Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

11 червня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, згідно з ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року про направлення справи до розгляду за підсудністю /а. с. 36-37/. У відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), 11 червня 2018 року визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. У березні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, у якому просив визнати його право власності на автомобіль марки Suzuki Grand Vitara (легковий універсал В, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], 2003 року випуску) /а. с. 1-4/. В обґрунтування позову зазначено, що позивач, починаючи з січня 2013 року відкрито користується вказаним автомобілем Suzuki Grand Vitara, яким до нього володів та користувався [PERSON] і обіцяв надати довіреність на право користування авто позивачеві. Після реєстрації права власності у м. Сімферополі на транспортний засіб, [PERSON] передав повивачеві технічний паспорт і залишив авто у користуванні останнього. У 2014 році позивач, керуючи автомобілем, був зупинений працівниками Святошинського районного відділу міліції м. Києва, які вилучили свідоцтво про реєстрацію, але у подальшому повернули автомобіль, після надання пояснень щодо користування ним, проте не повернули технічний паспорт. Таким чином позивач посилається на те, що у нього виникло право власності на зазначений транспортний засіб за набувальною давністю, оскільки, згідно із змістом позовної заяви, він користується ним вільно та відкрито з січня 2013 року. Ухвалою судді від 13 червня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання /а. с. 36-37/. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і просили задовольнити. Представник відповідача не заперечувала проти визнання права власності позивача на спірний автомобіль. Суд, заслухавши обґрунтування позивача та його представника, думку представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], автомобіль Suzuki Grand Vitara (легковий універсал В, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], 2003 року випуску) зареєстрований у м. Сімферополь [PERSON] 15 квітня 2014 року /а. с. 6/. Позивач зазначив, що [PERSON] передав йому безоплатно у користування зазначений транспортний засіб, запевнивши, що згодом надасть позивачеві довіреність на автомобіль, оскільки сам [PERSON] мав намір переїхати до АР Крим, але згодом власник своїм автомобілем перестав цікавитися. У грудні 2014 року позивач, під час керування спірним автомобілем, був зупинений працівниками міліції, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було вилучено. 17 грудня 2014 року, після надання позивачем пояснень, транспортний засіб був повернений, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - ні /а. с. 7-9/. За висновком експерта Київського НДІСЕ Єрмоленка О. О. № 17882/17-54 від 19 вересня 2017 року, за результатами проведення автотоварознавчого дослідження щодо визначення ринкової вартості автомобіля Suzuki Grand Vitara (легковий універсал В, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], 2003 року випуску), визначено, що станом на 19 вересня 2017 року вартість автомобіля становить 136 354, 05 грн /а. с. 10-19/. Відповідно до висновку експерта Київського НДІСЕ [PERSON] № 24533/18-52 від 30 листопада 2018 року, за результатами проведення дослідження автомобіля Suzuki Grand Vitara (легковий універсал В, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], 2003 року випуску) щодо того, чи змінювався номер кузова на зазначеному автомобілі, встановлено, що даний номер [NUMBER] не змінювався і є первинним /а. с. 53-55/. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved