Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

11.10.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], вимоги у якому 04.12.2018 року уточнила, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначаючи про те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Циганівка, вул. Миру, 5, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 13 жовтня 2017 року державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори [PERSON] Відповідач [PERSON] є племінником позивача, і хоча був зареєстрований за вказаною адресою 18.06.2012 року, але не проживав у вказаному будинку. В звязку із зазначеним, позивач [PERSON], посилаючись на ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування будинком, шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Циганівка, вул. Миру, 5. До початку проведення судового засідання позивач [PERSON] надала суду заяву про підтримання позовних вимог, відсутність заперечення проти заочного розгляду справи та можливість розгляду справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності, відзиву на позов не надав, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. Згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-2657, встановлено належність на праві власності позивачу [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Циганівка, вул. Миру, 5 (а.с.6). З 18.06.2012 року відповідач зареєстрований за адресою: [INFO], але фактично не проживає з дня реєстрації у вказаному будинку, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 01.10.2018 року за №142-01/25 (а.с.7). Суд зазначає, що норми ст. 405 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, застосуванню не підлягають, оскільки встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, спільно з власником житлового будинку не проживав, спільним побутом не був пов'язаний. Заявлений позов підлягає розгляду в порядку\~статті 391 ЦК України, в якій закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~\~цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Проте зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу, але вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном,\~заявлена позивачем, відповідає положенню ст. 391 ЦК України. Відтак за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~слід дійти до висновку що положення статей\~383,\~391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення\~статті 405 ЦК України\~регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про позбавлення\~права власності\~на житлове\~приміщення або\~права користування\~житловим приміщенням,\~про виселення,\~про визнання\~особи безвісно\~відсутньою або\~оголошення її\~померлою; свідоцтва\~про смерть; паспорта\~або паспортного\~документа,\~що надійшов\~з органу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану,\~або документа\~про смерть,\~виданого компетентним\~органом іноземної\~держави,\~легалізованого в\~установленому порядку; інших\~документів,\~які свідчать\~про припинення: підстав\~для перебування\~на території\~України іноземців\~та осіб\~без громадянства; підстав\~для проживання\~або перебування\~особи у\~спеціалізованій соціальній\~установі,\~закладі соціального\~обслуговування та\~соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності становить належність власнику права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд встановив належність позивачу на праві власності житлового будинку, реєстрація в якому відповідача [PERSON], який не є членом її сімї, створює їй перешкоди у користуванні даним нерухомим майном, тому обраний [PERSON] спосіб захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування ним, підлягає задоволенню, як належним чином обґрунтований та підтверджений належними доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved