Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

11 серпня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна. Позивач просила зняти арешт з нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який було накладено Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА№261733 від 18.10. 2007 року. Позовна заява обґрунтована тим, що арешт на нерухоме майно яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , не дозволяє позивачці отримати Свідоцтво про право на спадщину за її чоловіком [PERSON] . Позивачка зазначає, що з відповіді Одеського державного нотаріального архіву від 13.07.2021 року №2463/01-20 вона дізналась, що вищезазначеною постановою відповідача було накладено арешт відносно іншої особи, а саме боржниці [PERSON] , яка мешкала за адресою: [ADDRESS] , тобто у іншому будинку. Тобто, при накладені арешту виникла технічна помилка у невірному зазначенні адреси майна боржниці. Позивачка зверталась до виконавчої служби з заявою про скасування помилково накладеного арешту. Однак, відповідач, посилаючись на вимоги частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» роз`яснив необхідність звернення до суду з відповідним позовом. Вважаючи, що існуючий арешт обмежує її право власності та позбавляє права у встановленому порядку прийняти спадщину після смерті чоловіка, у позасудовому порядку [PERSON] не має можливості захистити свої права, позивачка просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 12 серпня 2021 року відкрито провадження по справі та встановлено спрощений порядок розгляду справи. В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позов до суду не надходив. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, суд приходить до наступного. Згідно з свідоцтва про право власності на житло від 29 листопада 1999 року власниками 456/1000 квартири [ADDRESS] вважаються [PERSON] ( позивачка), [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] . Як зазначає позивач, після смерті чоловіка звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. з заявою про прийняття спадщини, зокрема, на частку чоловіка у квартирі [ADDRESS] , проте отримала відмову. З відповіді Одеського державного нотаріального архіву від 13.07.2021 р. №2463/01-20 вбачається, що вищезазначеною постановою відповідача було накладено арешт відносно іншої особи, а саме боржниці [PERSON] , яка мешкала за адресою: [ADDRESS] в квартирі теж за номером 1 , тобто у іншому будинку. З огляду на вищевикладене при накладені арешту в Постанові виникла технічна помилка у невірному зазначенні адреси майна боржниці. Позивачка в позасудовому порядку звернулась до відповідача з заявою про виправлення помилки у постанові про накладення арешту на нерухоме майно. З відповіді Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі від 02.08.2021 року за №33995 вбачається, що для вирішення питання щодо зняття арешту з нерухомого майна відповідно до вимог частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» [PERSON] необхідно звернутись до суду. З тексту Постанови серії АА№261733 датованої 18.10.2007 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження вбачається, що боржником за виконавчим провадженням, по якому накладався арешт на майно, була [PERSON] , яка мешкала за адресою - [ADDRESS] , тобто в іншому будинку ніж той який значиться як власність позивачки. Державний виконавець в пункті 2 постановляючої помилково вказав наступний текст «Накласти арешт на все майно, що належить [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , а саме на 263/4000 ч. кв. [ADDRESS] . Заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , а саме на 263/4000 ч. кв. [ADDRESS] ». Через вказану технічну помилку позивачка не може реалізувати свої спадкові права. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як роз`яснено п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 03.06.2016, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно п 4.17 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Отже, наявність оспорюваного позивачкою арешту є перепоною у здійсненні реєстрації за собою успадкованого майна. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.Нормами ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи зазначене, відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий лише за рішенням суду. На підставі ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Оскільки позивачка не була стороною у виконавчому провадженні, в межах якого через технічну помилку було накладено арешт на її майно, відомості щодо зняття арешту на сьогоднішній день відсутні, це унеможливлює захист права позивача у позасудовому порядку. В зв`язку з цим суд вважає, що відсутні підстави для застосування арешту та обтяження майна, та є підстави для задоволення позову. У зв`язку з вказаними обставинами, суд вважає можливим зняти арешт з майна, так як власник майна відповідно до ст. 319, 321 Цивільного кодексу України в праві розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За таких обставин, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, суд робить висновок, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved