Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

10 серпня 2020 року [PERSON] (надалі також позивач, [PERSON] ) звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, в якій просила: визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, які розташовані в [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків (а.с. 17-18). 18 серпня 2020 року позивачем на усунення вказаних в ухвалі від 12 серпня 2020 року недоліків, надані належним чином засвідчені копії документів, приєднаних до позовної заяви, та квитанція про сплату судового збору (а.с. 21-26). Ухвалою суду від 21 серпня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с. 27). Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 44-45). Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , у зв`язку з тим, що про наявність особи, яка прийняла спадщину за померлою 14 вересня 2006 року [PERSON] (попередньою власницею житлового будинку в [ADDRESS] ), а саме: про [PERSON] , позивачу стало відомо лише 06 жовтня 2020 року з інформації Новосанжарської державної нотаріальної контори (а.с. 73-74). 09 листопада 2020 року Новосанжарський районний суд Полтавської області своєю ухвалою відклав розгляд справи та вирішив повідомити співвідповідача про розгляд справи шляхом поміщення на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду (а.с. 83). Аргументи учасників справи В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначала, що з 10 жовтня 2006 року вона почала проживати і по даний час проживає разом зі своїм чоловіком в житловому будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на вказаний будинок за набувальною давністю зазначала, що добросовісно заволоділа таким будинком, відкрито та безперервно володіє вказаним нерухомим майном протягом більше ніж десяти років, здійснює поточні та капітальні ремонти цього будинку за власні кошти, сплачує комунальні послуги. Позивачем у позовній заяві акцентовано увагу на тому, що вона не має можливості зареєструвати своє право власності на такий будинок, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього. Житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , не зареєстрований у відділі Державної реєстраційної служби Новосанжарського районного управління юстиції Полтавської області. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 21 серпня 2020 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу - Мачухівській сільській раді - був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для надання до суду відзиву на позов разом із усіма доказами, на яких ґрунтуються заперечення відповідача (а.с. 27-28). Відповідач - Мачухівська сільська рада - правом подати до суду відзив на позовну заяву не скористалась, у наданих до суду заявах від 07.09.2020 (а.с. 38), 16.09.2020 (а.с. 50), 24.11.2020 (а.с. 95), 15.12.2020 (а.с. 109) при вирішенні позовних вимог сільська рада поклалась на розсуд суду. Залучена ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] правом подати до суду відзив на позовну заяву не скористалась. В судове засідання, призначене на 18 грудня 2020 року, позивач [PERSON] з`явилася, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Мачухівська сільська рада не забезпечила в судове засідання явку свого представника, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином (а.с. 101), надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без участі представника, вказавши, що при розгляді справи покладається на розсуд суду (а.с. 109). Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялася шляхом направлення повісток за зареєстрованою адресою: [ADDRESS] , що вказана у повідомленні Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради (а.с. 92). Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулись до суду із відміткою поштового відділення про причину невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 80-81, 102-103, 104-105). Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 11 грудня 2020 року на адресу суду надійшла заява, що підписана [PERSON] , в якій остання просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги просила задвольнити в повному обсязі (а.с. 106). Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про можливість проводити судове засідання за даної явки. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, заслухавши пояснення свідків у судовому засіданні, що відбулось 30.09.2020, дослідивши письмові докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії облікової картки об`єкту погосподарського обліку домогосподарства по [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), головою вказаного домогосподарства була [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с. 67). Після померлої [PERSON] заведена спадкова справа № 462/2006 від 11 жовтня 2006 року, та 16 березня 2007 року видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] на приватизовану ділянку площею 4,819 га, житловий будинок з господарськими побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та грошові заощадження. Вказані відомості підтверджуються наданим до суду листом завідувача Новосанжарської державної нотаріальної контори від 06 жовтня 2020 року (а.с. 65). Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (номер витягу 14558453 від 15.05.2007) право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 15 травня 2007 року за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину ВЕМ/655379 від 16.03.2007, Новосанжарська держнотконтора № 2-450 (а.с. 89). В той же час, з 10 жовтня 2006 року (після смерті власника будинку [PERSON] ) позивач [PERSON] почала проживати в житловому будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження вказаної обставини позивачем до суду надані наступні документи: - акт обстеження по факту проживання (не проживання) особи на території Мачухівської сільської ради від 06.07.2020, який складений та підписаний депутатом [PERSON] (а.с. 9); - довідка, видана Виконавчим комітетом Мачухівської сільської ради № 02-44/2024 від 07.07.2020 (а.с. 10); - довідка, видана Виконавчим комітетом Мачухівської сільської ради № 02-44/2025 від 07.07.2020 (а.с. 32). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Мачухівської сільської ради від 05.10.2020 № 02-44/3685 судом встановлено, що у вказаному будинку позивач проживає без реєстрації зі своїм чоловіком [PERSON] (а.с. 66). З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого фізичною особою-підприємцем [PERSON] , від 23 липня 2020 року, вбачається, що по [ADDRESS] , знаходяться будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, замовником технічної інвентаризації є [PERSON] (а.с. 12-14). Вважаючи, що позивач [PERSON] добросовісно заволоділа вказаним будинком та володіє ним безперервно протягом більше ніж десяти років, вона вказувала про наявність підстав для визнання за нею права власності на вказаний будинок відповідно до частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України, тобто за набувальною давністю. На підтвердження факту відкритості та безперервності володіння вказаним житловим будинком, позивачем надані копія розрахункової книжки «Л» за користування природним газом особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с. 33), копії квитанцій про сплату за користування природним газом за липень 2020 року, березень 2020 року, серпень 2020 року, травень 2020 року (а.с. 35) споживач [PERSON] . Також, позивачем на підтвердження вказаних обставин надані копії розрахункової книжки за спожиту електричну енергію, особовий рахунок № [NUMBER] , на споживача [PERSON] (а.с. 34), та копія квитанції про сплату за користування електричною енергією за липень 2020 року (споживач - [PERSON] ). Позивачем вказано, що оскільки у період з 2006 року по теперішній час вона добросовісно, безперервно та відкрито користувалась житловим будинком по [ADDRESS] , здійснювала його ремонт, то вона має всі підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю. З огляду на викладене, [PERSON] звернулась до суду із відповідною позовною заявою. Надаючи оцінку позовним вимогам та аргументам позивача, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю (частина 1). Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин 1 та 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Згідно з правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду від 27.09.2018 у справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018 у справі № 683/2047/16-ц, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Аналогічний висновок, викладений також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, де зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Висновки щодо правозастосування Оцінюючи можливість набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, суд, здійснює аналіз наявності всієї сукупності обставин, зазначених в частині 1 статті 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності саме за відповідною підставою. Судом встановлено, що позивач, як громадянка України є суб`єктом, який здатний набути у власність об`єкт нерухомості житловий будинок. Спірний житловий будинок знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З копії погосподарської книги, особовий рахунок № [NUMBER] вбачається, що першим головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , була [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с. 67). Відповідно до інформації від 06 жовтня 2020 року, наданої завідувачем Новосанжарської державної нотаріальної контори, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на відповідний житловий будинок з господарськими побудовами видано на ім`я [PERSON] (а.с. 71). З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 13.12.2002 року, вбачається, що по [ADDRESS] , знаходяться житловий будинок з господарськими будівлями, власником якого була [PERSON] в частці власності 1, а з 15.05.2007 власником стала [PERSON] , [INFO] (а.с. 90). Також, право власності на вказаний будинок за [PERSON] вбачається з наявної в матеріалах справи копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (номер витягу 14558453 від 15.05.2007) (а.с. 89). З огляду на викладене, судом встановлено, що у спірного нерухомого майна є власник - [PERSON] , [INFO] , яка від права власності на вказане майно не відмовилась. В той же час, позивачем [PERSON] в судовому засіданні було пояснено, що вона, дізнавшись від односельців, що в с. Дмитренки є вільні будинки, в яких після смерті їх власників ніхто не проживає, вирішила самовільно оселитись в одному із них, а саме: в житловому будинку по [ADDRESS] . Нею зазначено, що попереднього власника цього будинку вона не знала, раніше з нею не спілкувалась. Вказані обставини самовільного вселення у спірний будинок не можуть свідчити про правомірність заволодіння вказаним нерухомим майном. Доказів того, що на момент заволодіння чужим нерухомим майном, позивач [PERSON] впевнилась в тому, що на цей житловий будинок не претендують інші особи, або що власники майна відсутні, вона до суду не надала. Вселяючись у будинок, право власності на який було зареєстровано за [PERSON] на той момент, в подальшому який був успадкований [PERSON] , позивач у разі добросовісного вселення в нього, повинна була з`ясувати ті обставини, що будинок не має власників, або що власники відмовились від своїх прав на нього, оскільки це б відповідало добросовісності заволодіння майном. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про неправомірне та недобросовісне заволодіння майном позивачем. Також, враховуючи викладені в Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, висновки про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . На підтвердження відкритості та безперервності володіння нерухомим майном позивачем до суду надані акт обстеження по факту проживання (не проживання) особи на території Мачухівської сільської ради від 06.07.2020 (а.с. 9); довідка Виконавчого комітету Мачухівської сільської ради № 02-44/2024 від 07.07.2020 (а.с. 10); довідка Виконавчого комітету Мачухівської сільської ради № 02-44/2025 від 07.07.2020 (а.с. 32). Окрім цього, в судовому засіданні були допитані в якості свідків, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Свідком [PERSON] було вказано в судовому засіданні, що він є сусідом позивача [PERSON] . Також ним заначено, що він достовірно знає, що [PERSON] вселилась у спірний житловий будинок у 2006 році, після смерті власниці цього будинку, здійснювала його ремонт, проживаючи у цьому будинку, доглядає за господарством. Суд зазначає, що покази вказаного свідка є суперечливими та такими, що не можуть бути оцінені судом як достовірні, оскільки ним вказано, що [PERSON] самостійно проживає у цьому будинку, без сім`ї. В той же час, свідком [PERSON] зазначено, що [PERSON] у цьому будинку проживає з чоловіком з 2006 року. А з довідки Виконавчого комітету Мачухівської сільської ради від 05.10.2020 № 02-44/3685 судом встановлено, що у вказаному будинку позивач проживає без реєстрації зі своїм чоловіком [PERSON] . Отже, свідок [PERSON] є членом сім`ї позивача, який з нею спільно проживає у спірному будинку, однак про вказані факти суду не повідомив. Надаючи оцінку поясненням свідка [PERSON] судом зазначається, що вказана особа проживає в іншому селі с. Полузір`я Новосанжарського району, однак про те, що [PERSON] відкрито та безперервно проживає у будинку [ADDRESS] свідок [PERSON] знає, оскільки часто навідується у гості до родичів в це село. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що покази допитаних в якості свідків осіб [PERSON] та [PERSON] не можуть достеменно свідчити про безперервність володіння нерухомим майном [PERSON] , оскільки покази [PERSON] не мають характер достовірних, а [PERSON] є жителькою сусіднього села, що виключає можливість без будь-якого сумніву стверджувати про безперервність володіння майном. Вказуючи на відкритість володіння будинком по [ADDRESS] , позивачем вказано, що нею здійснений ремонт вказаного будинку, здійснюється оплата комунальних послуг. Зазначено, що всі сусіди знають про її проживання у вказаному будинку. Оцінюючі такі аргументи позивача, суд зазначає, що на підтвердження здійснення ремонту будинку, позивачем до суду не надано жодного документа. На підтвердження оплати комунальних послуг позивачем надані лише копія розрахункової книжки «Л» за користування природним газом особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с. 33), копії квитанції про сплату за користування природним газом за липень 2020 року, березень 2020 року, серпень 2020 року, травень 2020 року (а.с. 35) споживач [PERSON] , а також копії розрахункової книжки за спожиту електричну енергію, особовий рахунок № [NUMBER] , на споживача [PERSON] (а.с. 34), та копія квитанції про сплату за користування електричною енергією за липень 2020 року (споживач - [PERSON] ). Документів, що б свідчили про оплату за комунальні послуги позивачем у період з моменту вселення у спірний будинок (з 2006 року), або за останні 10 років, [PERSON] до суду не надано. Окрім того, надані розрахункові книжки та квитанції про оплату послуг за користування природним газом та електричною енергією за неповний 2020 рік, не можуть свідчити про відкритість володіння відповідним житловим будинком, оскільки оформлені такі книжки на ім`я попереднього померлого власника - [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів наявності підстав для набуття нею права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, з огляду на те, що [PERSON] не може вважатись добросовісним володільцем спірного будинку, а також враховуючи встановлену судом наявність власника спірного майна, за відсутності доказів його відмови від права власності на належне майно, враховуючи, що відкритість користування нерухомим майном не є доведеною належними доказами. Суд зазначає, що тривалий час проживання у будинку, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України. Як встановлено в судовому засіданні житловий будинок має власника, який не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що безперервність володіння майном, підтверджена лише довідками Виконавчого комітету Мачухівської сільської ради та актом обстеження по факту проживання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені судом обставини, досліджені докази та зважаючи на норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то й підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed