Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

10.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Новозаводського районного суду м.Чернігова з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, в якому просить визнати останню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку із зазначеної квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 19.02.1997 року. Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої [PERSON] 30 жовтня 2017 року № 6969 Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, у даній квартирі зареєстровано троє осіб, а саме: [PERSON], [INFO] - уповноважена особа, [PERSON], [INFO] - сестра, [PERSON], [INFO] - племінниця. Відповідач [PERSON] з дня прописки та по даний час в вищезазначеній квартирі не проживає, що підтверджується актом мешканців будинку [ADDRESS] від 01.11.2017 року. Оскільки відповідач фактично у зазначеній квартирі не проживає понад шість місяців, значиться зареєстрованим лише формально, поточного ремонту та інших затрат по квартирі не несе, комунальні та інші платежі сплачує позивач. У зв'язку із вищевикладеним, позивач просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України. Представник Позивача подав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив про розгляд справи без їх участі, просив позовні вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, яка повідомлялися в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомила. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. ст. 223, 280-281 , вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що позивач проживає в квартирі [ADDRESS] та є власником вищевказаної квартири, що підтверджується договором дарування від 19.02.1997 року (а.с. 6). Згідно Довідки форми №3 від 01.11.2017 р. № 6969, виданої [PERSON] Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, у квартирі зареєстровано троє осіб, а саме: [PERSON], [INFO] - уповноважена особа, [PERSON], [INFO] - сестра, [PERSON], [INFO] - племінниця (а.с 7). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в вищезазначеній квартирі не проживає з жовтня 2016 року і по теперішній час, що підтверджується актом мешканців будинку [ADDRESS] від 01.11.2017 року (а.с.8) За правилами ст. 71 ЖК України у справах про визнання наймача або членів сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обов'язковим є з'ясовування причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Поважними причинами відсутності визнаються перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним, права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що за наймачем або членами його сім'ї при їх тимчасовій відсутності жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Отже, виходячи з вище наведеного, враховуючи, що наявності домовленості між сторонами про користування відповідача спірним житлом встановлено не було, а законом передбачене зберігання права на користування житлом лише протягом шести місяців, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність законних підстав для його задоволення внаслідок спливу зазначеного строку. Таким чином, аналізуючи у сукупності добуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, доведеним належними доказами у справі, а тому підлягає задоволенню. За таких обставин, відповідач [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, наприклад, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства. Оскільки вимога про зняття з реєстрації є похідною від вирішення питання про право на користування житловою площею, то задовольняючи позов про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловою площею, суд вважає необхідним вирішити позов у частині зняття його з реєстрації з вищенаведених підстав.

Outcome: approved