Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

11.10.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.01.2011 між нею та відповідачем було розірвано шлюб. Від подружніх відносин у них народилася дочка, [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, їхня дочка залишились проживати разом з нею у м.Ходорів, де і навчається. Відповідач з дочкою бачиться рідко, в житті дитини участі не приймає, окрім сплати аліментів матеріально не допомагає. Навчанням та лікуванням дитини займається самостійно. Літом 2018 року мають можливість поїхати з донькою у Республіку Чехію з метою оздоровлення та розвитку дитини, проте [PERSON] дозволу на перетин кордону не надав. Такі дії відповідача шкодять здоров`ю та розвитку, інтересам дитини та порушують її право як матері на участь у оздоровленні та культурному розвитку дитини. З огляду на зазначене, просить суд позовні вимоги задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дочки [PERSON] без згоди батька [PERSON] до Чеської Республіки на період до досягнення нею 16 років ([INFO]). Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 08.11.2018 матеріали даної цивільної справу передано до Яворівського районного суду Львівської області за територіальною підсудністю. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 22.12.2018 відкрито загальне позовне провадженення та призначено підготовче судове засідання. 05.02.2019 [PERSON] надіслала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон [PERSON] без згоди батька [PERSON] до Чеської Республіки на період до досягнення нею 18-ти років ([INFO]) з метою лікування, оздоровлення та культурного розвитку. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 20.12.2018 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, її представник - адвокат Макарський М.З. подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі сторони позивача. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, в судове засідання повторно не з`явився, причину неявки не повідомив, заперечення на позов не подав. Згідно з ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , 11.01.2011 було розірвано, актовий запис №1. Від подружніх відносин у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про її народження. На даний час [PERSON] з метою забезпечення повноцінного розвитку, оздоровлення та навчання своєї дочки має намір тимчасово поїхати до Республіки Чехії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За загальним правилом статті 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний разовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Частиною 3 ст.313 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У своєму позові позивач, порушуючи перед судом питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, не конкретизувала початок і закінчення тимчасово виїзду, що призведе до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких позовних вимог. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон чинним законодавством не передбачено. Доводи позивача про те, що надання дозволу на виїзд за кордон необхідне для оздоровлення та розвитку дитини, тобто відповідає її найкращим інтересам, не заслуговують на увагу, оскільки дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, та зазначенням конкретного місця перебування дитини. Крім того, позивач просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки [PERSON] [INFO] , котрій на даний час виповнилось шістнадцять років, яка, згідно ст.313 ЦК України має право на вільний самостійний виїзд за межі України. На підставі наведеного, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed