Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

10 січня 2017 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що за рішенням суду від 21 травня 2013 року шлюб між сторонами розірвано, від шлюбу у них є син [PERSON], [INFO]. З жовтня 2012 року вони з відповідачем проживають окремо. Грошові кошти на утримання дитини від відповідача вона отримує нерегулярно. При розірванні шлюбу вони домовились про сплату відповідачем аліментів у розмірі 437 доларів США (на той час 3500 гривень). З вересня 2016 року і по січень 2017 року вона порушувала питання про добровільну щомісячну сплату аліментів та участі відповідача в додаткових витратах на дитину. Між ними була досягнута домовленість про витрати на школу, які відповідач сплачував, а з приводу інших витрат питання не вирішено. Відповідач має постійну добре оплачувану роботу, на його утриманні ніхто не перебуває, тому вона просила стягнути з нього аліменти у розмірі 4000 гривень, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. 07 квітня 2017 сторона позивача подала до суду заяву про зміну предмету позову в частині розміру аліментів та просила стягнути їх в частці від заробітку (доходу) відповідача - в розмірі 1/3 частки. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, та просили їх задовольнити. Позивач та її представник пояснили суду, що останні 2-2,5 місяці їх син проживає з відповідачем. Вона вважала, що син має більше часу проводити з батьком, тому ініціювала їх спільне проживання. Син також приходить до неї, і вони вільно спілкуються. Продукти харчування для потреб дитини купує той з батьків у кого в цей час перебуває дитина. Необхідні сину речі вони з відповідачем купують в рівних частках. Також зазначили, що відповідач часто їздить у закордонні відрядження на тривалий період, і тоді дитина живе з позивачем, вона її утримує та забезпечує без допомоги відповідача. Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснив суду, що їх з позивачем син мешкає разом з ним з осені 2016 року. Він повністю забезпечує потреби дитини та несе витрати на її утримання. Він сплачує кошти за гуртки та додаткові заняття, які відвідує їх син, купує дитині речі та іграшки. Його відрядження не є довгостроковими і тривають зазвичай декілька днів, тоді дитина мешкає з позивачем. Підтвердив вказане позивачем про те, що утримання дитини здійснює той з батьків у кого на даний час перебуває дитина. Вважає, що відсутні підстави для стягнення аліментів з нього на користь позивача, оскільки син живе з ним, та він добровільно несе всі витрати на його утримання. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2013 року (а.с. 4-5). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва 24 листопада 2009 року (а.с. 3). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Позивач просить стягнути аліменти на утримання дитини на свою користь. У судовому засіданні позивач пояснила, що останні 2-2,5 місяці їх син проживає з відповідачем, щоб більше часу проводити з батьком. Продукти харчування для потреб дитини купує той з батьків у кого в той час перебуває дитина. Необхідні сину речі вони з відповідачем купують в рівних частках. Як на підставу для стягнення аліментів на свою користь сторона позивача посилається на те, що відповідач часто їздить у закордонні відрядження на тривалий період, і тоді дитина живе з позивачем, вона її утримує та забезпечує без допомоги відповідача. Стороною позивача не оспорювалось, що відповідач несе витрати на утримання дитини, оплачує гуртки та додаткові заняття та разом з позивачем купую необхідні дитині речі. На спростування доводів позивач відповідач зазначив, що їх син мешкає з ним з осені 2016 року. Він повністю забезпечує потреби дитини та несе витрати на її утримання. Позивач несе такі витрати тільки, коли син перебуває у неї. Його відрядження не є довгостроковими і тривають зазвичай декілька днів, тоді дитина мешкає з позивачем. Також відповідач у якості письмових доказів надав суду заяву від консьєржа будинку, в якому він мешкає, де вказано, що консьєрж [PERSON] підтверджує, що з 2016 року [PERSON] мешкає в будинку з сином - [PERSON]. Мати дитини мешкає в сусідньому будинку. Інколи приходить донька. [PERSON] купує дітям продукти, іграшки та приділяє їм багато уваги. У інших двох письмових заяв від [PERSON] та від [PERSON] зазначено, що вони є сусідами [PERSON] з 2016 року. Підтверджують, що його син [PERSON] постійно перебуває та проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Зазначені особи в судовому засідання в якості свідків не допитувались, проте інших доказів на підтвердження часу, з якого син сторін мешкає з батьком суду надано не було. Аналогічні обставини щодо проживання сина сторін зазначені в Акті від 14 березня 2017 року. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З пояснень учасників судового розгляду встановлено, що син сторін мешкає з відповідачем тривалий час, відповідач разом з позивачем добровільного несе витрати на його утримання, купує речі та іграшки, забезпечує харчуванням, оплачує гуртки. У такому випадку відсутні передбачені законом підстави для примусового стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини на користь матері, яка проживає окремо від дитини. Суд вважає, що не є підставою для примусового стягнення аліментів посилання сторони позивача на те, що під час відряджень відповідача дитина живе з позивачем, і вона її утримує та забезпечує, оскільки утримання дитини до досягнення нею повноліття є обов'язком обох батьків. З огляду на наведене, позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed