Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

10 липня 2019 року до Дружківського міського суду Донецької області звернулася позивачка до відповідачів з позовною заявою, в якій просить: визнати [PERSON] , 1943 року народження та [PERSON] , 1974 року народження, визнати такими, що втратили право користування житловим примішенням, а саме будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником будинку [ADDRESS] зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З 2008 року [PERSON] , [PERSON] , за вказаною адресою не мешкають. Таким чином, реєстрація відповідачів чинить їй перешкоди розпоряджатися належним будинком на власний розсуд, отримати субсидію, а також виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, тому вона вимушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Ухвалою суду відкрито провадження у справі і визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.20). В супереч вимогам ст. 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм правом надати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, надала суду заяву, в якій зазначила, що на позові наполягає, просить суд розглянути справу у її відсутність, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Враховуючи, що причина неявки відповідачів є неповажною, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до ст. 280 ЦПК України, розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків, виходячі з наступного. Судом встановлено, що згідно з копією договору купівлі-продажу від 20.12.2006 року, власником будинку за адресою: [ADDRESS] є позивачка [PERSON] (а.с.7). Актом перевірки фактичного проживання від 28 травня 2019 року, затвердженим головою комітету «Центральний» та довідкою про склад сім`ї, а також домовою книгою, підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , однак останні не мешкають з 2008 року (а.с. 8-13). Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948р.) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч.1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених законодавчих приписів дозволяє дійти висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з вимогою усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм будинком. Визначальним для захисту права на підставі ст.391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Поряд з цим, судом встановлено, що відповідачі: [PERSON] , [PERSON] не є членами сім`ї власника будинку, тому вони втратили право користуватися житловим приміщенням у цьому будинку. У зв`язку з цим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно зі ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved