Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

10 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про зобовязання дотримання конфіденційності. Мотивує свої вимоги тим, що 27 жовтня 2015 року Липоводолинський районний центр зайнятості повідомив його про створення належних умов для збереження персональних даних осіб, які стоять на обліку у центрі зайнятості. Але за твердженням позивача прийом відвідувачів проводиться в коридорі, до якого заходять сторонні особи. Робочі місця консультантів знаходяться на відстані двох-трьох метрів один від одного, за таких умов дотриматись конфіденційності щодо персональних даних особи неможливо. Зазначає, що люди з інвалідністю в присутності сторонніх осіб соромляться свого стану. Тому просить суд у відповідності до Конвенції про права інвалідів та Закону України «Про захист персональних даних» зобовязати відповідача створити йому належні умови для збереження персональних даних в умовах конфіденційності. Відповідач позов не визнав, в запереченні на позов вказав на безпідставність позовних вимог. На думку відповідача, позивач трактує Закон України «Про захист персональних даних» на власний розсуд, зокрема, кожен безробітній як субєкт персональних даних дає згоду на їх обробку центром зайнятості, який, в свою чергу, гарантує особі, що її персональні дані не будуть передані третій особі. Ця норма відповідачем виконується. Прийом громадян в приміщенні центру зайнятості здійснюється не в коридорі, як вказує позивач. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що в жовтні 2015 року усно звернувся до консультанта Липоводолинського районного центру зайнятості за розясненням щодо переліку документів, які необхідно надати для постановки на облік осіб, які шукають роботу. Консультант в присутності інших осіб почав уточнювати його персональні дані, зокрема інформацію про стан здоровя, що на його думку є неприпустимим. Представник відповідача в судове засідання не зявився, в поданій письмовій заяві просив справу розглянути за його відсутності, проти позову заперечував. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що в жовтні 2015 року позивач в усному порядку звернувся до уповноваженої особи (консультанта) відповідача із проханням повідомити про перелік документів, які необхідно надати для постановки на облік осіб, які шукають роботу. При цьому письмової згоди на обробку його персональних даних не давав. Листом від 26 жовтня 2015 року №380 відповідач повідомив позивача про те, що спеціалісти дотримуються конфіденційності, інформації про безробітних не надають, вживають заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб. Прийом громадян проводиться згідно графіка в секторі підбору роботи спеціалістом з працевлаштування у приміщенні, яке відповідає єдиній технології надання соціальних послуг населенню. Із матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є порушення відповідачем конфіденційності при обробці персональних даних позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року, ратифікованої Законом України від 16 грудня 2009 року, Держави-учасниці зобов'язуються здійснювати збирання належної інформації, зокрема статистичних і дослідних даних, що дають їм змогу розробляти й здійснювати стратегії для цілей виконання цієї Конвенції. У ході збирання та зберігання цієї інформації належить: a) дотримуватись юридично встановлених гарантій, зокрема законодавства про захист даних, щоб забезпечити конфіденційність і недоторканість приватного життя інвалідів; b) дотримуватися міжнародновизнаних норм, які стосуються захисту прав людини й основоположних свобод, а також етичних принципів під час збирання й використання статистичних даних. У відповідності до ч. 1 ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоровя. Закон України «Про захист персональних даних» регулює правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних. Відповідно до ст. 2 цього Закону персональним даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця. Суб'єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються. Підставами для обробки персональних даних згідно з ч. 1 ст. 11 Закону в контексті відносин, повязаних із постановкою на облік особи, яка шукає роботу, є згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних або дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень. Субєкт персональних даних відповідно до ст. 8 Закону має право, зокрема, застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних, вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди. Із врахуванням вимог зазначених статей нормативно-правових актів, а також тієї обставини, що позивач не надавав свою згоду на обробку його персональних даних, що було ним підтверджено в судовому засіданні, суд приходить до висновку про те, що між сторонами не виникли відносини, повязані із захистом цих даних, обовязком відповідача забезпечувати збереження даних та не допускати їх розголошення, а відтак і права позивача, що виникають із цих відносин, не були порушені. Також позивачем не надано, а судом не здобуто доказів можливого неправомірного розповсюдження будь-якої інформації щодо позивача в присутності інших осіб. Судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся з позовом про захист його прав, які фактично можуть бути порушені в майбутньому шляхом незабезпечення збереження відповідачем персональних даних позивача та просить зобовязати відповідача створити для позивача належні умови для збереження персональних даних в умовах конфіденційності. З приводу цього суд зазначає, що судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права позивача. Права позивача, які теоретично можуть бути порушені в майбутньому судовому захисту не підлягають. Таким чином, у звязку з необґрунтованістю позову у його задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed