Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

11.12.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON]- відповідач -1, Вознесенської міської ради Миколаївської області- відповідач-2, [PERSON]-відповідач 3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] 26 березня 1994 року Вознесенською міською радою Миколаївської області на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради від 25.01.1994 року за № 21, на земельну ділянку (серія [NUMBER]) площею 0,0386 га в межах території Вознесенської міської ради Миколаївської області, а саме в [ADDRESS], яка призначена для обслуговування житлового будинку, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2904. Позивач зазначив, що вказана земельна ділянка, площею 0,0386 га., яка призначена для обслуговування цілого житлового будинку, а не його частини, була виділена [PERSON], та приватизована нею, хоча це не відповідає варіанту виділеної їй в користування земельної ділянки згідно рішення Вознесенського міського суду Миколаївської області від 23.04.1990 року щодо поділу будинку та визначення порядку користування земельної ділянки, тобто всього 234.6 кв. м., а інші 421.4 кв. м. ділянки було виділено її колишньому чоловіку- [PERSON], спадкоємцем якого є відповідач [PERSON] Крім того, позивач просить визнати недійсним посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. договір купівлі-продажу від 18.12.2007 року № 2441, що укладений між [PERSON] та нею щодо придбання земельної ділянки загальною площею 0,0386 га., згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, що розташована в м.Вознесенську Миколаївської області по [ADDRESS], оскільки попередній власник незаконно оформила право власності на всю земельну ділянку, як на окремий об'єкт нерухомого майна, з порушенням законодавства щодо порядку проведення поділу, виділу, без врахування рішення суду від 23.04.1990 р., чим фактично позбавила її права на частину земельної ділянки, яка закріплена за відповідною частиною житлового будинку. В позовній заяві зазначила, що вона є власником 59/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі -продажу від 18.12.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. Вказана частка будинку за вищезазначеним договором була придбана в [PERSON], яка являлася власником зазначеної частини будинку на підставі договору дарування, нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О. від 09.12.1998р., за яким [PERSON] отримала вказану частину житлового будинку в дарунок від своєї матері [PERSON]. Оскільки земельна ділянка для обслуговування вказаного житлового будинку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 26.03.1994р. Вознесенською міською радою Миколаївської області, належала ще [PERSON], окремо за договором купівлі-продажу, нотаріально посвідченим 18.12.2007р. приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В., нею для обслуговування придбаною частини житлового будинку (59/100) в [PERSON] була придбана земельна ділянка загальною площею 0,0386 га згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] тоді як вона є власником тільки 59/100 частин будинку, що не відповідає вимогам земельного законодавства і створює конфліктну ситуацію з другим співвласником будинку - відповідачем [PERSON], через що змушена звертатися до суду і просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 29.12.2018 року провадження у справі відкрито, справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 28.01.2019 року. Ухвалою суду від 28.01.2019 року клопотання позивача про витребовування доказів задоволено. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала свій позов. Просила його задовольнити, зазначила, що не може розпоряджатися власним нерухомим майном через помилки у правовстановлюючих документах, які можливо виправити тільки в судовому порядку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 28.01.2019 року позов визнала, надала суду заяву про розгляд справи по суті за її відсутності. Представник відповідача - Вознесенської міської ради - в судове засідання не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти позову не має, визнає позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, зазначив, що кожен з співвласників житлового будинку має відповідну йому частину земельної ділянки, а оскільки у позивача по документам у власності перебуває земельна ділянка, площею 0,0386 га., яка призначена для обслуговування цілого житлового будинку, то це є порушенням закону і чинить певні перешкоди у користуванні нерухомістю співвласникам, породжує конфлікти, тому просив позов задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з'явився, заяв про розгляд справи за його відсутністю на адресу суду не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ Світлана Володимирівна в судове засідання не з'явився, заяв про розгляд справи за її відсутністю на адресу суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Житловий будинок [ADDRESS], належить на час розгляду спору на праві спільної часткової власності [PERSON] (59/100 часток) на підставі нотаріальнопосвідченого договору купівлі-продажу від 18.12.2007 року за № 2440, [PERSON]. (41/100 часток) на підставі до договору дарування нотаріально посвідченого 20.08.1997 року за № 1833. До 18.12.2007 року власником 59/100 часток житлового будинку в [ADDRESS], була [PERSON] Згідно договору купівлі - продажу частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 18.12.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В., [PERSON] продала [PERSON] 59/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] (а.с.13-14). Відповідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 18.12.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В., [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0386 га., яка розташована по [ADDRESS] та призначена для обслуговування житлового будинку (а.с.17). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія МК від 26.03.1997 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради від 25.01.1994 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0386 га., яка розташована в межах Вознесенської міської ради, призначену для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] (а.с.21). З витягу - протоколу №11 засідання постійно діючої комісії щодо регулювання земельних спорів у м. Вознесенську 31.07.2018 року щодо повторного звернення громадянки [PERSON] про відмову в оформленні правовстановлюючих документів спільної часткової власності громадянином [PERSON] по [ADDRESS], вбачається, що комісією рекомендовано громадянці [PERSON] звернутись до суду щодо неможливості використати своє право на оформлення житлового будинку (а.с.24). На запит адвоката [PERSON] відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 12.09.2018 року повідомляє, що станом на 01.01.2013 р. за даними державного земельного кадастру та інформацією, яка міститься в національній кадастровій системі на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] площею 0,0386га. було видано [PERSON], Державний акт серії МК б/н на право приватної власності на землю, акт зареєстровано в книзі записів державних актів за №2904 від 26.03.1994р. З цього випливає, що заява про передачу їй у власність земельної ділянки подавалась. Проект відведення земельної ділянки не розроблявся (а.с.25). Згідно відповіді на запит адвоката [PERSON] КП Вознесенське «МБТІ» від 04.09.2018 року повідомляє, що станом на 31.12.2012 р. право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] 59/100 частки; [PERSON] 41/100 частки. З 09.12.1998р. по 18.12.2007р. власником 59/100 частки вказаного будинку була [PERSON], з 23.04.1990р. по 09.12.1998р.-[PERSON]. Власником на 41/100 частки в цей же період був [PERSON]. З 12.04.1989р. по 23.04.1990р. власником по Ѕ часток будинку були: [PERSON] та [PERSON]. З 16.07.1962р. по 12.04.1989 р. власником будинку був [PERSON]. Станом на 26.03.1994р. власниками були: 59/100 частки [PERSON], 41/100 частки [PERSON]. 23.04.1990 року був проведений реальний поділ вказаного будинку між співвласниками. Адреса будинку не змінювалась (а.с.26). Архівним витягом з рішення виконавчого комітету Вознесенської міськради від 25.01.1994р. щодо розгляду заяв громадян, визначено передати у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства за громадянами: [PERSON] по [ADDRESS], земельну частку площею 239 кв.м., згідно рішення суду від 23.04.1990 р. (а.с.28). Відповідно до архівного витягу з рішення №237 від 21.09.93 року щодо розгляду заяв громадян, визначено передати в приватну власність земельні ділянки для обслуговування будівництва житлових будинків, для ведення особистого підсобного господарства за громадянами: [PERSON] по [ADDRESS], земельну ділянку площею 422 кв.м. (а.с.29). З Державного акту на право приватної власності на землю серія МК від 11.02.1994 року вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради від 21.09.1993 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0422га, яка розташована в межах Вознесенської міської ради, призначену для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] (а.с.30). Рішенням Вознесенського міськнарсуду від 23.04.1990 року вирішено провести реальний розподіл домоволодіння [ADDRESS] (а.с.31-32). Ухвалою суду від 29.12.2018 року провадження відкрито, справа призначена до слухання в порядку спрощеного позовного провадження на 28.01.2019 року (а.с.56). Згідно інформації Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 01.02.2019 року, після померлої 04.09.2012 р. [PERSON] спадкова справа заведена №35/2013 від 11.02.2013 року. За заявами про прийняття спадщини від [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.10.2013 р. №1-914 на однокімнатну квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON], від 10.10.2013 р. №1-915 на грошові вклади в АТ «Ощадбанк» на її ж ім'я. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час набуття права власності на земельну ділянку) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель у розмірах згідно з ст. 67 ЗК України 1990 року. Відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час видачі спірного документа) право власності або право користування землею посвідчувалося державними актами,форма яких затверджувалася Верховною Радою України, Порядок видачі державних актів був передбачений Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 року за № 28 (чинної на час видачі спірного державного акта) (далі Інструкція). Державні акти на право власності на землю або право постійного користування видавалися на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п.1.2 Інструкції). У відповідності до п.2.1 Інструкції необхідною передумовою їх видачі була розробка технічної документації. Проте орган місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинним на той час Земельним кодексом України повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, таких обставин не врахував. Так, спірний державний акт виданий на підставі рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за №21 від 25.01.1994р., згідно якого вказувалося, що за [PERSON] згідно рішення суду від 23.04.1990р. закріплюється земельна ділянка у власність по [ADDRESS] загальною площею 239, 6 кв.м. Однак Державний акт виданий не у відповідності до рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за №21 від 25.01.1994р. та без врахування рішення суду від 23.04.1990р., згідно якого за [PERSON] закріплювлася земельна ділянка у власність по [ADDRESS] загальною площею 234,6 кв.м. За повідомленням відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгео кадастру у Миколаївській області від 12.09.2018р. проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не розроблявся. ЗК України 1990 року не передбачав можливості визнання недійсним державного акту на право власності на землю. Проте згідно п. 7 перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. На них поширюються положення чинногоЗК України. Відповідно до ч. 1ст. 155 ЗК Україниу разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Отже, прийнятий Вознесенською міською радою Миколаївської області Державний акт на право приватної власності на землю, як індивідуально-правовий акт в цій частині порушує право позивача у сфері земельно-правових відносин, оскільки позбавляє [PERSON] можливості оформити належним чином права на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування належної їй частини житлового будинку, приведення його у відповідність з вимогами закону в адміністративному порядку неможливе, тому виданий в порушення вимог Закону належить визнати недійсним. Щодо другої вимоги позивача то вона також підлягає задоволенню зважаючи на наступні обставини. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентата визначенні умов договору з урахуваннямвимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Згідно із ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно із ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно з положеннями ст.ст.215, 216 ЦК України, абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, зокрема співвласником спірного майна. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа, яка була стороною договору, так і особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину та на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Судом встановлено, і проти цього не заперечує ніхто з учасників процесу, що [PERSON] незаконно оформила право власності на загальною площею 0,0386 га., що розташована в [ADDRESS] як на окремий об'єкт нерухомого майна, з порушенням законодавства щодо порядку проведення поділу, виділу, без врахування рішення суду від 23.04.1990р., чим фактично позбавила позивача на частину земельної ділянки, яка закріплена за відповідно частиною житлового будинку на підставі рішення суду відповідно до висновку експертизи. Наслідком визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю від 26.03.1994 року є припинення існування окремого об'єкту нерухомого майна, як земельна ділянка загальною площею 0,0386 га згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] і та обставина що такий об'єкт не може виступати предметом договору купівлі-продажу від 18.12.2007 року №2441 посвідченим приватним нотаріусом Плющ С.В. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу у [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,0386 га. за адресою [ADDRESS] підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України

Outcome: approved