Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

11.10.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М., [PERSON] (а.с.№ 3 - 4). 25.09.2018р. представник позивача - адвокат [PERSON] уточнив позовні вимоги і просив суд визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 96/100 частин земельної ділянки від загальної площі 0,0635 га (а.с. № 100, 101). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO]. померла його мати - [PERSON]. За життя вона була власником домоволодіння і земельної ділянки площею 0,0607 га, з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер [NUMBER], розташована за адресою: [ADDRESS] Земельна ділянка належала їй на праві власності, посвідченого державним актом на право приватної власності на землю в розмірі 0,0635 га від 05.05.1998р. 14.06.2004р. [PERSON] продала частину земельної ділянки [PERSON] за договором купівлі-продажу частки земельної ділянки у розмірі 0,0028 га. У договорі купівлі-продажу земельній ділянці, що відчужувалась призначено той самий кадастровий номер, що й цілій земельній ділянці - [NUMBER]. Після смерті матері позивач звернувсь до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом і 24.12.2016р. отримав свідоцтво про право на спадщину лише на домоволодіння. 14.09.2017р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,0607 га, оскільки згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.11.2016р., на підставі договору купівлі-продажу частки земельної ділянки від 14.06.2004р. [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку 0,0028 га, що є часткою присадибної земельної ділянки загальною площею 0,0635 га, але остання не зареєструвала свою земельну ділянку площею 0,0028 га в Управлінні Держгеокадастру у м Дніпропетровську Дніпропетровської області. З огляду на наведене, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав. 20.09.2018р. та 04.10.2018р. представник Дніпровської міської ради - Олійник Ю.М. (діє на підставі довіреності від 17.01.2018р. № 7/10-111 - а.с. № 109), двічі надавала відзив на позовну заяву, в якому не погодилася з тим, що міська рада має відповідати за цим позовом, оскільки спірна земельна ділянка не належить до комунальної власності. Тому, з огляду на відсутність предмета спору, провадження у справі, на її думку, підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Зазначає, що відповідно до ст. 79-1 ЗК України надання у власність земельних ділянок здійснюється у порядку їх відведення із земель державної та комунальної власності, шляхом поділу, об'єднання, визначення меж і за проектами землеустрою, державної реєстрації і присвоєння кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Статтею ст. 26 Закону України «Про землеустрій» передбачений порядок розроблення документації із землеустрою, у т.ч. землевласниками і землекористувачами на підставі закону і договору. З позовної заяви і доданих до неї документів не вбачається, що спірна земельна ділянка є об'єктом цивільних прав. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач та його представник позивача - адвокат [PERSON] (діє на підставі договору від 04.09.2017р. та ордеру від 19.11.2018р.- а.с. № 25, 112), в судовому засіданні 12.12.2018р. підтримали позовні вимоги в уточненій редакції від 25.09.2018р. (а.с. № 100-101), просили задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача - Дніпровської міської ради - Олійник Ю.М. (діє на підставі довіреності від 17.01.2018р. № 7/10-111 а.с. № 109), в судовому засіданні 12.12.2018р. просила відмовити в задоволенні позовних вимог з зазначених у відзиві підстав. Третя особа - [PERSON] в підготовче засідання 13.11.2018р. та судове засідання 12.12.2018р., не з'явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином (а.с. № 105-105а,116,118). Раніше, а саме 08.02.2018р. надіслала поштою заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, не заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с. № 64). Третя особа або її представник - державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. в підготовче засідання 13.11.2018р. та судове засідання 12.12.2018р., не з'явилися, про дату, місце та час розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином (а.с. № 105-105а,116,117). Від завідувачки нотаріальної контори Водолазької Н.В. неодноразово надходили заяви про розгляд справи без участі нотаріуса, оскільки контрою надано витребувану судом копію спадкової справи (а.с. № 32, 63, 76, 82, 89, 111, 120). За таких обставин, та вислухавши думку сторін по справі, суд ухвалив (ухвала без виходу до нарадчої кімнати) про розгляд справи 12.12.2018р. за відсутністю третіх осіб по справі. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Підготовче засідання у справі відповідно до вимог ст. 197, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 13.11.2018р. (а.с. №114). В межах підготовчого провадження по справі була витребувана спадкова справа, копія якої належним чином завірена надійшла суду поштою 30.01.2018р. (а.с. № 36-61). Крім того, в межах підготовчого провадження по справі представник відповідача двічі надавала відзив на позов в первісній редакції (а.с. № 91-94 ) та на уточнену редакцію позову (а.с. № 106-107). Суд, вивчивши матеріали справи, вислухав позивача та його представника, представника відповідача, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом при розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] успадкував після смерті матері домоволодіння, розташоване у [ADDRESS], загальною площею 114.0 кв.м житловою - 53,5 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 24.12.2016р., виданим держаним нотаріусом Першої Дніпропетровської державно нотаріальної контори Заносієнко Н.М. (а.с. № 11). Постановою нотаріуса від 14.09.2017р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,0607 га, розташовану: [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. № 17). Підставою відмови стало те, що згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.11.2016р. № НВ-1204113002016, площа земельної ділянки 0,0635 га згідно договору купівлі-продажу частки земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Чернишовим С.С. 14.06.2004р. за реєстровим № 2888, [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку 0,0028 га, що є часткою присадибної земельної ділянки загальною площею 0,0635 га, але остання не зареєструвала свою земельну ділянку площею 0,0028 га в Управлінні Держгеокадастру у м Дніпропетровську Дніпропетровської області. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, спадкодавиця [PERSON] була власником домоволодіння і земельної ділянки площею 0,0607 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер [NUMBER], розташована за адресою: [ADDRESS]. Земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності, посвідченого державним актом на право приватної власності на землю в розмірі 0,0635 га від 05.05.1998р. (а.с. № 13). 14.06.2004р. [PERSON] продала частину земельної ділянки [PERSON] за договором купівлі-продажу частки земельної ділянки у розмірі 0,0028 га (а.с. № 12). У договорі купівлі-продажу відчужуваній частці земельній ділянці не присвоєно новий кадастровий номер, а залишено кадастровий номер всієї земельної ділянки - [NUMBER], що унеможливлює видачу позивачеві свідоцтва про право на спадщину за законом на залишок земельної ділянки розміром 0,0607 га, яка не була відчужена спадкодавицею [PERSON] за життя. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. З огляду на наявність у спадковій справі постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що позивачем доведені підстави звернення до суду із позовом про визнання права власності у порядку спадкування. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Як встановлено судом зі спадкової справи № 170-2014, заведеної після смерті [PERSON] 29.03.2014р. (а.с. № 37 - 62), після смерті [PERSON] спадкоємцем першої черги за законом є її син - [PERSON], який надав заяву нотаріусу про прийняття спадщини, отже є таким, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку. За приписами ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На момент прийняття рішення Дніпропетровською міською радою народних депутатів від 18.09.1997р. № 1491 про передання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0635 га в межах Жовтневого району м. Дніпропетровська для обслуговування житлового будинку діяв Земельний Кодекс України (в редакції від 18.12.1990р.), відтак до спірних правовідносин слід застосовувати його приписи. Статтею 3 ЗК України (у редакції, чинній станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно (стаття 6 ЗК України). Згідно зі ст. 17 ЗК України передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (Дію частини другої статті 17 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених ст. 1 Декрету від 26.12.1992р. № 15-92 згідно з Декретом від 26.12.1992р. № 15-92). Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Відповідно до статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. За приписами статті 23 ЗК України (дію ст. 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених ст. 1 Декрету від 26.12.1992р. № 15-92 згідно з Декретом від 26.12.1992р.№ 15-92) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992р.№ 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачою державного акту на право приватної власності на землю. Таким чином, державний акт на право приватної власності на землю є правовстановлюючим документом, який видавався спадкодавиці [PERSON] Дніпропетровською міською радою народних депутатів, яка на той час мала повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність громадян. Такі повноваження збереглися і на сьогодні у міських рад у галузі земельних відносин на їх території. Вони передбачені ст.9 нині діючого ЗК України (у редакцій від 25.10.2001р.), відповідно до якої міські ради передають земельні ділянки комунальної власності у власність громадян. Статтею ЗК України (в редакції від 25.10.2001р.) передбачено, що земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва передаються громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування безоплатно у власність або надаватися в оренду. Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 ЗК України органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі (лист Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Тому належним відповідачем по даній справі є Дніпровська міська рада, як представник територіальної громади за місцем відкриття спадщини, оскільки спадщина відкрилася на території Соборного (колишня назва - Жовтневий) району, а заперечення в цій частині представника відповідача неспроможними. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що частина спірної земельної ділянки - 96/100 (окрім 4/100 частини відчуженої спадкодавицею за життя) увійшла до складу спадкового майна, а тому позивач має право на спадкування її за законом, що є підставою для визнання за ним права власності на зазначену частину земельної ділянки в порядку спадкування. За змістом статей 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відтак до [PERSON], як спадкоємця за законом після смерті [PERSON], перейшла та частина земельної ділянки під житловим будинком, яка належала померлій за життя, необхідна для його обслуговування. Разом із тим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені шляхом визнання за [PERSON] в порядку спадкування права власності на 96/100 часток земельної ділянки без припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 4/100 частки земельної ділянки, яка не ставила перед судом такої вимоги, а тому суд не може вирішувати спір про її право. Суд наголошує, що предметом спору не є виділення земельної ділянки в натурі, а лише визнання за одним із співвласників (спадкоємцем) його права спільної часткової власності, іншими словами - права на частку у спільній власності. При такому виділенні спільне користування земельною ділянкою зберігається і здійснюється за домовленістю усіх співвласників (ст. 358 ЦК). Як визначено у ч.ч. 4, 5 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування року» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач звернувся до суду через об'єктивні обставин, незалежні від його волі, які позбавляють його можливості оформити спадкові права і отримати спадщину належну йому земельну ділянку, а тому, з у рахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що представник позивача 12.12.2018р. подав суду заяву, з якої вбачається, що позивач не наполягає на стягненні з відповідача на його користь судових витрат у вигляді судового збору (а.с. № 2, 121), судові витрати у цій справі відносяться на рахунок позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved