Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 11.10.2019 позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування якого вказує, що 14.03.2019 Харківським апеляційним судом задоволено позов [PERSON] до посадової особи [PERSON] . Визнано дії неправомірними, які полягають у порушенні вимог ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян». [PERSON] є заступником начальника Управління охорони здоров`я ХОДА, обов`язком якої був розгляд заяв, що надходили із Міністерства охорони здоров`я України із наданням відповіді на них заявнику, тобто діяти у межам своїх повноважень. Зазначене встановлено рішенням суду та не підлягає доказуванню. Позивач вважає, що існують порушення немайнового права посадовою особою [PERSON] та Департаменту охорони здоров`я ХОДА при його зверненні, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода полягає в тому, що [PERSON] порушуючи ЗУ «Про звернення громадян» ігнорувала позивача як особу з інвалідністю недостойного на отримання медичної допомоги у медичному закладі відновного лікування, викликав у позивача глибинні почуття відчаю, приниження, що спричинило душевну біль та потягло погіршення стану здоров`я, що знайшло підтвердження зафіксованого в епікризі лікарні та у подальшому тривалий час несли для нього негативні наслідки про що свідчить рішення апеляційного суду, тобто був порушений життєвий ритм. Позивач вважає, що діями посадової особи йому спричинено моральну шкоду у розмірі 60\~000 грн, яку просить стягнути з відповідачів солідарно. (а.с.1). 06.12.2019 представником відповідача Департаменту охорони здоров`я ХОДА подано відзив, у якому зазначено, що позивачем не обґрунтовано наявність страждань, яких він зазнав, характеру немайнових витрат та з урахуванням інших обставин, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду, яку саме заподіяно шкоду та в чому вона полягала. Тобто позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призведе до матеріальних витрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя. У зв`язку з чим позивач просить відмовити у задоволенні позову (а.с.21-23). 11.12.2019 позивач подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що у відзиві повинні бути вказані заперечення щодо наведених позивачем позовних вимог, правова оцінка та докази заперечень. У відзиві представник відповідача виклав лише теоретичну оцінку моральної шкоди та вказав, що повинен робити суд, не надавши ніяких доказів щодо посадової особи [PERSON] , її взаємовідносини з Департаментом, її функціональні обов`язки щодо розгляду звернень та прийому громадян, що є предметом розгляду позовних вимог (а.с. 28). Позивач у суджовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити,з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача Департаменту охорони здоров`я ХОДА Машталір В.М. у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не сповістила. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. З дослідженої у судовому засіданні цивільної справи №638/1302/18 за позовом [PERSON] до Управління охорони здоров`я ХОДА, заступника директора Департаменту начальник управління медичної та фармацевтичної діяльності Департаменту охорони здоров`я ХОДА Сіроштан Г.М., як посадова особа та [PERSON] , як фізична особа про визнання неправомірними дії заступника начальника управління, зобов`язання вчинити певні дії, вбачається що 14.03.2019 постановою Харківського апеляційного суду визнано дії заступника начальника управління, начальника управління медичної та фармацевтичної діяльності Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації Сіроштан Галини Миколаївни які полягають у порушенні вимог ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян» неправомірними. Зазначеною постановою ХАС встановлено, що заяву [PERSON] від 28.11.2017 року на 1 аркуші до Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації отримано 29.11.2017 року, а заяву [PERSON] з Міністерства охорони здоров`я України було направлено на адресу Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації першу 5.09.2017 на 1 аркуші, другу 15.11.2017 на 5 аркушах . Зі змісту відповіді заступника начальника Управління охорони здоров`я Сіроштан Г.М. вбачається, що 28.12.2017 року нею було направлено відповідь позивачу з посиланням на № Д-6495, який міститься на скарзі [PERSON] від 28.12.2017 (яка була подана на одному аркуші), але за змістом зазначено, що відповідь надана за дорученням Міністерства охорони здоров`я України на заяву від 28.11.2017 року. При цьому, у відповіді надано роз`яснення щодо питань, порушених [PERSON] в заяві від 28.12.2017, яку він подав відповідачу на 1 аркуші і взагалі не міститься відомостей щодо розгляду заяв [PERSON] , які надійшли з Міністерства охорони здоров`я України на 1 аркуші і потім на 5 аркушах і в супровідних листах МОЗ зазначало про необхідність вирішення питання щодо надання медичної допомоги. Відповідно до ч 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, те, що дії заступника начальника управління, начальника медичної та фармацевтичної діяльності Департаменту охорони здоров`я ХОДА Сіроштан Г.М. були неправомірними не підлягають доказуванню у розумінні ч.4 ст. 82 ЦПК України. Ст. 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Відповідно до частини першої\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року\~\~\~№ 4, на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), відповідно до статей\~174,\~451 ЦК України\~покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення\~статті 2\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. З огляду на викладене, суд вважає, що неправомірними діями заступника начальника управління, начальника управління медичної та фармацевтичної діяльності Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації Сіроштан Г.М., які полягають у порушенні вимог ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян» завдано моральної шкоди. Так, посадовою особою, у порушенні вимог ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян» не були розглянуті звернення [PERSON] , які надійшли з Міністерства охорони здоров`я України, зазначені дії були визнані неправомірними. Позивач [PERSON] є особою з інвалідністю другою групи, що підтверджується довідкою МСЕК, вимушений був неодноразово звертатись з заявами та відвідувати особисті прийоми, що порушило усталене життя позивача, спричинило душевну біль та потягло погіршення морального та фізичного стану, викликало почуття приниження. Враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, які полягають у тому, що винна особа повинна очікувати настання для неї несприятливих наслідків, які, зокрема, виражаються у відшкодуванні у достатньо значному розмірі моральної шкоди, суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 5000 грн. За змістом\~ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень повинна відшкодовуватися на підставі\~ст. 1174 ЦК України. Порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, регламентований\~ст. 1174 ЦК України, згідно вимог якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, за вказаною нормою є держава, Автономна республіка Крим або орган місцевого самоврядування. Відшкодування шкоди здійснюється за рахунок державного бюджету, бюджету Автономної республіки Крим та відповідних місцевих бюджетів. Відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини посадової або службової особи. Відповідно до вимог\~ст. 43 Бюджетного кодексу України\~при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. За змістом\~статті 1174 ЦК України\~обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Стаття 6 Конституції України\~визначає, що Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією\~Конституцією\~межах і відповідно до законів України. Згідно із\~статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією та законами України. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»\~установлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених\~ЗУ«Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання. Статтею 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»\~установлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності в зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.\~\~ Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440. Відповідно до підпункту 2) пункту 9\~Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України\~відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, врегульований Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845\~ У пункті 3 Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). При цьому боржники в контексті пункту 2 Порядку - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Судом враховано позицію Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №641/8857/17, де зазначено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша\~статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга\~статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта\~статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)). Отже, суд приходить до висновку, що моральна шкода підлягає стягненню саме за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейського служби України. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial