. При цьому суд вказує, що перелік речей, які просить позивач витребувати у відповідачів містить ряд предметів, що не є особистими речами, а є невідємними частинами самого будинку, зокрема, вікна, двері, ковані перила, підвіконники та ін. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] щодо майна в обраному нею варіанті способу захисту прав не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Стосовно позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, суд зазначає, що позивачем як на підставу своїх вимог у цій частині не зроблено жодного посилання на норму законодавства. При цьому, враховуючи, що вказані вимоги є похідним від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, та визнання удаваним договору дарування, суд приходить до висновку, що вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Окрім того, суд зазначає, що в обґрунтування своїх вимог сторона позивача посилалась на відеозапис /а.с. 157/, який в розумінні положень ст. 58 ЦПК України, не може вважатися належним та допустимим доказом по даній справі. У зв'язку із чим, вказаний відеозапис суд не приймає як доказ на підтвердження вимог сторони позивача. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed