Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

11 червня 2021 року на адресу суду надійшов цей позов. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надавав житлово-комунальні послуги з утримання та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Станом на 01 січня 2018 року за відповідачами, як володільцями квартири [ADDRESS] у зазначеному будинку, рахується заборгованості за вищенаведені послуги у розмірі 1 989,96 грн. З наведених мотивів та підстав, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість в розмірі 1 989,96 грн. 14 липня 2021 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачі у письмовому відзиві позов не визнали. Також, до суду не надходило\~клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, а тому відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що позивач надавав житлово-комунальні послуги з утримання та обслуговування житлового будинку, а також управління багатоквартирним будинком за адресою [ADDRESS] . Станом на 01 січня 2018 року за відповідачами, як володільцями квартири [ADDRESS] у зазначеному будинку, рахується заборгованості за вищенаведені послуги у розмірі 1 989,96 грн. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Отже, судом встановлений факт надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачам, залишок заборгованості, за які станом на 01 січня 2018 року становив 1\~989,96 грн. Одночасно, судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2018 року №161/1304/18 ця сума заборгованості вже була стягнута з відповідачів на користь позивача. Цей судовий наказ був повністю виконаний в ході його примусового виконання приватним виконавцям виконавчого округу Волинської області Капітаном М.В. у виконавчому провадженні №63036976. Постановою виконавця від 09 листопада 2020 року виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з повним виконанням виконавчого документу. В подальшому, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2020 року судовий наказ від 31 січня 2018 року скасовано. З наведеного слідує, що станом на день розгляду цієї справи заборгованість відповідачів за житлово-комунальні послуги перед позивачем у розмірі 1\~986,96 грн. була повністю погашена за рахунок коштів, які надійшли від примусового виконання судового наказу, що зумовлює відсутність будь-яких підстав для повторного їх стягнення з відповідачів та, відповідно, відмову у задоволенні позову. Відсутні правові підстави для повернення цих коштів відповідачам, зокрема у зв`язку з їх безпідставним збереженням позивачем (ст.1212 ЦК України), адже вони були отримані на виконання зобов`язання, наявність якого підтверджена судом. Вказані кошти мають бути спрямовані позивачем на погашення заборгованості відповідачів. Сплив позовної давності, про що теж зазначають відповідачі, не є підставою для повернення коштів, оскільки відповідно до ч.1 ст.267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Клопотання позивача «не приводити до виконання рішення суду», яке міститься в останньому абзаці прохальної частини позову, не передбачено у чинному процесуальному законодавстві, суперечить загальним засадам цивільного судочинства та суті рішення суду, як обов`язкового до виконання акту. У задоволенні клопотання відповідачів про закриття провадження у справі з підстав відсутності предмету спору суд відмовляє, оскільки між сторонами є очевидний спір, який полягає у тому, що позивач не має визначеності у правовій природі коштів, які він отримав внаслідок примусового виконання судового наказу, який був в подальшому скасований. Це рішення слугуватиме сторонам для встановлення між ними правової визначеності у цьому питанні, зокрема у порядку проведення взаєморозрахунків. Також відсутні підстави для застосування будь-яких заходів процесуального примусу, чи винесення окремих ухвал, про що також просять відповідачі, оскільки позивач скористався своїм правом на подачу позову до суду після скасування судового наказу, що прямо передбачено ч.2 ст.161, ч.3 ст.171 ЦПК України. Через відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд не вирішує заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки наслідки спливу позовної давності можуть застосуватися лише у разі встановлення судом обґрунтованості позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України всі судові витрати позивача залишаються за ним. Що стосується судових витрат відповідачів, суд зазначає таке. Частиною першою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Всупереч вищенаведеному, у першій заяві по суті спору відзиві на позов від 10 серпня 2021 року відповідачі не подали до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли, і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи. В такому випадку діють правила, передбачені ч.1 ст.134 ЦПК України, які вказують, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Зважаючи на вищевикладене, оскільки відповідачі у першій заяві по суті спору відзиві на позов, не подали попереднього розрахунку суми судових витрат, суд відмовляє їм у відшкодуванні відповідних витрат. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed