Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

11 листопада 2019 року представник позивача [PERSON] адвокат Астаф`єв Г.В. звернувся до суду з позовом, в якому просив: розірвати укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб, зареєстрований 27 червня 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №632, залишивши позивачці шлюбне прізвище « [PERSON] »; визнати за позивачкою [PERSON] право власності на будівлю кафе за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,3 кв. м; припинити за [PERSON] право сумісної власності подружжя на будівлю кафе за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,3 кв. м. Ухвалою судді від 16 грудня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено проведення підготовчого засідання. 10 лютого 2020 року відповідач [PERSON] подав заяву, за змістом якої він визнає і просить задовольнити заявлені позовні вимоги розірвати шлюб із позивачкою, визнати за нею право власності на будівлю кафе, припинити за ним право сумісної власності подружжя на будівлю кафе. 17 лютого 2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Астаф`єв Г.В. надав заяву про уточнення підстав позову. 06 березня 2020 року відповідач [PERSON] також надав заяву, за якою він визнає і просить задовольнити позовні вимоги за уточненням та наполягає на розірванні шлюбу з позивачкою, визнанні за нею права власності на будівлю кафе, припиненні за ним права сумісної власності подружжя на будівлю кафе. Розгляд справи просив провести без його участі, оскільки він виїжджає на тривалий час до Польщі. 17 березня 2020 року позивачка [PERSON] надала суд заяву, згідно якої у зв`язку із оголошеним у державі карантином просить розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов в повному обсязі. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 27 червня 2015 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №632, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.13). В цьому шлюбі [INFO] народився [PERSON] (а.с.14). Як вказує позивачка у позові, і що визнано відповідачем, сім`я остаточно розпалась, сторони з квітня 2019 року фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо і не ведуть спільне господарство. Бажання до примирення у сторін відсутнє. Відновити шлюб неможливо, оскільки між сторонами відсутня любов, взаємна довіра і повага. Спору щодо місця проживання неповнолітнього [PERSON] сторони на цей час не мають. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Таким чином, позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Крім того 11 жовтня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.16) зареєстровано право приватної власності [PERSON] на будівлю кафе літ.А загальною площею 73,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-22). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд, відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої в справах №6-1327цс15, №6-1568цс16, №6-801цс16, повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вказує позивачка, і що визнано відповідачем, будівництво спірного магазину було здійснено за рахунок наступних грошових коштів: 200\~000,00 гривень, отриманих фізичною особою-підприємцем [PERSON] від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №011/11206/510745 від 12 лютого 2019 року (цільове призначення кредиту розвиток бізнесу) (а.с.24-27); та 400\~000,00 гривень, отриманих фізичною особою-підприємцем [PERSON] від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №011/11206/543233 від 03 квітня 2019 року (цільове призначення кредиту розвиток бізнесу) (а.с.28-31). Таким чином, доведеним є факт будівництва нежитлової будівлі магазину за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~не за спільні кошти подружжя, а фізичною-особою підприємцем (ФОП) [PERSON] .\~Правові позиції\~щодо можливості\~визнання майна\~фізичної особи-підприємця\~(ФОП)\~висловлені ВСУ\~в справах\~№6-79цс13,№6-21цс15, №6-1327цс15. Відповідно до таких позицій майно ФОП, придбане за кошти від своєї діяльності, слід розглядати як особисту приватну власність, яка не підлягає поділу між подружжям при розлученні, за умови, що це майно не використовується в інтересах сім`ї та використовується в інтересах підприємницької діяльності з метою отримання прибутку. Майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України. При цьому, відповідач [PERSON] визнає, що за адресою: [ADDRESS] , здійснюється діяльність ФОП [PERSON] . Зважаючи на викладене, оскільки у справі встановлено будівництво магазину за рахунок кредитних коштів ФОП [PERSON] та здійснення в цьому магазині діяльності ФОП, позов підлягає задоволенню, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про відшкодування судових витрат позивачем не ініційоване, тому судом не вирішується. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved