Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

11.03.2014 року Позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] ,[INFO] звернулася до суду з позовом до відповідача та уточнивши свої вимоги просила: - визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №5441 від 06.07.2012 р.; - визнати за [PERSON] право власності на 12 частини квартири [ADDRESS] на підставі права спільної сумісної власності подружжя; - визнати право власності на 12 частини квартири [ADDRESS] за малолітньою [PERSON] [INFO] з одночасним визнанням припинення обов'язку [PERSON] сплачувати аліменти на користь малолітньої [PERSON] [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що 06.07.2012 року відповідач уклав договір дарування, згідно якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] подарував [PERSON] Зазначає, що уклавши вказаний правочин позивач та відповідач мали на меті вирішити два питання, а саме: поділ спільно нажитого під час шлюбу майна -квартири [ADDRESS] шляхом переоформлення права власності на ? частини вказаної вище квартири на позивача та владнати на майбутнє питання сплати аліментів на користь малолітньої доньки шляхом укладання договору про припинення права на аліменти з передачею права власності на ? частини цієї ж квартири, що належала відповідачу. Позивач посилається, що відповідачем було укладено договір дарування всієї квартири лише на позивача та відповідно оформляючи один правочин, між ними насправді були встановлюються інші правовідносини. Враховуючи вищевикладене, просила позов задовольнити в повному обсязі. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. В подальшому позивач в судове засідання не з»явився , подав до суду заяву в якій позов підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу у її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі. Наслідки визнання позову, відповідачу роз»яснені та зрозумілі. В подальшому в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву в якій зазначив, що він позов визнає та просить розглядати справу у його відсутності. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Третя особа: Служба у справах дітей Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву в якій просила позов задовольнити та слухати справу у відсутності їхнього представника. Третя особа: Державна податкова інспекція у Солом»янському районі Головного Управління Міндоходів у м. Києві в судове засідання не з»явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд до відома не поставила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18.06.1987 р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. 10.01.2006 р. вказаний шлюб було розірвано. [INFO] у позивача народилась донька - [PERSON], батьком якої є відповідач по справі. Вказані обставини визнані сторонами по справі. 06.07.2012 р. відповідач уклав із позивачкою Договір дарування нерухомого майна- квартири [ADDRESS] . За Договором дарування від 06.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарував належну йому квартиру [ADDRESS] своїй колишній дружині [PERSON] (а.с.6). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч.2 ст.203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України). Встановлено та сторонами не заперечувалося, що квартира [ADDRESS] була придбано позивачем та відповідачем по справі в період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю подружжя. Та обставина, що спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін та є спільним майном подружжя підтверджується також інвестиційним контрактом № 32715 від 08 квітня 2002 року, розпискою № 21224-і. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зважаючи на вимоги ч.1,2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачено ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України вбачається, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Встановлено, що поділ майна подружжя, тобто вказаної вище квартири між сторонами в добровільному чи судовому порядку не здійснювалося. Відповідно до ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. Як встановлено в суді та визнано відповідачем, укладаючи договір дарування спірної квартири, він мав на меті поділити спільне майно подружжя, шляхом передачі права власності ? частини квартири своїй колишній дружині, оскільки право власності було оформлено на нього. Також маючи зобов»язання по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], він мав на меті вирішити на майбутнє питання сплати аліментів шляхом укладання договору про припинення права на аліменти з передачею права власності на ? частини цієї ж квартири, що належала йому, як подружжю. Дані обставини також підтвердила позивач по справі. Також позивач пояснила, що з часу розлучення відповідач не сплачує аліментів на малолітню доньку, оскільки з відповідачем була домовленість, що належна йому 1/2 нерухомого майна набутого під час шлюбу із позивачкою, внаслідок укладання договору дарування перейшла на користь його малолітньої дочки та відповідно у нього не має обов'язку сплачувати аліменти в майбутньому. Також пояснила, що у відповідача, який вже був розлученим з позивачкою більше 6 років не було мотивів дарувати своє нерухоме майно бувшій дружині. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. П.25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N9 від 06.11.2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК ( 435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили,є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved