Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

11.12.2009 року ВАТ КБ «Надра» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 282 785,14 дол. США відповідно до кредитного договору № 221/П/99/2008-840 від 14.03.2008 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.01.2013 року первісний позов ВАТ КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості залишено без розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.01.2013 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON], [PERSON] до ВАТ КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтували тим що, [PERSON] на момент укладання кредитного договору працював водієм у ВАТ «Промтехмонтаж - 2» та на прохання свого керівника Лаптія Ю.В. підписав кредитний договір та договір поруки від 14.03.2008 року до вищевказаного кредитного договору № 221/П/99/2008-840 від 14.03.2008 року. Позивачі посилаються на те, що вони не були платоспроможні на суму зобов'язань за кредитним договором ні на момент укладення кредитного договору та договору поруки, ні в майбутньому. Враховуючи викладене позивачі просять визнати кредитний договір та договір поруки недійсними. Позивачі у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з наведених вище підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила в задоволенні позовних вимог. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 221/П/99/2008-840 (а.с.6-8). 14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки відповідно до умов якого позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с.9). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.01.2013 року первісний позов ВАТ КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості залишено без розгляду (а.с.68). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.01.2013 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON], [PERSON] до ВАТ КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки (а.с.67). Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 28.02.2013 року позов [PERSON], [PERSON] до ВАТ КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки - задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 221/П/99/2008-840 від 14.03.2008 року укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] Визнано недійсним договір поруки від 14.03.2008 року укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] (а.с.77-79). Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 17.06.2013 року апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «Надра» - відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 28.02.2013 року - залишено без змін (а.с.130-133). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.11.2013 року касаційну скаргу представника ПАТ КБ «Надра» - задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 28.02.2013 року та ухвалу апеляційного суду м.Києва від 17.06.2013 - скасовано. Справу передано на новий розгляд до Шевченківського районного суду м.Києва (а.с.161-163). Відповідно до п.1.1 Кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 229 336,40 дол. США. Відповідно до заяви на видачу готівки, вбачається, що [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 225724,81 дол. США (а.с.195). Відповідно до п.1.4 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит строком до 14.03.2021 року. Відповідно до п.2.2 Кредитного договору, в якості виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, Банк укладає з [PERSON] договір поруки. Відповідно до п.1.1 Договору поруки, поручитель [PERSON] поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з Кредитного договору № 221/П/99/2008-840 від 14.03.2008 року. Відповідно до п.1.2 Договору поруки, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 553 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. ст. 271, 272 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. Обмеження особистих майнових прав фізичної особи можливе лише у випадах, передбачених законодавством (ст.274 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до п. 5.1 договору поруки сторони договору поруки визначили, що договір підписаний сторонами на добровільних засадах та відповідає намірам сторін по безумовному виконанню взятих на себе зобов'язань. Підписавши кредитний договір та договір поруки (про що позивачі не заперечували), останні підтвердили, що вони повністю ознайомлені з умовами кредитного договору та договору поруки та обов'язками за ними, та правовими наслідками, що настануть у разі невиконання чи неналежного виконання взятих на себе зобов'язань, що встановлені пунктами вказаних договорів. Таким чином, кредитний договір та договір поруки були укладені з урахуванням волевиявлення позивачів, оскільки позивачі були обізнані про умови договору поруки і погодилися з ними на зазначених умовах. В судовому засіданні сторони підтвердили той факт, що ними було підписано вищевказаний кредитний договір та договір поруки, проте не доведено того, що це не відповідало їхній внутрішній волі та не відповідало вимогам ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а їх позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed