Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

12.12.2019 року представник позивача звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] , згідно свідоцтва на право власності на житло від 18 вересня 2001 року виданого керівником органу приватизації Синельниківської РДА 21 серпня 2001 року за № 338, є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач, [PERSON] , [INFO] , є колишньою дружиною сина позивача - [PERSON] , яка 02 липня 2009 року виїхала з квартири позивача та стала постійно проживати за адресою: [ADDRESS] . На сьогоднішній день в даній квартирі колишня невістка позивача - [PERSON] не проживає, участі у витратах на утримання квартири не приймає, однак залишилась зареєстрованою та добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою не бажає, чим чинить перешкоди в користуванні власністю позивачу. Таким чином, оскільки відповідач у квартирі позивача не проживає більше одного року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування ним, а [PERSON] як власник житла згідно ст.391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладені обставини, просить суд, визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . До початку проведення судового засідання представник позивача надав суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам, хоча належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи. Своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.Відповідно до ст. 187 ЦПК України виклик відповідача, також здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Третя особа - представник Раївської сільської об`єднаної територіальної громади Синельниківського району в судове засідання не з`явився, однак надав заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, прийшов до наступного. Відповідно до копії свідоцтва на право власності на житло від 18 вересня 2001 року виданого керівником органу приватизації Синельниківської РДА 21 серпня 2001 року за № 338 та копії технічного паспорту на квартиру - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно довідки виданої інспектором міграційної роботи виконавчого комітету Раївської сільської ради № 2359 від 25.10.2019 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з вересня 2009 року не проживає і фактично мешкає за іншою адресою. Зі змісту позову та з наданих представником позивача письмових доказів вбачається, що відповідачка, хоча і зареєстрована в будинку, проте фактично там не проживає, не бере участі в утриманні житла, комунальні послуги не сплачує. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Главою 23 ЦК України, встановлено, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Окрім того, положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (Постанова Верховного Суду від 17.10.2018 року №521/17805/16-ц). Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивачка є власником зазначеної квартири, реєстрація в ній відповідача, як колишнього члена сім`ї власника, створює позивачу [PERSON] перешкоди у розпорядженні ним, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , оскільки відповідачка тривалий час не проживає за місцем реєстрації (більше одного року) без поважної причини. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. У зв`язку з тим, що зазначений Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У даному випадку на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 768 грн. 40 копійок. На підставі викладеного ст. 41 Конституції України, ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, ст.317, ст. 383, 386, ст. 405 ЦК України , ст. 3 СК України, ст. 7 Закону України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved