Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

12 березня 2014 року позивач позичив [PERSON] 10 000 грн. зі строком повернення позики до 01.06.2015 року. На підтвердження укладення договору, відповідач надала письмову розписку. У встановлений строк [PERSON] кошти не повернула, а тому позивач відповідно до законодавства нарахував 3% річних від простроченої суми без урахування індексу інфляції, що складає 425 днів за 517 днів прострочки. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 10 000 грн. (десять тисяч грн.) та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 425 грн., що в сумі складає 10425 грн. (десять тисяч чотириста двадцять п'ять грн.), а також судові витрати: 551, 20 грн. судового збору та 500 грн. витрат на правову допомогу, що становить 1051,20 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак в позовній заяві просив справу розглядати без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явилась та не повідомила суд про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявних у ній доказах. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Матеріалами справи підтверджено, що 12 березня 2014 року сторони уклали договір позики на суму 10000 грн., за умовами якого позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 грн., а вона в свою чергу прийняла дані кошти та зобов'язалась повернути їх в повному розмірі до 1 червня 2015 року. Дані факти викладені у розписці написаній [PERSON] від 12.03.2014 року (а.с.6) власноручно. Протилежне в судовому засіданні не висловлювалось. Жодних доказів недійсності даної розписки суду не надано. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 10000 грн. При цьому, суд вважає невірними надані позивачем розрахунки трьох процентів річних з простроченої суми за 517 днів прострочення що складає 425 грн. Так, кінцевим терміном повернення боргу є 1 червня 2015 року, тобто саме з цієї дати слід розраховувати прострочення суми. Станом на 15.09.2016 року - день розгляду справи, кількість днів прострочки складає 472 дні. Провівши розрахунки за методикою ( 10 000*3/100/365*472), суд встановив, що з позивача підлягає стягненню 3% річних від суми заборгованості, на на сьогоднішній день складає 389 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем належним чином підтверджені по справі судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн.

Outcome: partial