Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

12.06..2014р. представник позивача [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів: [PERSON], ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, третя особа: [PERSON], в якому просить: визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS], починаючи з моменту укладання договору купівлі - продажу від 28 жовтня 2011 року; зняти арешт з квартири [ADDRESS], який було накладено відповідно до постанови державного виконавця Макаренко С.М. Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві від 07 березня 2013р. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] за договором купівлі - продажу від 28 жовтня 2011р. придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Після укладання вищевказаного договору купівлі - продажу позивач, з метою реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, звернулась до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», однак у проведенні державної реєстрації права власності їй було відмовлено з тих підстав, що позивач звернулась після державної реєстрації обтяжень на вказану квартиру. Також позивачу було повідомлено, що підставою обтяження вказаного нерухомого майна є постанова слідчого Печерського РУ ГУМВС в м. Києві Маценка О.О. про заборону відчуження майна від 01 листопада 2011р., а в подальшому також постанова державного виконавця Макаренко С.М. про накладення арешту на спірну квартиру від 07.03.2013р. Однак, на час укладення договору купівлі-продажу квартири, вищезазначена квартира під забороною відчуження чи арештом не перебувала, в подальшому постанову слідчого від 01.11.2011р. було скасовано, а кримінальну справу - закрито. Після подальших намагань зареєструвати право власності на квартиру, було з'ясовано, що постановою державного виконавця Макаренко С.М. Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві від 07 березня 2013р. накладено арешт на спірну квартиру. Неможливість державної реєстрації права власності на квартиру позбавляє позивача можливості розпоряджатися належним їй майном, тому позивач вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Позивач та її представник в судове засіданні не з'явились, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у тому числі через оголошення у пресі. Від представника відповідача Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві до суду надійшла заява, в якій він просить розглядати справу за відсутності представника, рішення просив прийняти на розсуд суду. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] заяв чи клопотань суду не подали. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що 28 жовтня 2011р. між [PERSON] та [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1226 (а.с. 5-6). На час укладання вищезазначеного договору купівлі-продажу спірна квартира під арештом/забороною не перебувала, що підтверджується витягами з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 28 жовтня 2013р, витягом з Державного реєстру іпотек від 28 жовтня 2013р, витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 28 жовтня 2013р. (а.с. 9-11). Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно положень ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації. Разом із тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 60 «Про виконавче провадження»). Після укладання договору купівлі - продажу спірної квартири позивач 03.11.2011р. зверталась з метою реєстрації права власності до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (а.с. 14), однак була позбавлена можливості реалізувати своє право на реєстрацію права власності на квартиру, оскільки постановою слідчого Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Маценка О.О. про заборону відчуження майна від 01 листопада 2011р. та постановою старшого державного виконавця Макаренко С.М. відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 07.03.2013р. (ВП № 36995177) накладено арешти на спірну квартиру (а.с. 15, 59). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що постанову слідчого Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Маценка О.О. про накладення арешту на спірну квартиру скасовано, а кримінальну справу закрито (а.с. 16-17). Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 07.03.2013р. (а.с. 19) та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 59), стягувачем за виконавчим документом є [PERSON], а боржником - [PERSON], виконавчий лист видано 28.02.2013р. Разом з тим, договір купівлі-продажу квартири є виконаним, здійснена оплата вартості майна, яке передано покупцю, що підтверджується п. 5 договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2011р. та нотаріально посвідченою заявою [PERSON], як представника [PERSON], про те, що вона отримала, відповідно до п. 5 договору купівлі - продажу квартири решту суми за вказаним договором (а.с. 7). В цій заяві також зазначено, що позивачка повністю виконала свої зобов'язання за вищевказаним договором. Претензій матеріального характеру за вказаним договором у продавця немає. Зазначений договір та норми Цивільного кодексу України не встановлюють конкретні строки, у межах яких покупець зобов'язаний зареєструвати право власності за собою. Однак, позивачка не змогла зареєструвати своє право власності на квартиру, оскільки на останню було накладено арешт. Разом з тим, виходячи з положень ст. 346 ЦК України, право власності [PERSON] на квартиру припинилося з моменту її відчуження й станом на час накладення на неї арешту державним виконавцем та слідчим, [PERSON] власником квартири не являвся. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання права власності та зняття арешту з квартири є такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, оскільки позивач фактично набула право власності на квартиру [ADDRESS], - вона здійснила придбання нерухомості за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири, розрахунок за цим договором здійснено в повному обсязі, користується квартирою, проте її право приватної власності не визнано та реалізація його належним чином не забезпечена. Разом з тим, визнання за позивачем права власності на квартиру з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2011 року, як про це просить позивач у позові, суперечить вимогам ст.ст. 334, 657 ЦК України, тому позов підлягає частковому задоволенню. Позивач не ставить питання про розподіл судових витрат а стягнення судового збору. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 319, 321, 328, 334, 346, 392, 657 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: partial