Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

12 вересня 2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. В заяві послалася на таке, 16 лютого 2014 року в 19 годин 50 хвилин м.Миколаєві в районі перехрестя доріг вул.Космонавтів та 3-ї Повздожньої, автомобіль «Nissan Mikra» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] вчинив наїзд на її доньку -[PERSON],яка переходила проїзну частину, заподіявши їй тілесні ушкодження, від яких вона [INFO] померла у лікарні. Кримінальне провадження відносно водія закрито за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення. Відповідальність власника автомобіля застрахована страховою компанією «Україна» і дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) є страховим випадком, а тому на підставі ст.23 ЦК України, Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000грн. У судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що внаслідок ДТП втратила доньку, перенесла душевний біль і психічні страждання, а тому їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 100 000грн. та яку просить стягнути з відповідача. З заявою про виплату моральної шкоди до страхової компанії «Україна» не зверталася, але у вересні 2014 року звернулася також з позовом до Ленінського районного суду м.Миколаєва до водія автомобіля, який керував ним під час ДТП і власника цього автомобіля про відшкодування моральної шкоди, який ще судом не розглянуто. Відповідач до суду не з'явився, про день, час слухання справи повідомлений належним чином. Просив справу розглядати за його відсутності і в своїх запереченнях позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, у зв'язку з тим, що в діях водія, який вчинив ДТП, відсутній склад кримінального правопорушення, а тому це не є страховим випадком і відсутні підстави для виплати моральної шкоди відповідно до Закону. Дослідивши докази суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ст.6, п.22.1 ст.22, п.23.1 ст.23, п.27.3 ст.27, п.32.1 ст.32, 37.1 ст.37 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та /або/ майну потерпілого. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю потерпілого внаслідок ДТП, є шкода, пов'язана із смертю потерпілого. Страховик у випадках, передбачених п.п. «г» і «г-1» п.41.1 та п.п. «в» п.41.2 ст.41 цього Закону - МТСБУ відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям. Загальний розмір такого страхового відшкодування стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частками. Відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до Закону. Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована, водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Вирішуючи спір між сторонами суд виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У ході розгляду цивільного позову та дослідження наданих доказів судом встановлено наступне. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 30 квітня 2014 року (а.с.5), 16 лютого 2014 року в 19 годин 50 хвилин м.Миколаєві в районі перехрестя доріг вул.Космонавтів та 3-ї Повздовжньої, автомобіль «Nissan Mikra» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], не маючи технічної можливості зупинити свій автомобіль, вчинив наїзд на пішохода [PERSON], яка в порушення п.п.4.10, 4.14 «а» Правил дорожнього руху України, переходила проїзну частину і заподіяв їй тілесні ушкодження, з якими її було доставлено до лікарні швидкої медичної допомоги м.Миколаєва. Потерпіла [PERSON], [INFO], померла внаслідок отриманих тілесних ушкоджень під час ДТП, [INFO], про що свідчать довідки Новопетрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (а.с.14-15), лікарське свідоцтво про смерть №522 (а.с.16), свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.18). Позивачка у справі є матір'ю потерпілої [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про її народження [NUMBER] (а.с.11). Автомобіль «Nissan Mikra» реєстраційний номер [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], про що свідчить поліс №АС/3928645 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданий страховою компанією «Україна» 11 грудня 2013 року (а.с.9). На думку позивачки, відповідач повинен відшкодувати за смерть її доньки моральну шкоду, але з такими висновками погодитися не можливо, так як судом встановлено, що відповідно до п.32.1 ст.32 Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до Закону. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ст.1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодження здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. В силу ч.ч.1,2,5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки до відповідача не ґрунтуються на законі, а тому відмовляє у їх задоволенні та роз'яснює, що вимоги про відшкодування моральної шкоди можуть бути заявлені позивачкою до особи, яка керувала транспортним засобом і вчинила наїзд на її доньку. Суд не залучав до участі у справі в якості заінтересованої особи [PERSON], так як позивачкою одночасно з позовом до Снігурівського районного суду Миколаївської області подано позов до Ленінського районного суду м.Миколаєва до [PERSON] про відшкодування моральних збитків, який судом не розглянутий.

Outcome: dismissed