Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

10 січня 2020 року [PERSON] , місце проживання якого: [ADDRESS] , ІПН [NUMBER] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , місце проживання якого: [ADDRESS] , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка завдана в результаті ДТП, посилаючись на те, що 15 листопада 2019 року у м. Бахмут сталася ДТП за участю автомобіля ЗАЗ-DAEWOO Т13110 під керуванням відповідача та автомобілю CITROEN NEMO під його керуванням. В результаті вказаного ДТП його автомобіль отримав механічні ушкодження. Також, оскільки відповідач не заперечував своєї провини у даному ДТП, то він з ним скористались правом на складання спільного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду «Європротокол». Згідно до листа страхової компанії «ПрАТ «С КАСКО ДС» від 09 січня 2020 року № 02/20, встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у «ПрАТ «С КАСКО ДС», згідно до звіту експертного товарознавчого дослідження про вартість матеріального збитку, заподіяного власникові автомобілю розмір матеріального збитку складає 14699,76 грн. Сума страхового відшкодування склала 13699,76 грн. та була йому перерахована 29 листопада 2019 року, франшиза згідно полісу становить 1000 грн. Враховуючи той факт, що добровільно спричинена матеріальна шкода відповідачем йому не відшкодована, його спроби вирішити це питання шляхом усних перемовин безпосередньо з відповідачем не дали результатів. Просить стягнути 1000 грн. суму франшизи та 5000 грн. моральної шкоди. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 09 годину 20 хвилин 24 лютого 2020 року. Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином: відповідно до частини 6 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2\~статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У п. 2 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України «Про\~практику розгляду\~судами цивільних\~справ за\~позовами про\~відшкодування шкоди»\~від 27\~березня 1992\~року №\~6 судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 1187, п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Шкода завдана одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою. Згідно статей 22\~ч. 1,\~1166\~ч. 1,\~1188\~ч. 1 п. 1\~ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~1166,\~1187 ЦК України\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Судом встановлено, що згідно копії спільного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду «Європротокол» (а.с.11) від 15 листопада 2019 року відбулося ДТП за участю автомобіля ЗАЗ-DAEWOO Т13110 під керуванням відповідача та автомобілю CITROEN NEMO під керуванням позивача, а саме відбулося зіткнення із задньою частиною іншого транспортного засобу під час руху в одному і тому ж напрямку та по одній і тій же смузі, ДТП сталася за вини відповідача, що також він не заперечував у цьому повідомленні, де власноручно зазначив, що він з виною згоден. Тобто даним повідомленням достовірно встановлено, що саме дії відповідача були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, є вина зазначеної особи, і це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, яким керував відповідач. Відповідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки CITROEN NEMO сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON] (а.с.10). З копії листа директора Бахмутської філії ПрАТ «С КАСКО ДС» від 09 січня 2020 року (а.с.12) вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у ПрАТ «С КАСКО ДС» згідно полісу № АО/446792 від 22 березня 2019 року. Згідно звіту експертного авто товарознавчого дослідження про вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля CITROEN NEMO, реєстраційний номер [NUMBER] , розмір матеріального збитку складає 14699,76 грн. Франшиза згідно полісу складає 1000 грн., сума страхового відшкодування була перерахована позивачу 29 листопада 2019 року. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-108цс12 від 06 листопада 2013 року у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1\~ст. 1188 ЦК України). Частиною 1\~ст. 1188 ЦК України\~встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 22 ЦК України\~реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092\~(далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики). Таких по суті висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року. Внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, було завдано механічних пошкоджень належного позивачу автомобіля, який підлягає ремонту. Відповідно до\~ст.1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові Пленуму №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» в пункті 4 роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~1166,\~1187 ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга\~статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята\~статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої\~статті 1167 ЦК). Відповідно до ч.3\~ст.22 ЦК України\~збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із ч. 2\~ст. 1192 ЦК України\~передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно вимог ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для поновлення пошкодженої речі. Статтею 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Відповідно до п.12.1 ст. 12 та п.36 ст. 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів сума страхового відшкодування зменшується на розмір франшизи. Обов`язок щодо відшкодування франшизи покладається на особу, відповідальність якої застрахована. Відповідно до ст. 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплата страхового відшкодування здійснюється протягом одного місяця з дня отримання страховиком визначених у статті 35 цього Закону документів. Згідно п. 37.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам, організаціям, що надають послуги з ремонту пошкодженого майна, лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Відповідно до ст. 9 Закону України Про страхування, страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП, в сумі 1000 грн., тобто суму франшизи, яка не відшкодовується страховою, що також не спростовувалось відповідачем, ця сума знайшла своє повне підтвердження під час розгляду справи і обґрунтування якої описано вище у даному рішенні. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2\~ст. 1167 ЦК України\~передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2\~ст.\~1167\~ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167,\~1187 ЦК України\~залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до п.3\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 04 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 04 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначені\~розміру відшкодування\~моральної шкоди,\~завданої позивачу,\~суд враховує\~характер правопорушення,\~глибину і\~тривалість душевних\~страждань позивача,\~ступінь вини\~відповідача,\~а також\~

Outcome: approved