Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

11 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] . Після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли земельні ділянки, розташовані на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, зокрема, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,5698 га, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,2068 га, 3,4612 га та 0,9527 га, а також для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га. Вказує, що на час смерті чоловіка проживала та була зареєстрована разом з ним у спільно побудованому будинку, за адресою: [ADDRESS] . З приводу оформлення спадкових прав до нотаріуса не зверталася, бо вважала, що фактично прийняла спадщину. [INFO] помер її син, [PERSON] . Під час оформлення документів для прийняття спадщини після смерті сина дізналася, що 08 листопада 2007 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори, на підставі довідки, складеної секретарем Верхосульської сільської ради Бойко Н. В. про те, що інші спадкоємці, окрім [PERSON] , у померлого [INFO] [PERSON] відсутні, останньому видані свідоцтва про право на спадщину на зазначені вище земельні ділянки. Таким чином, спадкоємцем померлого [PERSON] визначено його сина, а її безпідставно та незаконно позбавлено права на спадщину після смерті чоловіка. Зазначає, що рішення Білопільського районного суду від 15 квітня 2019 року підтверджує факт порушення її прав як спадкоємця, внаслідок видачі відповідачем [PERSON] фіктивної довідки. Крім того, ухвалою Білопільського районного суду від 19 липня 2019 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 КК України. Посилаючись на викладені вище обставини позивач просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 29 975 грн. 05 коп. та 15 000 моральної шкоди. Ухвалою від 30 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 34-35). Ухвалою від 08 жовтня 2019 року витребувано докази, зокрема, з Білопільського районного суду Сумської області цивільну справу №573/2356/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсними державних актів на землю, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки та визнання права власності на спадкове майно, а також кримінальне провадження №573/1090/19 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 КК України (а. с. 36-37). 11 жовтня 2019 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Чеботарьова О. П. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що рішенням Білопільського районного суду від 15 квітня 2019 року за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину п`яти земельних ділянок. Отже, вказаним рішенням суд поновив порушене право [PERSON] на спадкування майна після смерті чоловіка, в зв`язку з чим, доводи останньої про те, що в наслідок видачі відповідачем довідки №361 від 24 жовтня 2007 року, на підставі якої спадщину після смерті померлого [PERSON] прийняв його син [PERSON] , вона зазнала матеріальних збитків є надуманими та необґрунтованими. Крім цього, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] додає постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, яка стосується земельних ділянок, що належали її сину, а не чоловіку. Також надуманими є доводи позивача й про те, що ухвалою Білопільського районного суду від 19 липня 2019 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 364 КК України, оскільки, як вбачається зі змісту даної ухвали, вона була звільнена від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, вина відповідача судом не встановлювалась. У той же час, відповідно да вказаної вище ухвали, позивач подала заяву про те, що претензій матеріального та морального характеру до відповідача не має. Моральну шкоду [PERSON] обґрунтовує тим, що внаслідок пережитих фізичних, душевних страждань погіршився її стан здоров`я, відбулися суттєві зміни її усталених умов життя, проте в порушення вимог ст. ст. 76, 77, 78, 81 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів остання не надає. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача [PERSON] просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю (а. с. 41-43). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Представник останньої адвокат Бордюк Ю В., яка діє на підставі ордеру, позов підтримала. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася. Представник останньої адвокат Чеботарьов О. П., який діє на підставі ордеру, позов не визнав. Заслухавши представників позивача та відповідача, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали даної цивільної справи, цивільної справи №573/2356/18 та кримінального провадження 573/1090/19 (1-кп/573/105/19), оцінивши зібрані докази в сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1 ст. 76, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що [INFO] в с. Сульське Білопільського району Сумської області помер чоловік позивача [PERSON] (а. с. 7-8). 18 липня 2007 року держаним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори за заявою [PERSON] заведена спадкова справа №196 після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . У заяві про прийняття спадщини [PERSON] зазначив, що інших спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України, які вчасно прийняли спадщину, та пережившої дружини у спадкодавця немає (а. с. 74 цивільної справи №573/2356/18). У подальшому, секретарем Верхосульської сільської ради Бойко Наталією Володимирівною видана довідка №361 від 24 жовтня 2007 року про те, що [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] , після смерті батька розпоряджався його речами, садив город, зберігав державні акти (а. с. 25 цивільної справи №573/2356/18). 08 листопада 2007 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Фесенку О. П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом в порядку спадкування після смерті [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами: 5920681400:02:001:0222, 5920681400:02:001:0223, 5920681400:02:001:0224, площею 4,62 га, розташовану на території Верхосульської сільської ради, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-СМ №016318, виданого 29 березня 2002 року Верхосульською сільською радою Білопільського району Сумської області, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №620, а також на земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства з кадастровими номерами: 5920681400:10:001:0041, 5920681400:10 :001 :0042, 5920681400:10:001: 0043 , площею 0,820 га, розташовану у с. Сульське Білопільського району Сумської області, належну спадкодавцеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-СМ №033691, виданого 13 лютого 2001 року Верхосульською сільською радою Білопільського району Сумської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №211. Загальна вартість спадкового майна 59 951 грн 10 коп. (а. с. 23). На підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] виготовив державні акти: 1) серії ЯЕ №400548 від 14 жовтня 2008 року на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами 5920681400: 10:001:0042 , 5910681400: 10:001:0043 , площею 0,5698 га, розташовану в с. Сульське Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області; 2) серії ЯЕ № 414426 від 12 лютого 2008 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920681400:02:001:0224, площею 0,2068 га, розташовану на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області; 3) серії ЯЕ № 414424 від 12 лютого 2008 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920681400:02:002:0222, площею 3,4612 га, розташовану на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області; 4) серії ЯЕ № 414425 від 12 лютого 2008 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920681400:02:001:0223, площею 0,9527 га, розташовану на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області; 5) серії ЯЕ № 400547 від 14 жовтня 2008 року на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 5920681400:10:001: 0041 , площею 0,2500 га, розташовану в с. Сульське Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області. Вказані державні акти зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відповідно за №010862602478, №010862600285, №010862600283, №010862600284 та 010862602477 (а. с. 29-33 цивільної справи №573/2356/18). Згідно з довідкою Верхосульського старостату від 29 жовтня 2018 року на день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] разом з своєю дружиною [PERSON] (а. с. 9). Рішенням Білопільського районного суду від 15 квітня 2019 року, яке набрало законної сили 16 травня 2018 року встановлено, а відтак, відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що спадщину після смерті [PERSON] в рівних частинах прийняли його син [PERSON] , який своєчасно подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, та його дружина [PERSON] , яка постійно проживала з спадкодавцем до дня його смерті і не заявила про відмову від спадщини. При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини [PERSON] приховав той факт, що окрім нього спадкоємцем була і його мати [PERSON] . Внаслідок цього державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори при посвідченні та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] 08 листопада 2007 року було порушено право позивача на спадкування 1/2 частини спірного майна. Вказаним рішенням визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Улянівською державною нотаріальною конторою Сумської області 08 листопада 2007 року, зареєстроване в реєстрі за №2012, в частині спадкування [PERSON] права власності на 1/2 частину наступних земельних ділянок: 1) для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами 5920681400: 10:001:0042 , 5920681400: 10:001 : 0043 , площею 0,5698 га, розташовані в с . Сульське Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, 2) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920681400:02:001:0224, площею 0,2068 га, розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, 3) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920681400:02:002: 0222 , площею 3,4612 га, розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, 4) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920681400:02:001: 0223 , площею 0,9527 га, розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, 5) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 5920681400 :10:001:0041, площею 0,2500 га, розташована в с. Сульське Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, які належали померлому [INFO] [PERSON] . Цим же рішенням визнано частково недійсними виготовлені [PERSON] на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину державні акти на землю серії ЯЕ №400548 від 14 жовтня 2008 року, серії ЯЕ №414426 від 12 лютого 2008 року, серії ЯЕ №414424 від 12 лютого 2008 року, серії ЯЕ №414425 від 12 лютого 2008 року та серії ЯЕ №400547 від 14 жовтня 2008 року, зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відповідно за №010862602478, №010862600285, №010862600283, №010862600284 та 010862602477 в частині 1/2 права власності на земельні ділянки. За [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину спірних земельних ділянок (а. с. 15-19). Крім того судом встановлено, що в рамках кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 12 квітня 2019 року за №12019200130000168, відповідач [PERSON] органом досудового розслідування обвинувачувалася у тому, що перебуваючи на посаді секретаря Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області та будучи у зв`язку з цим службовою особою, зловживаючи службовими становищем, діючи в інтересах третіх осіб, всупереч інтересам служби, знаходячись в службовому кабінеті за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Верхосулка, вул. Миру, 46, 24 жовтня 2007 року приблизно о 10 годині видала [PERSON] довідку за №361 від 24 жовтня 2007 року, в яку внесла завідомо неправдиві відомості, а саме зазначила, що останній є спадкоємцем померлого [PERSON] , після смерті батька розпоряджався його речами, садив город, зберігав державні акти, в той час як спадкоємцем останнього була його дружина, [PERSON] , 1931 року народження, з якою спадкодавець постійно проживав на день смерті. В подальшому, на підставі вищевказаної довідки 24 жовтня 2007 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області Бойко О. І. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на належні спадкодавцю земельні ділянки, розташовані на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області з кадастровими номерами: 5920681400:02:001:0223, площею 0,9527 га, нормативною грошовою оцінкою 9 893 грн 50 коп.; 5920681400:02:001:0224, площею 0,2068 га, нормативною грошовою оцінкою 2 048 грн 20 коп.; 5920681400:02:002:0222, площею 3,4612 га, нормативною грошовою оцінкою 106 619 грн 36 коп.; 5920681400:10:001:0043, площею 0,3953 га, нормативною грошовою оцінкою 14 085 грн 49 коп.; 5920681400:10:001:0042, площею 0,1745 га, нормативною грошовою оцінкою 5 839 грн 81 коп.; 5920681400:01:001:0041, площею 1,8763 га, нормативною грошовою оцінкою 63 871 грн 66 коп., загальною вартістю 202 358 грн 02 коп.(а. к. п. 1-5). Ухвалою Білопільського районного суду від 19 липня 2019 року, яка набрала законної сили 27 липня 2019 року, постановленою за результатами підготовчого судового засідання, [PERSON] за її заявою звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 364 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України та закрито кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 12 квітня 2019 року за №12019200130000168 (а. к. п. 39-43). Згідно з наявною в матеріалах кримінального провадження заявою потерпілої [PERSON] від 19 червня 2019 року завдані злочином збитки відшкодовані, претензій до обвинуваченої [PERSON] не має (а. к. п. 27). Постановою приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Каблучко О. М. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] сина [PERSON] на частку земельних ділянок: площею 0,5698 га з кадастровими номерами 5920681400:10:001:0042, 5110681400:10:001:0043, площею 0,2068 га з кадастровим номером 5920681400:02:001:0224, площею 3,4612 га з кадастровим номером 5920681400:02:002:0222, площею 0,9527 га з кадастровим номером 5920681400:02:001:0223 та площею 0,2500 га з кадастровим номером 592068140010001:0041 (а. с. 24-25). Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (ч. 1 ст. 1177 ЦК України). Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Як зазначив представник позивача в судовому засіданні, у зв`язку з видачею відповідачем довідки №361 від 24 жовтня 2007 року про те, що спадкоємцем померлого [INFO] [PERSON] є його син [PERSON] , порушено право [PERSON] на спадщину після смерті чоловіка та тим самим їй завдано матеріальну шкоду в розмірі 29 975 грн 05 коп., що становить половину вартості спадкового майна, зазначеної у свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори 08 листопада 2007 року на ім`я [PERSON] . Проте суд вважає зазначені вище доводи безпідставними, враховуючи наступне. Встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] в рівних частинах, тобто по 1/2, прийняли його син [PERSON] , який своєчасно подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, та його дружина [PERSON] , яка постійно проживала з спадкодавцем до дня його смерті і не заявила про відмову від спадщини. Оскільки при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини [PERSON] приховав той факт, що окрім нього спадкоємцем [PERSON] була і його дружина [PERSON] , державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори 08 листопада 2007 року на його ім`я було видано свідоцтво про право на всю спадщину, яка відкрилася після смерті батька, та тим самим порушено право позивача на спадкування 1/2 частини спірного майна. Однак у подальшому, рішенням Білопільського районного суду від 15 квітня 2019 року, порушене право [PERSON] поновлене. Вищевказане свідоцтво та видані на його підставі державні акти на землю визнані в 1/2 частині недійсними. За позивачем в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка визнано право власності на 1/2 частину спірних земельних ділянок. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 29 975 грн 05 коп., що становить половину вартості спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] Та обставина, що після набрання рішенням Білопільського районного суду від 15 квітня 2019 року законної сили позивач в установленому законом порядку не зареєструвала за собою право власності на спадкове майно, не є підставою для задоволення вказаних позовних вимог. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Відповідно до п. 5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, [PERSON] зазначає, що протиправними діями відповідача їй завдано моральних та фізичних страждань, які спричинили негативні змін у її житті, зокрема, переживання, насторогу, тривогу, емоційні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі необхідності переоформлення документів, переживання фізичних незручностей, тимчасову відірваність від активного соціального життя, зниження та нестійкий настрій, порушення сну, емоційну напругу, нервозність, дратівливість, побоювання та хвилювання щодо майбутнього стану здоров`я, повсякчасну зосередженість на потребі відвідування відповідних установ для переоформлення правовстановлюючих документів у відповідності до винесеного судового рішення. Вказує, що численні психологічні страждання негативно впливають на стан її здоров`я, вона почувається незручно, дискомфортно, змушена пристосовуватися до негативних умов існування, перебувати у стресовому стані. Згідно з ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Всупереч зазначеним вище вимогам, [PERSON] не надала жодного належного і допустимого доказу на підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди. Позивач не довела, що перераховані нею у позовній заяві фізичні та моральні страждання спричинені саме внаслідок протиправних дій відповідача. При цьому слід зазначити, що права [PERSON] були поновлені рішенням Білопільського районного суду від 15 квітня 2019 року, тобто до того, як 19 липня 2019 року судом було встановлено факт вчинення [PERSON] кримінального правопорушення та останню звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, видана відповідачем довідка про те, що спадкоємцем померлого [PERSON] був лише [PERSON] , не була безумовною підставою видачі йому свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно з огляду на те, що останній як спадкоємець першої черги за законом своєчасно подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька та приховав той факт, що окрім нього спадкоємцем була і його мати [PERSON] . Разом з цим суд також вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі з наступних підстав. Так, [PERSON] просить стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду, заподіяну злочинними діями останньої, які виразилися у видачі нею, як секретарем Верхосульської сільської ради довідки №361 від 24 жовтня 2007 року, на підставі якої [PERSON] 08 листопада 2007 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Отже, в даному випадку [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Верхосульською сільською радою та діяла як посадова особа органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Таким чином, належним відповідачем у справі має бути відповідна юридична особа або її правонаступник, з якою [PERSON] на момент вчинення кримінального правопорушення перебувала в трудових відносинах. У судовому засіданні представнику позивача роз`яснювалося процесуальне право заміни відповідача, однак остання цим право не скористалася, зазначивши суду, що вважає [PERSON] належним відповідачем у справі. Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed