Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

11 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до Іллічівського районного суду м. Маріуполя суду із позовом до [PERSON], де зазначила, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.09.2002 р., вона є власником квартири № 70 у житловому будинку № 41, яке розташоване по вулиці Курчатова міста Маріуполя, Донецької області. З 2002 року у вищевказаній квартирі були зареєстровані та проживали її син, [PERSON], його дружина, відповідачка [PERSON] з якою вони зареєстрували шлюб у 2000 році, а також їх діти від шлюбу: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З вересня 2014 року шлюбні стосунки між її сином та відповідачкою носять лише формальний характер, оскільки [PERSON] не мешкає з ним, а фактично проживає разом з дітьми у іншому місці, де саме їй невідомо. Комунальні служби, які надають послуги по утриманню квартири №70 житлового будинку №41, розташованого по вулиці Курчатова, міста Маріуполя, Донецької області в своїх розрахунках вказують кількість жильців 2, які вона та її син зобовязані оплатити комунальні послуги за відповідачку, хоча вона в квартирі не проживає вже більше року. У звязку з тим, що відповідачка не проживає в даній квартирі , не приймає участі в оплаті комунальних послуг за користування житлом, не несе інших витрат з утримання квартири та не приймає участі у веденні спільного господарства з її сином, просила визнати [PERSON], такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позивачка до судового засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачка до судових засідань 13.01.2016 р., 08.02.2016 р., 29.02.2016 р. та 12.04.2016 р. не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, за можливе відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачка не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № 2550 від 26.09.2002 року [PERSON] є власником квартири , що розташована за адресою: [ADDRESS]. (а.с.6,7). За вказаною адресою мешкає та зареєстрований син позивачки [PERSON] (а.с.10). Згідно акту КСН МКР. «Курчатово» 138 від 10.04.2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на теперішній час не проживають з вересня 2014 року Вказані обставини були підтверджені наданими суду письмовими доказами (а.с.6,7,8,9,10,11, 29 ). Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна при¬єдналася 17.07.97 року відповід¬но до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифіка¬цію Конвенції про захист прав людини і основополож¬них свобод 1950 року, Пер¬шого протоколу та прото¬колів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено прин¬цип непорушності права при¬ватної власності, який озна¬чає право особи на безпереш¬кодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користу¬ватися і розпоряджатися на¬лежним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.. ст...316, 317, 319, 321 ЦК України ). Гарантуючи захист пра¬ва власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких пору¬шень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права влас¬ності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності осо¬би може бути, зокрема, житло житловий буди¬нок, садиба, квартира (ст.. ст.379, 382 ЦК України). Права власника житло¬вого будинку, квартири ви¬значені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України , які передбачають пра¬во власника використовува¬ти житло для власного про¬живання, для проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоря¬джатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручан¬ня в право власника можли¬ве лише з підстав, передба¬чених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч..1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які прожи¬вають разом з ним у будинку (квартирі), що йому нале¬жить, користуються жилим приміщенням в обсязі, ви¬значеному відповідно до уго¬ди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (кварти¬ри) користуватися цим жит¬лом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Частина ж 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження та¬кого права користування житлом лише для членів сімї , які припинили сімейні відно¬сини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при не-змінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України , ст.9 ЖК України , ст.311 ЦК України , враховуючи, що право на житло (користу¬вання ним, усунення пере¬шкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Відповідно до ст.. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користуванні та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у випадку відсутності члена сімї без поважних причин понад рік. Позивачкою доведено,що відповідачка не мешкає за адресою : [ADDRESS] понад рік, але на теперішній час вона залишається зареєстрованою за цією адресою, що унеможливлює розпорядження майном та додає додаткових нарахувань по сплаті за утримання майна. За таких обставин позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved