Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

11.05.2018р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю КП «Комфорт», Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП «Комфорт» (третя особа - Фонд державного майна України) про визнання недійсним правочину, визнання права власності в порядку набувальної давності та витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с.№3-14 т.№ 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.05.2018р. відкрито провадження по справі (а.с.№197 т.№ 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.05.2018р. заява [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову задоволена частково (а.с.№198 т.№1). Ухвалою суду від 04.07.2018р. провадження по справі було зупинене (а.с.№212-213 т.№1), а ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.10.2019р. - відновлено (а.с.№14 т.№2). 05.12.2019р. до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, - Фонду державного майна України до [PERSON] , ТОВ КП «Комфорт», Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП «Комфорт» (третя особа [PERSON] ) про визнання недійсним правочину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с.№22-36 т.№1). Ухвалою суду від 19.05.2020р. були витребувані копії оспорюваних договорів від 07.05.2016р. та додатковий договір від 10.05.2016р. (а.с.№145 т.№ 2). Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України було проведено 19.05.2020р. (а.с.№143 т.№2). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 15.08.1994р. їй на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету був виданий ордер на поселення до кімнати [ADDRESS] разом із родиною. В 2018р. позивачка дізналася, що кімната [ADDRESS] , де вона мешкала, була відчужена, а право власності зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.2016р. та додаткового договору № 1 , укладеного з ТОВ «КП Комфорт», яке, в свою чергу, було власником майна на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. у справі № 904/10561/15. Постановою Вищого господарського Суду України від 19.07.2016р. вказане рішення було скасовано, а провадження по справі припинено. Таким чином, ТОВ КП «Комфорт» не мало права відчужувати вищевказане приміщенням і це майно є державною власністю. Разом з тим, позивачка на законних підставах набула право користування кімнатою №1001, проживає в житловому приміщенні понад 26 років, сплачує комунальні платежі, відкрито користується майном, а тому набула право власності на це приміщення на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю. Враховуючи, що відповідачі по справі незаконно заволоділи її майном, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 729, виданий 07.05.2016р. та додатковий договір № 1 від 10.05.2016р, виданий приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., номер запису про право власності 14481059, дата реєстрації 07.05.2016р., визнати право власності на житлове приміщення № 1001 , яке розташоване за адресою : [ADDRESS] в гуртожитку літ . А-12 за набувальною давністю та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] житлове приміщення № 1001, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами представник ФДМ України в своїй позовній заяві посилався на те, що [PERSON] набув право власності на житлове приміщення № 1001 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07.05.2016р. та додатковим договором № 1 від 10.05.2019р., укладеним з ТОВ «КП Комфорт», яке в свою чергу набуло право власності на об`єкт нерухомості на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. Разом з тим, гуртожитки, як об`єкти державного житлового фонду, не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», отже, відповідно і гуртожиток на [ADDRESS] не був приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ «Оріль» та залишився у державній власності, у зв`язку з чим, ФДМ України просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 1001 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 07.05.2016р. та додатковий договір № 1 від 10.05.2019р., укладений між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І. А. за реєстровим № 729 та за реєстровим №811, визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на житлове приміщення № 1001 гуртожитку літ. А -12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та витребувати з чужого незаконного володіння житлове приміщення № 1001 гуртожитку літ. А -12, що знаходиться [ADDRESS] . В наданій до суду 27.07.2020р. заяві представник позивачки за основним позовом та третьої особи за позовом ФДМ України - Дружина Т.Г. (діє на підставі ордеру від 04.10.2019р. - а.с.№4, 233 т.№2), позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Позов третьої особи із самостійними вимогами - ФДМ України також вважала обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Також просила винести рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України за її відсутності та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом (а.с.№232 т.№2). Представник позивача ФДМ України - Булаткіна Н.О. (діє на підставі довіреності № 415 - а.с.№231 т.№2) надала заяву, в якій просила позовні вимоги Фонду задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, проти винесення заочного рішення суду заперечувала. Позовні вимоги [PERSON] вважала обґрунтованими (а.с.№230 т.№ 2). Відповідачі за основним позовом та за позовом третьої особи із самостійними вимогами - [PERSON] , ТОВ «КП Комфорт», ТОВ «ДП Комфорт» в жодне з призначених підготовчих та в судові засідання не з`явилися, про дату та час слухання справи фізична особа була повідомлена за адресою, яка надана ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№205 т.№ 1), а юридичні особи за адресами, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, ФОП та громадських формувань. До суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с.№208-209 т.№ 1, а.с.№19-20, 116-118, 128,129-131, 134, 151-153, 163-165 т.№2). Також відповідачі по справі про дату та час слухання справи були повідомлені шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на сторінці Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на сайті «Судова влада» в мережі Інтернет (а.с.№166 т.№2). Підстав для винесення по справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а саме представники позивачів не дали згоду на винесення по справі заочного рішення суду. Відповідно до положень ст. 233, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу 27.07.2020р. за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши надані та отримані під час розгляду справи докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги третьої особи ФДМ України підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України) При розгляді справи встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Постановою Верховної Ради України від 19.05.2016р., яка опублікована в офіційному виданні «Голос України» 02.06.2016р., місто Дніпропетровськ перейменовано в місто Дніпро. Таким чином, в даному рішенні адреса розташування спірного об`єкту нерухомості, яка зазначалася в судових рішеннях, винесених до 02.06.2016р., вказується як [ADDRESS] . Судом встановлено, що будівля гуртожитку по [ADDRESS] на 620 місць була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування, що підтверджується рішенням ради директорів підприємств взуттєвої промисловості МЛП УРСР від 3-4 квітня 1974р. «Про упорядкування обліку і розподілу жилої площі на підприємствах і в організаціях системи Міністерства легкої промисловості УРСР» (а.с.№83 т.№ 1). Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 § 12 від 29.03.1974р. затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію дванадцяти поверхового гуртожитку на 682 місця, з їдальнею на 133 місця, житловою площею 3972кв.м, збудованого БУ-1 «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Також дозволено ввести в експлуатацію гуртожиток з їдальнею та заселити гуртожиток після виконання рішення виконкому міськради № 562 від 19.08.1969р. (а.с.№82 т.№ 1). Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14.02.2007р. за ДП «Оріль», яке створено шляхом перереєстрації ДП ЖКП «Комфорт» АТ «Оріль», що в свою чергу було створено правонаступником АТ «Оріль - ЗАТ «Оріль», було визнано право власності на будівлю гуртожитку літ. А-12, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням виконаної реконструкції, загальною площею 7500кв.м., без додаткових актів введення в експлуатацію (а.с.№86-89 т. № 1). Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 14/51-07 ( 41/36-07) від 14.02.2007р. (в постанові описка та рік винесення Господарським судом Дніпропетровської області рішення вказано - 2008р.) скасоване та справа направлена на новий розгляд (а.с.№90-91 т. № 1). Скасовуючи рішення Вищий господарський суд України зазначив, що укладений між Фондом державного майна України і ЗАТ «Оріль» договір купівлі-продажу КП- 151 від 08.09.1993р. не є підставою для набуття останнім права власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , оскільки розшифровка основних засобів по залишковій вартості на 28.10.1993р., як невід`ємна частина договору, не підписана Фондом держмайна України, а відтак спірний об`єкт залишився в державній власності. При новому розгляді, 21.04.2009р. ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області провадження у справі припинено (а.с.№47 т.№2). Під час дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14.02.2007р. між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» 13.11.2007р. був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір був визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. та за ТОВ «ДП Комфорт» визнано право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12, розташованого по [ADDRESS] (а.с.№93-94 т. №1). Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 39/97-08 від 26.02.2008р. було скасовано та передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, який ухвалою від 15.04.2009р. припинив провадження по справі (а.с.№95-96 т.№1). Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі № 904/10561/15 за ТОВ «КП Комфорт» визнано право власності на передану йому, як внесок до статутного капіталу, будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 5750кв. м (а.с.№131-133 т.№1). Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. скасоване та в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.№134-137 т.№1). Рішенням Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі № 904/10561/15 скасовані повністю та припинено провадження по справі (а.с.№138-141 т. № 1). Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.11.2013р. по справі №910/10830/13 за позовом [PERSON] до ФДМ України (третя особа - КП «Промінь») про визнання приватизації недійсною, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2016р., що залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016р., встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , не був у складі цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» (а.с.№115-118, 123-130, 142-144 т.№1). Таким чином, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, що підтверджується наданими відомостями з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, є державною власністю (а.с.№85 т. № 1). З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішеннями (постановами) судів господарської юрисдикції, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної цивільної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Судом також встановлено, що 15.08.1994р. позивачці та її чоловікові [PERSON] на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету був виданий ордер на поселення до кімнати [ADDRESS] (а.с.№33 т.№1). Відповідно до довідки № 25 від 04.05.2018р., виданої органом самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку [ADDRESS] , позивачка разом із чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] зареєстрована та проживає в кімнаті № 1001, гуртожитку літ. А-12, за адресою: [ADDRESS] (а.с.№26-28, 35 т.№1). 07.05.2016р. між ТОВ «КП Комфорт» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового приміщення № 1001 гуртожитку літ. А-12 яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі за № 729 (а.с.№168-169 т. №2). 10.05.2016р. між ТОВ «КП Комфорт» та [PERSON] був укладений додатковий договір № 1 до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.05.2016р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі за № 811 (а.с.№204 т.№2) Відомості про власника спірного приміщення - [PERSON] були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру (а.с.№50-51 т.№ 1). Посвідчуючи 07.05.2016р. договір купівлі-продажу, приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. зазначила, що право власності ТОВ «КП Комфорт» належить на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. (справа № 904/10561/15) та зареєстровано за № 13002091 державним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. 25.01.2016р., за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 833172312101. З вищевказаних рішень судів вбачається, що ані ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», ані ТОВ «ДП «Комфорт», ані ТОВ «КП Комфорт» не набули у власність будівлю гуртожитку літ. А-12, що розташована за адресою: [ADDRESS] і це майно залишилося у власності держави. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи вбачається, що держава, інтереси якої в даній справі представляє Фонд державного майна України, є власником спірного приміщення гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а позивачка [PERSON] зареєстрована та користується спірним житловим приміщенням. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 12.03.2018р. у справі № 910/22319/16 з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, Фонд державного майна України, як власник майна, і [PERSON] , яка тривалий час на законних підставах користується приміщенням № 1001 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України є заінтересованими особами, які мають право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, зміст укладеного 07.05.2016р. договору купівлі-продажу та додаткового договору № 1 від 10.05.2016р. між ТОВ «КП Комфорт» та [PERSON] , предметом яких було житлове приміщення № 1001 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою : [ADDRESS] , суперечить інтересам держави, оскільки товариство розпорядилося майном, яке не було його власністю, а є власністю держави. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення № 1001 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , укладеного 07.05.2016р. та додаткового договору № 1 від 10.05.2016р., укладених між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідчених приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (зареєстровані в реєстрі за № 729 та №811) підлягають задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю та витребування майна з чужого незаконного володіння, то в цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п. 11 цієї постанови Пленуму, враховуючи положення ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 16.01.2018р. (провадження № 61-183св17), давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі правовідносин з надання житла у користування, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника; застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.; виняток прямо передбачено законом - це наявність між набувачем і власником договору, строк дії якого закінчився, а власник не заявив позову про витребування цього майна. Судом встановлено, що позивачка отримала житло для тимчасового проживання і була лише законним користувачем кімнати, завжди знала (могла знати) про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тобто, вона не може вважатися добросовісним набувачем чужого майна у розумінні ч. 1 ст. 344 ЦК України. А тому підстави набуття у власність кімнати в гуртожитку за набувальною давністю у позивачки відсутні. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про витребування кімнати з чужого незаконного володіння [PERSON] , виходячи з того, що таку вимогу може пред`явити лише власник майна або титульний володілець, який не має можливості здійснювати фактичне володіння. В даній справі позивачці відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю, а тому вона не є власником спірної кімнати і вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння також не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог ФДМ України про визнання права власності та про витребування майна з чужого незаконного володіння, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, в п. 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Приписами ст. 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема повернення у державну власність державного майна, що було відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства. Таким чином, оскільки спірне майно житлове приміщення № 1001 гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою : [ADDRESS] вибуло з володіння поза волею власника - держави, то позовні вимоги Фонду державного майна України про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню. В задоволенні позовних вимог ФДМ України в частині визнання права власності на спірне житлове приміщення слід відмовити, оскільки, як встановлено господарськими судами у справі № 910/10830/13, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу і залишився у власності держави, тобто повторне визнання права власності за державою в даному випадку не потрібно. Крім того, судом враховані роз`яснення, що містяться в Постановах Верховного Суду України від 17.02.2016р. у справі №6-2407цс15 та від 18.01.2017р. у справі №6-2723цс16, за якими одночасне пред`явлення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої. З огляду на те, що під час розгляду справи судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння поза волею власника - держави, то належним способом захисту прав держави в особі ФДМ України є пред`явлення саме віндикаційного позову шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, а не застосування реституції. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, Фонду Державного майна України в частині визнання недійсним правочину задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 1001 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 07.05.2016р. між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (зареєстрований в реєстрі за № 729). Крім того, суд вважає необхідним також визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 07.05.2016р., укладений 10.05.2016р. між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (зареєстрований в реєстрі за № 811) В задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю та витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити. В задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України про визнання права власності на житлове приміщення № 1001 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] слід відмовити, а позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння слід задовольнити та витребувати на користь держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння [PERSON] житлове приміщення №1001 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне розподілити їх наступним чином. При подачі позовної заяви [PERSON] був сплачений судовий збір в загальному розмірі 2909грн. 60коп., з яких 2204грн. 80коп. - за вимогами майнового характеру та 704грн. 80коп. - за вимогами немайнового характеру (а.с.№2 т. №1). Крім того, позивачкою при подачі заяви про вжиття заходів забезпечення позову був сплачений судовий збір у розмірі 352грн. 40коп. (а.с.№146 т.№1). Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені в частині визнання недійсним правочину, то з відповідачів на її користь слід стягнути судовий збір в розмірі 704грн. 80коп., тобто по 234грн. 93коп. з кожного відповідача. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки судовий збір в розмірі 352грн. 40коп., сплачений при подачі заяви про вжиття заходів забезпечення позову, тобто по 117грн. 47коп. з кожного. Загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з кожного з відповідачів на користь [PERSON] становить 352грн. 40коп. При подачі 05.12.2019р. позовної заяви третьої особи - ФДМУ сплатив судовий збір у розмірі 5763грн. (за ставкою судового збору в сумі 1921грн. для майнових та немайнових вимог, заявлених юридичною особою (а.с.№21 т.№2)). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь ФДМ України судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 3842грн., тобто по 1280грн. 66коп. з кожного, а в стягненні судового збору в розмірі 1921грн. відмовити, у зв`язку з відмовою в задоволені частини позовних вимог. З огляду на те, що представник позивачки в поданій суду заяві просила скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.05.2018р., а також приймаючи до уваги, що існування заходів забезпечення позову після набрання рішенням законної сили позбавить ФДМУ можливості розпоряджатися майном, яке є власністю держави, суд вважає можливим на підставі ст. 158 ЦПК України скасувати в повному обсязі заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.05.2018р. по справі № 201/5055/18 (провадження №2/201/1880/2018). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial