Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

11.09.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій після уточнення позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію Ѕ (однієї другої) вартості автомобіля Renault Megane 2011 року випуску, а саме, 127 340,00 грн. та витрати, понесені по сплаті судового збору 1273,40 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, однак, подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов заперечила, просила суд відмовити в його задоволенні. В судове засідання 28.02.2019 року вона не з'явилася, однак, подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Окрім того, відповідач суду подала відзив та доповнення до відзиву. Суд, з'ясувавши обставини по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 23.10.2010 уклали шлюб. 27.06.2018 року Бродівським районним судом Львівської області шлюб розірвано. Ці факти не заперечуються сторонами, підтверджуються копією судового рішення (а.с. 93) і тому доведенню не підлягають. Позивач стверджує, що під час перебування у шлюбі ними було придбано за спільні кошти легковий автомобіль RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. Вказує, що даний автомобіль був ввезений подружжям з-за кордону, розмитнений та 06.10.2017 року зареєстрований на дружину [PERSON] Позивач вважає, що вказаний автомобіль є спільно набутим майном, яке має бути поділено між подружжям. Проте, він стверджує, що відповідач не бажає розділити це майно. В ході судового розгляду встановлено, що автомобіль вибув з володіння та користування [PERSON] З пояснень відповідача, зазначених в судовому засіданні, наведених у відзиві та у доповненні до відзиву, вбачається, що після укладення шлюбу між нею та позивачем вони проживали спільно за її зареєстрованим місцем проживання. З травня 2016 року до травня 2018 року вони проживали за адресою: [ADDRESS] у квартирі, яка належить на праві власності її матері. На даний час позивач там не проживає, а лише вона разом з їх спільною донькою. Починаючи з 2017 року відносини між нею та позивачем погіршилися, між ними почали виникати конфлікти і непорозуміння, вони не знаходили спільної мови у вирішенні побутових питань. Відповідач стверджує, що хоча до розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом, однак, спільного господарства не вели та не підтримували подружніх відносин. [PERSON] вважає, що дані обставини встановлені судовим рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 27.06.2018 року у цивільній справі № 439/770/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу і визнані [PERSON] Після фактичного припинення шлюбних відносин із позивачем, в час коли кожен із них жив своїм особистим життям, а основні турботи про їх спільну доньку лягли фактично на неї, вона вирішила придбати автомобіль і звернулась за фінансовою допомогою до своїх батьків. Тому батько, розуміючи, що сімейне життя дочки не склалося, погодився позичити їй необхідну суму для придбання автомобіля. Так, 01.06.2017 року [PERSON] позичила у свого батька [PERSON] кошти в сумі 130 000 гривень для придбання автомобіля, які зобов'язалась повернути до 01.06.2019 року. На підтвердження цього відповідач надала суду копію розписки (а.с. 94). Також відповідач просить врахувати, що 29.09.2017 року на її ім'я було придбано у Федеративній Республіці Німеччина легковий автомобіль RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], вартістю з урахуванням сплати обов'язкових платежів та зборів 129 000 гривень. Після проведення усіх митних формальностей, пов'язаних із розмитненням вказаного автомобіля, такий був зареєстрований на її ім'я. Вказаним автомобілем вона користувалась протягом року. У вересні 2018 року її батько звернувся до неї з вимогою повернути хоча б половину позичених коштів, оскільки такі були вкрай необхідні йому для вирішення нагальних, особистих, побутових потреб. Відповідач стверджує, що не маючи можливості повернути кошти батькові, вона прийняла рішення про продаж автомобіля і на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7453/18/003050 від 09.10.2018 року вищевказаний автомобіль продала за 42 000,00 гривень і наступного дня усю цю суму (42 000 грн.) повернула батькові [PERSON], про що він надав розписку, копію якої долучено до справи. Із змісту судового рішення від 27.06.2018 року у справі № 439/770/18 про розірвання шлюбу (а.с. 93), на яке покликається відповідач, вбачається, що сторони тривалий час не ведуть спільного господарства. Тому твердження відповідача про те, що рішенням встановлено факт, що сторони ще до розірвання шлюбу хоча і проживали разом, однак, не вели спільного господарства та не підтримували подружніх відносин, є безпідставним. Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду, 03 жовтня 2018 року прийняв Постанову у справі № 127/7029/15-ц, якою визначено, що «змінюючи рішення місцевого суду в частині розміру грошової компенсації, апеляційний суд дійшов висновку про те, що така компенсація підлягає стягненню з відповідача, виходячи з вартості транспортних засобів на час розгляду справи. Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції». Окрім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Тому суд погоджується з твердженням позивача про те, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Окрім того, вищезгаданою постановою Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач відчужила майно, право власності на котре набуто в шлюбі, без згоди позивача декілька разів. Саме тому у даному випадку відсутня можливість встановлення його дійсної (ринкової) вартості і застосуванню підлягають вищенаведені норми. Щодо позиції відповідача про те, що Звіт про оцінку майна від 11.01.2019 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки це не є Висновком експерта (а.с. 244-254), то суд вважає, що таке твердження є передчасним, з огляду на те, що позивачем вжито усіх належних заходів з метою проведення експертної оцінки спірного майна: 1) подано заяву про забезпечення позову шляхом його арешту та заборони вчиняти будь які дії щодо його відчуження; таку заяву судом задоволено та арешт на автомобіль накладено, проте, до цього його двічі відчужено; 2) подано клопотання про залучення до участі у справі власника автомобіля [PERSON] і таке клопотання задоволено судом; 3) подано клопотання про проведення експертизи автомобіля, проте, згодом від такого клопотання позивач відмовився, адже в ході судового розгляду встановлено факт відсутності автомобіля. Окрім того, відповідач, заперечуючи вартість автомобіля, визначену у Звіті, не запропонувала своєї вартості цього майна. Із змісту розписки [PERSON] від 01.06.2017 року, копію якої надано нею суду, вбачається «...позичаю у [PERSON], [INFO] грошові кошти у сумі 130 000 гривень для придбання автомобіля, та зобов'язуюсь повернути їх до 01.06.19 р.». Проте, відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Проте, із долученої позивачем копії вищезгаданої розписки неможливо дійти до висновку, що відповідач фактично отримала зазначену суму коштів у [PERSON] А інших доказів на підтвердження передачі грошей, суду не надано. Відповідно до ст. 531 ЦК України, боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відтак, дострокове виконання договору - це право, а не обов'язок сторони. Тому суд погоджується із твердженням позивача про те, що дії відповідача, наведені у відзиві, свідчать про явне її намагання приховати дійсну вартість автомобіля, з метою унеможливлення проведення експертизи його вартості. Адже відповідач, маючи право повернути позичену суму грошей [PERSON] до 01.06.2019 року, на першу ж його безпідставну вимогу, ще задовго до встановленого строку, а саме, у жовтні 2018 року продала автомобіль за ціною, значно заниженою, а саме, за 42000,00 грн., і повернула цю суму грошей [PERSON] (у вересні 2017 року придбала за 129 000 грн., а в жовтні 2018 року продала за 42 000 грн.). Окрім цього, у справі відсутні будь які докази, котрі б підтвердили, що [PERSON] звертався до [PERSON] з проханням достроково повернути частину позичених грошей. А розписка, написана 10.10.2018 року [PERSON], копію якої надала суду відповідач, лише підтверджує факт повернення частини грошей, а саме, 42 000 грн. Також заслуговують уваги висновки позивача про те, що суду не надано доказів того, що відповідач витратила позичені кошти саме на придбання спірного автомобіля, а не на інші потреби. Така позиція узгоджується із судовою практикою, зокрема: Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду 23 січня 2018 року прийняв Постанову у справі № 761/21807/14-ц, із змісту якої вбачається: «З урахуванням встановлених у справi обставин, на пiдставi дослiджених доказiв, яким надано належну оцiнку, суди дійшли законного та обґрунтованого висновку про те, що майно, набуте [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу підлягає поділу між ними в рівних частках, оскільки було придбано за спільні кошти. При цьому правильно виходили з того, що [PERSON] не надав належні та допустимі докази про те, що отримана ним в борг від своєї дочки [PERSON] сума коштів та дивіденди, отримані від ПП «ЄвроАрхбудСервіс» були використані на придбання спірного майна.».

Outcome: approved