Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

10 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом,який був уточнений в ході судового розгляду, в якому просить розірвати шлюб з [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення дитиноюповноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем остання знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2014 року. Від спільного шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Оскільки між подружжям часто виникають сварки на побутовому грунті, останні жили кожен своїм життям і не намагалися вирішити наявні в родині проблеми, зараз подружні стосунки відсутні, спільні інтереси втрачені, разом із почуттям любові і поваги один до одного, бажання бути разом не виникає. На момент звернення до суду із цим позовом сторони проживали окремо вісім місяців, а саме , з квітня 2016 року, при цьому, позивач, разом із донькою, проживає окремо. Крім того, впродовж зазначеного періоду відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання спільної дитини. При цьому, між подружжям досягнуто згоди, що після розірвання шлюбу, дитина залишиться проживати разом із відповідачем. За цих підстав, позивач була вимушена звернутись до суду із вимогами, викладеними у даному позові. В судове засідання позивач не з'явилась, надала письмову заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить судове засідання проводити за його відсутності, уточнені позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі 500 грн. визнає та просить їх задовольнити. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12.09.2014 року у Київському відділі ДРАЦС ХМУЮ, внаслідок чого [PERSON] взяв прізвище дружини «[PERSON]», про що зазначеним відділом зроблено відповідний актовий запис № 599.(а.с. 4) Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] [INFO], про що 24.02.2015 року Київському відділі ДРАЦС ХМУЮ зроблено відповідний актовий запис № 141, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 5) Фактично шлюбно-сімейні стосунки між подружжям не підтримуються остаточно з квітня 2016 року. Спільне життя не склалось, в шлюбі мали місце непорозуміння, але в питаннях виховання та місця перебування дитини, жодних претензій один до одного сторони не мають. Також, від зазначеного періоду, спільне господарство подружжям не ведеться та досягнуто угоди щодо розподілу спільного майна, а також місця проживання дитини , у зв'язку із чим такі вимоги не пред'являлись. Суд вважає, що в наданні сторонам строку для примирення немає підстав, оскільки встановлено, що подальше сумісне життя та збереження шлюбу неможливо. Згідно ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу за позовом одного із подружжя, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ч. 2 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Відповідно до статті 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову в частині розірвання шлюбу, встановивши, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін,суд вважає за необхідне позовні вимоги про розірвання шюбу задовольнити. Крім того, позивач та відповідач проживають окремо, при цьому неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає разом із позивачем . Угоди про добровільну сплату аліментів у сторін не існує, аліментів відповідач не сплачує. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої Україною 27.02.1991 р., яка набула чинності для України 27.09.1991 р., закріплено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи те, що відповідач є здоровим працездатним чоловіком, повністю визнав позовні вимоги, суд задовольняє останні та стягує з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, а саме 500 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач працездатний, не є інвалідом, інших аліментних обов'язків не має, з пояснень позивача, викладених у позові - офіційно не працевлаштований, а тому не має постійного заробітку . Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пов'язані із розглядом справи в частині стягнення аліментів.

Outcome: approved