Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

10 березня 2020 року [PERSON] звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та проживанні у житловому будинку та вселення у житловий будинок. Заява обґрунтована тим, що за час перебування з відповідачем у шлюбі придбано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 1413300000:01:002:0390, призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, який згідно рішення Краснолиманського міськрайонного суду Донецької області від 17.10.2019 року визнано спільною сумісною власністю подружжя. Внаслідок розірвання шлюбу відносини між подружжям погіршилися, відповідач заборонив користуватися спільним будинком та змінив ключі від вхідних дверей. Просила суд задовольнити позовні вимоги, зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні та проживанні [PERSON] , [INFO] , у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS] , надавши дублікат ключів від вхідних дверей житлового будинку, вселити [PERSON] , [INFO] , в житловий будинок за адресою [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судове засідання сторони, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи не з`явилися, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.49,51). За правилами ч.1 ст.223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Позивачка у своїй заяві позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі (а.с.49). Відповідач у своїй заяві від 09.04.2020 року позовні вимоги визнав, просив суд звільнити його від сплати судового збору оскільки має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни (а.с.51). Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями статті 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Як вбачається з матеріалів цивільної справи 21 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, розташований у [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчено державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М., зареєстровано в реєстрі за № 678 (а.с.13). Придбання нерухомого майна за цим договором було здійснено за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON] (п.5.10 договору). Інформація щодо складу нерухомого майна відображена у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 117848614, сформованому державним нотаріусом 21.03.2018 року (а.с.14). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 вересня 2019 року по справі № 236/1499/19 визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] майно, набуте позивачем і відповідачем за час шлюбу, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 1413300000:01:002:0390, призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; майно, визнане спільною сумісною власністю поділено наступним чином - визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 1413300000:01:002:0390, призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; - припинено право власності за [PERSON] на цю частину майна; - визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 1413300000:01:002:0390, призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.19-22). Згідно довідки відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 17.02.2020 року № 2020 до складу зареєстрованих осіб за адресою [ADDRESS] входять [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.23). Відповідно до акту складеного головою вуличного комітету Заглядько Є.К. в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] неодноразово намагалася потрапити у спільний з відповідачем будинок, проте через зміну замків не змогла цього зробити (а.с.26). Враховуючи вищевикладене, право позивача на користування спільним будинком є порушеним і підлягає судовому захисту. Разом з тим, зважаючи що згідно копії посвідчення серії [NUMBER] [PERSON] є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, за правилами передбаченими п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідач підлягає звільненню від сплати судового збору. В той же час, згідно ч. 1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, [PERSON] за рахунок Державного бюджету необхідно повернути 420 грн 40 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial