Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

11 липня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту належності заповіту, визначення частки померлої у праві власності на квартиру та визнання за нею права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , яка за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу. Оскільки ім`я позивача згідно паспорта громадянина України « [PERSON] », а в заповіті її ім`я вказане як « [PERSON] », позивач не може реалізувати своє право на спадщину, а тому просить суд встановити факт належності заповіту складеного від імені [PERSON] на її користь. Крім того, квартира, яка входить до складу спадкового майна була набута спадкодавцем за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тмоу просить виділити частку [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] у розмірі 1/2 частини та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного майна у порядку спадкування за заповітом. 28 жовтня 2019 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він вказує на те, що про існування заповіту не знав. Вважає його недійсним, оскільки його мати [PERSON] (спадкодавець позивача) ніколи не розповідала про існування такого заповіту, а, навпаки, вказувала на те, що квартиру відійде саме йому. Також вказує на те, що існує ряд обставин, які виключають позивача з ряду спадкоємців, оскільки в оспорюваному заповіті ім`я спадкодавця вказане як « [PERSON] », а згідно свідоцтва про смерть його матері (на майно якої претендує позивака) « [PERSON] ». Разом з цим, посилається на те, що ім`я спадкоємця у заповіті вказане « [PERSON] », а ім`я позивачки згідно документів, які посвідчують особу « [PERSON] ». Крім того, посилається на те, що позивачем до позову не надано правовстановлюючого документу, який би підтвердив факт належності [PERSON] частини спірної квартири. В своїй відповіді на відзив позивачка заперечувала всі обставини викладені відповідачем. Зазначила, що на час складання заповіту вона була неповнолітньою і всі її особисті дані, були взяті з свідоцтва про народження, яке складене російською мовою, де її ім`я вказане як « [PERSON] ». Тобто розбіжності в написанні її імені в заповіті і в паспорті виникли через неправильний переклад її ім`я з російської на українську мову. Що стосується ім`я спадкодавця, то вказує на те, що в позовній заяві воно зазначено правильно, оскільки в свідоцтві про смерть [PERSON] , яке отримано раніше, ніж те, що мається у відповідача ім`я її спадкодавця вказане саме « [PERSON] », а не « [PERSON] », що збігається з ім`ям її спадкодавиці в заповіті. В судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача [PERSON] підтримав позов в повному обсязі, мотивуючи тими ж самими обставинами. Відповідач судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, спираючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть № [NUMBER] виданого повторно 10 березня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Шосткинського міськвиконкому Сумської області./а.с.7/ Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно. Спадкоємицею всього майна після померлої [PERSON] згідно заповіту складеного та посвідченого 09 вересня 1992 року нотаріусом Шосткинської держнотконтори Даниленко Є.О. є [PERSON] ./а.с.5/ З спадкової справи №100/2000, заведеної після померлої, вбачається, що 17 березня 2000 року [PERSON] звернулася до Шосткинської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщин. В свою чергу, чоловік померлої [PERSON] надав до нотаріальної контори заяву, в якій вказав, що про існування заповіту від імені своєї дружини на користь [PERSON] йому відомо, ознайомившись зі змістом ст. 535 ЦК УРСР (що діяв на час відкриття спадщини), від одержання обов`язкової частки у спадщині відмовляється./а.с.35/ Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » /а.с.10/ та її ім`я в паспорті громадянина України вказано як « [PERSON] ». Отже, з викладеного вбачається, що позивач згідно заповіту є спадкоємцем всього майна після померлої [INFO] [PERSON] , разом з цим, не може оформити спадкові права через розбіжність в написанні її імені в заповіті та документах, які посвідчують її особу. На думку суду дана обставинна виникла через особливості перекладу її імені з російської на українську мову під час отримання паспорту. А оскільки в свідоцтві про народження позивача її ім`я вказане (мовою оригіналу) [PERSON] /а.с.70/, що збігається з прізвищем, іменем та по батькові спадкоємця зазначеними у заповіт, тому факт належності вищевказаного заповіту позивачу суд вважає доведеним. Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення вимог позову [PERSON] щодо визначення частки її спадкодавця у праві власності на квартиру [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на Ѕ частини квартири, суд приходить за наступного висновку. Згідно свідоцтва № [NUMBER] про право приватної власності від 15 лютого 1993 року виданого виконавчим комітетом Шосткинської міської ради [PERSON] мав у власності кооперативну квартиру [ADDRESS] ./а.с.41/ На підставі вище вказаного свідоцтва право власності за [PERSON] на квартиру зареєстроване в КП «Шосткинське МБТІ» в кн.43 р.7329 /а.с.40/ Факт перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі підтверджується копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] виданого Чапліївським с/ЗАГСом Шосткинського району від 02 січня 1960 року. Положеннями ст.16, ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України, які були чинні на момент набуття права власності, визначалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.28 КпШС України, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Тобто, оскільки [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 січня 1960 року по день смерті останньої [INFO] , отже квартира, яка була набута [PERSON] 15 лютого 1993 року відповідно до приписів ст. 22 КпШС України (який діяв на час набуття права власності) та Закону України «Про власність» є спільної сумісною власністю подружжя і частка [PERSON] у спірному майні має складати 1/2 частину. Згідно ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За змістом ст. 535 ЦК УРСР, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). Згідно ст. 553 та 554 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після [PERSON] є [PERSON] , частка у власності якої відповідає тій частці спірної квартири, яка за життя належала спадкодавцю, тобто Ѕ, тому вимоги позову про визначення частки померлої у спільній сумісній власності та визнання права власності за позивачем у порядку спадкування за заповітом на цю частку майна також підлягають задоволенню. Посилання позивача на ті обставини, що заповіт є недійсним, суд до уваги не приймає, так як відповідач до суду з такими вимогами не звертався, а підстави вважати його недійсним згідно закону відсутні. Що стосується тих обставин, що у свідоцтві про смерть [PERSON] , яке видано повторно в 2018 році, ім`я спадкодавця вказано не « [PERSON] », а «[PERSON]», то це будь-яким чином не свідчить про те, що позивач не має права на спадщину у вигляді частини квартири [ADDRESS] , оскільки в усіх документах, які засвідчують право померлої на це майно, її ім`я вказано як [PERSON] : свідоцтво про смерть видане раніше, заповіт, а також свідоцтво про шлюб. Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на повідомлення від 23 січня 1997 року про те, що він зробив внесок 30 % за спірну квартиру як член ЖБК «Десна», оскільки, по-перше, згідно правовстановлюючих документів власником квартири був саме [PERSON] , а, по-друге, з цього повідомлення не вдається встановити за яку саме квартиру зроблено внесок. На підставі викладеного та

Outcome: approved