Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

10 грудня 2018 року ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» звернулося до суду з позовом до [PERSON], ТОВ «БЄЛ [PERSON]», державного реєстратора прав на нерухоме майно Білопільської міської ради Сумської області [PERSON] про визнання недійсними договорів оренди та зобовязання зареєструвати речове право оренди земельних ділянок. Позов вмотивований тим, що 23 грудня 2008 року між ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» та [PERSON] було укладено договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами 5920683000:01:001:0027 та 5920683000:01:001:0028, загальною площею 7,2478 га ріллі на строк 10 років, з 28 грудня 2008 року до 31 грудня 2018 року. 23 грудня 2008 року вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Білопільському районі за №040862603075. Позивач свої обовязки орендаря виконував належним чином та відповідно до умов укладеного між сторонами договору використовував земельні ділянки за призначенням у власних інтересах, за що сплачував відповідну оренду плату та 23 грудня 2018 року направив відповідачу [PERSON] лист із повідомленням про намір подовжити дію договору, однак відповіді від останньої не отримав. У той же час, 07 серпня 2018 року [PERSON] уклала договори оренди спірних земельних ділянок із ТОВ «БЄЛ [PERSON]». Надалі державний реєстратор [PERSON] зареєструвала за другим відповідачем речове право оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 5920683000:01:001:0027 та 5920683000:01:001:0028, відмовивши в реєстрації речових прав оренди позивачу. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. ст. 215, 229 ЦПК України, у звязку з тим, що сторони оспорюваних правочинів помилково визначили предметом договорів оренди земельні ділянки, які перебували в оренді позивача, ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» просить: визнати недійсними договори оренди вищевказаних земельних ділянок від 07 серпня 2018 року, укладені між відповідачами [PERSON] та ТОВ «БЄЛ [PERSON]», а також зобовязати державного реєстратора прав на нерухоме майно Білопільської міської ради Сумської області [PERSON] зареєструвати речове право оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 5920683000:01:001:0027 та 5920683000:01:001:0028 за ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО». Ухвалою від 18 січня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 29-30). 08 лютого 2019 року до суду від відповідача ТОВ «БЄЛ [PERSON]» надійшов відзив на позовну заяву за підписом директора товариства [PERSON], зі змісту якого вбачається, що останній позов не визнає. Вважає, що позовні вимоги про зобовязання державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] зареєструвати речове право оренди земельних ділянок підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства. Стосовно позовних вимог про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок від 07 серпня 2018 року, укладених між [PERSON] та ТОВ «БЄЛ [PERSON]» у відзиві зазначено, що перший відповідач зареєстрований у м. Одеса, а юридична адреса другого відповідача знаходиться у Сумському районі Сумської області, а отже, позивачем порушені правила підсудності та справа не підлягає розгляду Білопільським районним судом Сумської області. Відповідач також вважає, що в одному провадженні не можуть бути обєднані позовні вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. На думку останнього, позивач не є стороною оспорюваних правочинів, а тому не має права ставити питання про визнання їх недійсними внаслідок помилки. Крім того відповідач зазначає, що дію укладеного між ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» та [PERSON] договору оренди земельної ділянки від 23 грудня 2008 року припинено у звязку із закінченням строку, на який його було укладено, у звязку з чим права позивача не порушені. Долучаючи до позовної заяви письмове повідомлення від 12 листопада 2018 року №01/13.18, позивач не додає доказів отримання його першим відповідачем та прийняття останнім відповідного рішення у вигляді додаткової угоди, договору оренди земельної ділянки у новій редакції, тощо. Вказує, що укладаючи договори оренди, які є предметом позову, другий відповідач не мав сумнівів щодо відсутності обмежень (обтяжень) щодо використання земельних ділянок, про що його запевнив перший відповідач у п. 27 вказаних договорів. Крім того, підписи [PERSON] на укладених із ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» договорах оренди земельних ділянок від 23 грудня 2008 року суттєво відрізняються від підписів першого відповідача в укладених з другим відповідачем договорах оренди від 07 серпня 2018 року. Також відповідач вказує, що на державного реєстратора покладено обовязок перевірки реєстрації іншого речового права на земельні ділянки уповноваженими органами до 01 січня 2013 року. А тому, отримавши витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права на земельні ділянки першого відповідача, другий відповідач не мав підстав вважати, що на ці земельні ділянки існують претензії від третіх осіб. З огляду на викладене вище, директор ТОВ «БЄЛ [PERSON]» вважає позовні вимоги ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» не обґрунтованими, а справу такою, що підлягає закриттю відповідно до вимог ст. 255 ЦПК України (а. с. 45-48). 13 лютого 2019 року до суду надійшла відповідь ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» на вищевказаний відзив за підписом директора [PERSON], за змістом якої останній відхиляє доводи ТОВ «БЄЛ [PERSON]» про те, що позовна вимога до державного реєстратора про зобовязання зареєструвати речове право оренди земельних ділянок повинна розглядатися у порядку адміністративного судочинства, посилаючись на те, що вказана позовна вимога є похідною від позовної вимоги приватно-правового характеру про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Стосовно заперечень відповідача про порушення правил підсудності позивач вказує, що відповідачем у даній справі окрім ТОВ «БЄЛ [PERSON]» та [PERSON] є також державний реєстратор прав на нерухоме майно Білопільської міської ради Сумської області [PERSON], місцезнаходження якої: Сумська область, м. Білопілля, вул. Соборна, 54. Крім того, предметом позову у даному випадку є нерухоме майно - земельні ділянки з кадастровими номерами 5920683000:01:001:0027 та 5920683000:01:001:0028, які розташовані на території Білопільського району, а тому на спірні правовідносини поширюються правила виключної підсудності, визначені ч. 1 ст. 29 ЦПК України. Щодо заперечень ТОВ «БЄЛ [PERSON]» про те, що ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» не є стороною правочину, а відтак не може порушувати питання про визнання його недійсним позивач вказує, що оспорювані правочини порушують переважне право товариства щодо оренди земельних ділянок відповідача [PERSON] Крім того, зазначає, що сторони оспорюваних правочинів помилково визначили предметом договорів оренди земельні ділянки, які на час укладення договорів перебували у позивача і з оренди власнику не передавалися. Стосовно заперечень відповідача про ненадання доказів повідомлення орендодавця не пізніше ніж за 30 днів до дня закінчення дії договорів оренди про свій намір продовжити їх дію вказує, що з цією метою на адресу [PERSON] направлявся відповідний лист за вихідним №01/13-11.18 від 12 листопада 2018 року. Також зазначає, що вказана вимога передбачена у разі поновлення договорів на новий строк, а спір виник відносно правочинів, які вчинені під час дії укладених з позивачем договорів оренди, до поновлення їх на новий строк. Також позивач вважає, що клопотання другого відповідача про закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є безпідставним (а. с. 60-66). У судовому засіданні представник позивача ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» [PERSON] позов підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, надіслала на електронну пошту суду листа, в якому зазначає, що договори оренди земельних ділянок із ТОВ «БЄЛ [PERSON]» підписала після того як отримала від останніх інформацію про те, що строк дії договору оренди, укладеного із ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» закінчився і останні не бажають його продовжувати та не будуть сплачувати орендну плату за користування належними їй земельними ділянками. У звязку з тим, що постійно проживає у м. Одеса, не мала часу та можливості перевірити надану їй другим відповідачем інформацію та підписала договори оренди, які є предметом звернення до суду з даним позовом. Наприкінці 2018 року отримала від позивача орендну плату та листа з повідомленням про намір продовжити термін дії договору оренди земельних ділянок. Вказує, що якби знала, що укладений із ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» договір оренди є діючим, не підписувала б договори із ТОВ «БЄЛ [PERSON]» та вважає позивача законним орендарем її земельних ділянок (а. с. 68). Представник відповідача ТОВ «БЄЛ [PERSON]» у судове засідання не зявився. Повідомлення про вручення поштового відправлення судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення у звязку з тим, що відповідач від його отримання відмовився, а тому на підставі ч. 9 ст. 130 ЦПК України, останній вважається таким, що належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи (а. с. 43). Відповідач - державний реєстратор прав на нерухоме майно Білопільської міської ради Сумської області [PERSON] у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутність (а. с. 73). Заслухавши представника позивача [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що державним актом серії ЯА №870986, виданим Білопільською районною державною адміністрацією 23 жовтня 2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №32583 від 24 грудня 2004 року, посвідчено право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області, загальною площею 8,300 га, у тому числі на земельні ділянки з кадастровими номерами 5920683000:01:001:0027 та 5920683000:01:001:0028, площею по 3, 6239 га кожна, загальною площею 7,2478 га (а. с. 14). 23 грудня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у Відділі Держкомзему у Білопільському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24 грудня 2008 року за №040862603078 (а. с. 9-11). За умовами вказаного договору, на підставі акту прийому передачі земельної ділянки [PERSON] передала в оренду ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,2478 га ріллі (а. с. 12). У п. 8 договору оренди земельної ділянки зазначено, що договір укладений на 10 років, з 28 грудня 2008 року по 31 грудня 2018 року. Після закінчення строку дії договору орендар має право на поновлення договору на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово про намір продовжити його дію. Відповідно до договорів оренди від 07 серпня 2018 року та на підставі актів приймання-передачі відповідач [PERSON] передала в оренду відповідачу ТОВ «БЄЛ [PERSON]» земельні ділянки з кадастровими номерами 5920683000:01:001:0027 та 5920683000:01:001:0028, площею 3,6239 га ріллі кожна на строк 10 років (з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою) (а. с. 50-53, 55-57). На підставі вказаних договорів державним реєстратором [PERSON] 07 серпня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права зареєстровано право оренди другого відповідача на зазначені вище земельні ділянки за №27412706 та №27413079 (а. с. 49, 54). Рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] від 29 листопада 2018 року відмовлено ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» у державній реєстрації іншого речового права, права оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 5920683000:01:001:0027 та 5920683000:01:001:0028, розташованих на території Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області, у звязку з тим, що інше речове право на вказані земельні ділянки зареєстроване (а. с. 17-18). За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. ст. 13, 15 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, згідно з п. п. 7, 19, 20 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як на правову підставу своїх позовних вимог ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» посилається на положення ст. 229 ЦК України та вказує, що сторони оспорюваних правочинів помилково визначили предметом договорів оренди земельні ділянки, які на час укладення договорів перебували у позивача та не передавались з оренди власнику. Разом з тим, відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тобто, оспорити правочин з підстав його вчинення внаслідок помилки може лише сторона такого правочину, яка діяла під впливом обману. Позивач не є стороною оспорюваних договорів оренди земельних ділянок, а відтак, не може ставити питання про визнання їх недійсними з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. В силу ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Між тим, за положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ст. 49 ЦПК України визначення предмету та підстав позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа викладає в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи. Отже, враховуючи предмет та підстави даного позову, викладені вище фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, у звязку з чим позовні вимоги ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених 07 серпня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «БЄЛ [PERSON]», з підстав, передбачених ст. 229 ЦПК України не підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що хоча ТОВ «ВЕРЕСК-АГРО» і не виступає стороною вищевказаних договорів, але має право на їх оспорювання, так як цими договорами зачіпаються його права як попереднього орендаря спірних земельних ділянок. Оскільки позовні вимоги до державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] про зобовязання зареєструвати речове право оренди спірних земельних ділянок є похідними від позовних вимог про визнання недійсними договорів оренди цих земельних ділянок, суд також не вбачає підстав для їх задоволення. Заперечення відповідача ТОВ «БЄЛ [PERSON]» про те, що позовні вимоги до державного реєстратора підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, у звязку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі ст. 255 ЦПК України, суд вважає безпідставними, оскільки предмет даного спору виник у результаті укладення між відповідачами ТОВ «БЄЛ [PERSON]» та [PERSON] договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами 5920683000:01:001:0027 та 5920683000:01:001:0028 від 07 серпня 2018 року, які регулюються цивільно-правовими відносинами. Дії та рішення державного реєстратора стали наслідком саме виконання (невиконання) таких цивільно-правових відносин. У звязку з цим суд приходить до висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Стосовно заперечень відповідача про порушення позивачем правил підсудності суд зазначає, що оскільки предметом спору є нерухоме майно - земельні ділянки, які розташовані на території Білопільського району, то на спірні правовідносини поширюються правила виключної підсудності, передбачені ст. 30 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed