Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

10.09.2015 року представник ТОВ «Техніко транспортна компанія «Бізнес Клас» [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «КС А» ( далі ТОВ КС А») про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, в якому прохає визнати недійсними договір про відступлення права вимоги, укладений 16.12.2014 року між ТОВ «КС А» та [PERSON] та договір про відступлення права вимоги, укладений 12.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON]. Позовна заява мотивована тим, що 01.11.2013 року між позивачем та ТОВ «КС А» було укладено договір поставки запчастин № 8, згідно якого відповідач прийняв на себе зобовязання передати у власність позивача товар, а позивач -прийняти і оплатити його. У липні позивачу стало відомо, що права вимоги по вказаному договору ТОВ «КС А» було начебто відступлено спочатку [PERSON] за договором від 16.12.2014 р., а ним згодом [PERSON] за договором від 12.03.2015 р. Вважає, що вказані договори про відступлення права вимоги є такими, що підлягають визнанню судом недійсними, оскільки сторонами при підписанні договорів відступлення права вимоги від 16.12.2014 року та від 12.03.2015 року не додержана вимога ст. 638 ЦК України, а саме: не визначено конкретний обсяг прав, які передані іншому кредиторові сума боргу, право вимоги якої передається, не визначені інші умови, передбачені ЦК для правовідносин з переуступки прав вимоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, в звязку з його безпідставністю, направила письмові заперечення на позов. Відповідачі: [PERSON], [PERSON], ТОВ «КС А» в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечували. Суд, заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено судом, 01.11.2013 року між ТОВ «КС А» та ТОВ «ТТК «Бізнес Клас» було укладено договір поставки запчастин № 8, відповідно до якого Продавець ТОВ «КС А» зобовязується передати у власність Покупця - ТОВ «ТТК «Бізнес Клас» належну Продавцю партію товару, Покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його. Відомості про товар, його перелік і вартість зазначаються в накладних, які є невідємною частиною Договору. 16 грудня 2014 року між ТОВ «КС А» в особі директора [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги. Відповідно до п. 1 Договору він спрямований на регламентацію цивільних ( господарських) правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених Договором та чинним законодавством України, Цедентом Цесіонарієві права вимоги, належного Цедентові, в межах яких Цесіонарій стає кредитором за договором поставки запасних частин № 8 від 01 листопада 2013 року, укладеним між Цедентом та ТОВ «Техніко транспортна компанія «Бізнес Клас». Договір підписаний [PERSON] та [PERSON] 12 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1 якого він спрямований на регламентацію цивільних ( господарських) правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених Договором та чинним законодавством України, Цедентом Цесіонарієві права вимоги, належного Цедентові, в межах яких Цесіонарій стає кредитором за договором поставки запасних частин № 8 від 01 листопада 2013 року, укладеним між Цедентом та ТОВ «Техніко транспортна компанія «Бізнес Клас». Право вимоги належить Цеденту на підставі Договору про відступлення права вимоги від 16 грудня 2014 року. Договір підписаний [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою, в тому числі, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Ст.ст. 513, 514 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 516 ЦК України регламентовано, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.\~ Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що встановлено ст. 627 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 303 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Посилання представника позивача у позовній заяві та в судовому засіданні як на підставу недійсності правочину на порушення вимог ч. 2 ст. 638 ЦК України щодо не визначення в договорах відступлення права вимоги від 16.12.2014 року та від 12.03.2015 року конкретного обсягу прав, які переходять іншому кредиторові суми боргу, право вимоги якої передається та не зазначення інших умов, передбачених ЦК для правовідносин з переуступки прав вимоги є безпідставними з наступних підстав. Відповідно до п.п. 2-4 Договору про відступлення права вимоги від 16 грудня 2014 року передбачено, що до Цесіонарія переходить право вимагати (замість Цедента) від Боржника належного та реального виконання оплати поставлених за договором поставки запасних частин № 8 від 01 листопада 2013 року та оплати неустойки, пені, процентів, збитків від інфляції та всіх інших прав, які має Цедент з факту укладення та виконання зазначеного договору. До Цесіонарія переходить право вимоги Цедента за Договором, визначеним у п. 1 Договору, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а також всі права, які можуть виникнути або виникнуть у Цедента з зазначеного договору на майбутнє. Моментом переходу права вимоги Цедента за Договором, визначеним у п. 1 цього Договору, до Цесіонарія є підписання сторонами договору. Аналогічні положення передбачені п.п. 2-4 договору про відступлення права вимоги від 12.03.2015 року, згідно яких до Цесіонарія переходить право вимагати (замість Цедента) від Боржника належного та реального виконання оплати поставлених за договором поставки запасних частин № 8 від 01 листопада 2013 року та оплати неустойки, пені, процентів, збитків від інфляції та всіх інших прав, які має Цедент з факту укладення ним Договору про відступлення права вимоги від 16.12.2014 року. До Цесіонарія переходить право вимоги Цедента за Договором, визначеним у п. 1 Договору, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а також всі права, які можуть виникнути або виникнуть у Цедента з зазначеного договору на майбутнє. Моментом переходу права вимоги Цедента до Цесіонарія є підписання сторонами договору. Вказані договори відповідають вимогам ст.ст. 513, 514 ЦК України та містять істотні умови, які є необхідними для договорів даного виду, в тому числі, в них зазначено обсяг прав, які переходять іншому кредиторові, а саме: до Цесіонарія переходить право вимоги Цедента за Договором, визначеним у п. 1 Договору, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а також всі права, які можуть виникнути або виникнуть у Цедента з зазначеного договору на майбутнє. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір про відступлення права вимоги від 16.12.2014 року та договір про відступлення права вимоги від 12.03.2015 року є укладеними на умовах та в порядку, визначеному чинним законодавством України, з дотриманням принципу свободи, а також встановлених законом вимог щодо письмової форми та змісту, а тому відсутні будь-які законні підстави для визнання їх недійсними. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-119цс14 та № 6-110 цс14. Відповідно до частин першої та четвертої\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим позивачем не доведено, що\~\~вчиненням оспорюваних ним правочинів, стороною яких він не є, безпосередньо порушено його права та законні інтереси. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed