Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

10.11.2016 року позивач [PERSON] звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що їй на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS]. На даний час у будинку з 29.05.2012 року значиться зареєстрованим відповідач [PERSON]. Однак останній з 03.11.2015 року у будинку за місцем реєстрації не проживає. Більш того, він не є родичем позивача та не є членом її родини. Згідно п.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку сторони домовилися, що продавець звільнить житловий будинок повністю від речей та майна, а також всі особи, які зареєстровані в ньому знімуться з реєстрації в строк до 15.11.2015 року. На даний час у зв'язку із наявністю реєстрації відповідача у будинку, позивач вимушена нести додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг, та не має можливості оформити субсидію в УПСЗН, у зв'язку із чим вимушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в тому числі через оголошення у пресі (газета «Урядовий кур'єр», випуск № 248 від 30.12.2016 року). Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.76 ЦПК України, повідомлення про причину неявки до суду не надійшло. Відповідно до ст.74 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди представника позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.11.2015 року (серія НАР 505045), посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2062, вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок за номером [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,661 га, кадастровий номер: [NUMBER] (арк.с.9). Позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2015 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2015 року № 46802753. Пунктом 7 договору визначено, що сторони домовилися, що продавець звільнить житловий будинок повністю від речей та майна, а також всі особи, які зареєстровані в ньому знімуться з реєстрації в строк до - 15.11.2015 року (арк.с.10). Відповідно довідки від 09.11.2016 року, виданої головою квартального комітету № 25 [PERSON], [PERSON] є власником будинку в [ADDRESS], де зареєстрований колишній мешканець будинку [PERSON], [INFO], зареєстрований з 29.05.2012 року та мешкав по 03.11.2015 року (аркс.с.11). Як вбачається з витягу з домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] (розпочата з 05.10.1954 року), в будинку за вказаною адресою зареєстрований [PERSON], [INFO], з 29.05.2012 року (арк.с.13-16). Згідно акту про не проживання від 09.11.2016 року, виданого головою квартального комітету № 25 [PERSON], [PERSON], [INFO], зареєстрований з 29.05.2012 року за адресою: [ADDRESS], де 03.11.2015 року будинок був проданий, але колишній мешканець з домової книги не виписався після продажу будинку , та ні одного дня там не проживав. Вказаний факт можуть підтвердити [PERSON] та [PERSON] (арк.с.12). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України передбачається право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS], з 03.11.2015 року не проживає. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved