Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

11 липня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Харкова, з позивачем. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 24 квітня 2004 року по 15 листопада 2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.11.2018 року шлюб між ними було розірвано, рішення набрало законної сили 17.12.2018 року. Відповідач на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.11.2018 у справі № 643/10164/18 на її користь повинен був сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 27.07.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Зазначила, що 11 лютого 2019 року нею було отримано виконавчий лист, який було надано до Київського ВДВС ГТУЮ. Відповідно до довідки від 26.04.2019 року Київського ВДВС ГТУЮ в Харківській області зазначено, що вона за період з 25.10.2018 року по 25.04.2019 роки не отримувала аліменти згідно з виконавчим листом №643/10164/18. Також вказала, що донька проживала весь час із нею та була зареєстрована в її квартирі, однак з відповідачем постійно виникає спір щодо місця проживання доньки. Відповідач не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання їх доньки, мешкає в квартирі, яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини її навчання, дитина постійно скаржиться на стан здоров`я, коли приїжджає від батька. Крім того, відповідач часто виїздить за кордон на заробітки і тому не може належним чином створювати постійний догляд дитини. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено проведення судового засідання на 05 серпня 2019 року о 10 год. 00 хв. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2019 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 03 вересня 2019 року о 14 год. 15 хв. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, був повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надав. У відповідності до приписів ч. 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлені належним чином . Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином. До суду надали відповідь №2591/0/202-19 від 30.08.2019 року, за підписом директора Департаменту служб у справах дітей ХМР Малько О.П . де зазначено, що відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Оскільки [PERSON] , [INFO] є неповнолітньою дитиною, органом опіки та піклування не може розглядатися питання щодо доцільності визначення місця проживання разом з матір`ю [PERSON] . У зв`язку з чим Департамент служб не має можливості надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Інших заяв та клопотань від учасників судового розгляду до суду не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2004 року по 15.11.2018 рік. Від шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2018 року у справі № 643/10161/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24.04.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції, актовий запис №144 (а.с.10). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2018 року у справі № 643/10164/18 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 27.07.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 17.12.2018 року та видано виконавчий лист, строк пред`явлення до виконання до 14 вересня 2022 року (а.с.11-12). Відповідно до довідки від 26.04.2019 року Київського ВДВС ГТУЮ в Харківській області зазначено, що вона за період з 25.10.2018 року по 25.04.2019 роки не отримувала аліменти згідно з виконавчим листом №643/10164/18, виданим 11.02.2019 року Московським районним судом м. Харкова (а.с.13). Неповнолітня [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22.12.2018 (а.с.9). Відповідно до відповіді №2591/0/202-19 від 30.08.2019 року, наданої директором Департаменту служб у справах дітей ХМР Малько О.П. зазначено, що відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Оскільки [PERSON] , [INFO] є неповнолітньою дитиною, органом опіки та піклування не може розглядатися питання щодо доцільності визначення місця проживання разом з матір`ю [PERSON] . У зв`язку з чим Департамент служб не має можливості надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Виходячи з обставин, досліджених у справі, та доказів, наданих позивачем, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст.ст. 7, 155 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Як встановлено судом, позивач проживає разом із дитиною, дитина є зареєстрованою в помешканні позивача. Батько участі у вихованні дитини не приймає, аліменти не сплачує. Також, суд зазначає, що позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] був направлений лист з метою врегулювання спору в добровільному порядку, однак відповіді на даний лист не отримано, відповідач добровільно не бажає визначити питання щодо місця проживання дитини, тобто існує спір з виниклих правовідносин. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні чи суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. Враховуючи інтереси дитини, яка має особисту прихильність до матері, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, суд вважає, що на даний час проживання дитини з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Отже на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, тож суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved