Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

11 травня 2018 року [PERSON]звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що батьки залишили малолітніх дітей у 2014 році проживати з нею та на протязі п'яти років вихованням дітей не займаються, матеріальної допомоги на утримання дітей не надають. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче засідання на 31 липня 2018 року о 10год. 00 хв., яке було відкладено слуханням на 21 серпня 2018 року о 09год. 45хв. [PERSON] подано до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи містяться його нотаріально посвідчена заява, в якій він просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася повторно, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Службою у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області долучено до матеріалів даної справи висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO], відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO]., у судовому порядку та подання про можливість призначення [PERSON] опікуном малолітніх дітей [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO]. В зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. 03 грудня 2005 року [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб в Лизогубівській сільській раді Харківського району Харківської області, актовий запис № 14 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]). [INFO] у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], свідоцтво про народження серії [NUMBER], видані Лизогубівською сільською радою Харківського району Харківської області). У 2014 році батьки залишили малолітніх дітей проживати з позивачем та на протязі п'яти років вихованням дітей не займаються, матеріальної допомоги на утримання дітей не надають. Згідно з відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, [PERSON] 08.04.2014 знята з реєстрації та вибула до Криму. В селі Лизогубівка Харківського району Харківської області [PERSON] не мешкає з 2013 року. Вихованням дітей не займається, матеріально їх не утримує, навчанням дітей не цікавиться (довідка-характеристика Лизогубівської сільської ради від 16.01.2018 № 40). Батько дітей [PERSON] також вихованням дітей не займається, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Надав нотаріально посвідчену заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його малолітніх дітей. [PERSON], 2006 року народження, та [PERSON], 2006 року народження, навчаються в шостому класі Тернівського навчально-виховного комплексу Чугуївської районної ради Харківської області (довідка НВК № 01-23/02 від 02.01.2018). Комісія Тернівського НВК Чугуївської райради Харківської області, в результаті обстеження матеріально-побутових умов проживання учнів [PERSON], дійшла до висновку, що діти проживають в задовільних умовах, але потребують безкоштовного харчування в шкільній їдальні, надання матеріальної допомоги на придбання одягу та взуття. Бабусі дітей було рекомендовано встановити опіку над малолітніми онуками (акт обстеження матеріально-побутових умов від 15.01.2018). [PERSON], 2006 року народження, та [PERSON], 2006 року народження., перебувають на обліку в амбулаторії ЗПСМ смт. Васищеве КЗОЗ «ЦПМСД смт. Васищеве Харківського району Харківської області». Догляд за дітьми та рекомендації лікаря виконує [PERSON] (довідка АЗПСМ від 11.01.2018). Малолітні [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO]., не мають реєстрації місця проживання. З наміром зареєструвати дітей у своєму будинку бабуся дітей звернулася до Лизогубівської сільської ради. Листом № 02-20/149 від 05.02.2018 виконкомом Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області їй відмовлено в реєстрації місця проживання онуків, оскільки з цим питанням мають право звертатися батьки. У зв'язку з тим, що батьки малолітніх дітей ухиляються від виконання батьківських обов'язків діти втрачають право на користування житловим приміщенням на законних підставах. Діти проживають за адресою: [ADDRESS] (довідка Лизогубівської сільської ради від 23.03.2018). Будинок належить на праві приватної власності [PERSON] Обстеженням умов проживання встановлено, що для виховання та розвитку дітей створено належні умови. Діти мають окрему кімнату площею 25,00кв.м., що обладнана необхідними меблями для відпочинку та навчання (акт обстеження умов проживання Лизогубівської сільської ради від 22.12.2017). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України - мати, (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, як принциповим положенням визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8, ст. 11, ст. 12, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно роз'яснень, які містяться в абз. 2 п. 18 приведеної вище постанови Пленуму, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов'язків. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» (від 07.12.2006р.), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, п. 78.) Практика Європейського суду з прав людини встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (рішення у справах «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року та «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Підсумовуючи викладене вище, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Положеннями ст. 58 ЦК України передбачено, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування. У відповідності до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування Відповідно до ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих майнових та немайнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Згідно п.п. 2, 3, 4 ст. 63 ЦК України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. Особисті якості позивача відповідають вимогам, викладеним у п.п. 2, 3, 4 ст. 63 ЦК України, що також підтверджується матеріалами справи (а.с.25, 26, 27, 28). Обставин, передбачених ст. 64 ЦК України, з урахуванням яких [PERSON] не може бути опікуном, судом не встановлено. Відповідно до ст. 243 Сімейного Кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми, які залишилися без батьківського піклування. На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO]., потребують визначення статусу дітей, позбавлених батьківського піклування, у судовому порядку на підставі ухилення матері від виконання батьківських обов'язків. Визначення соціального-правового статусу і призначення законного представника дітей сприятиме захисту їх прав та законних інтересів, надасть можливість користуватися пільгами, передбаченими законодавством України. Таку поведінку відповідачів, які ухиляються від виконання своїх обов'язків, а саме: не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються в достатньому обсязі з дитиною, не надають доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання ним освіти, що достовірно підтверджено зібраними у справі доказами, суд розцінює, як винне ухилення від виховання дітей, свідоме нехтування ними своїми обов'язками, суд дійшов висновку, що необхідно позбавити відповідачів батьківських прав своїх дітей. Згідно ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Виходячи з приписів ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частини 2 наведеної статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В зв'язку з чим, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]., в розмірі по 1000,00грн. з кожного щомісячно, на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 травня 2018 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved