Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

11.01.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку до відповідача РСЦ Міністерства внутрішніх справ у Київській області. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.01.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 28 лютого 2018 року 07.02.2018 року від відповідача РСЦ МВС у Київській області надійшов відзив на позовну заяву. 16.02.2018 року від відповідача РСЦ МВС у Київській області надійшов зустрічний позов. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19.02.2018 року прийнятий зустрічний позов до спільного розгляду із первісною позовною заявою. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на 28.02.2018 року. 28.02.2018 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. Справу призначено до розгляду на 19.04.2018 року. 13.03.2018 року від відповідача за зустрічною позовною заявою надійшов відзив на позовну заяву. 19.04.2018 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений в зв`язку з технічною неможливість проведення відоконференції. Справу призначено до розгляду на 08.06.2018 року. 08.06.2018 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений в зв`язку з технічною неможливість проведення відоконференції. Справу призначено до розгляду на 14.09.2018року. 14.09.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 30.11.2018 року. 30.11.2018 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений в зв`язку з технічною неможливість проведення відоконференції. Справу призначено до розгляду на 22.02.2019 року. 22.02.2019 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений в зв`язку з технічною неможливість проведення відоконференції. Справу призначено до розгляду на 24.05.2019 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.. 24.05.2019 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 89248 грн. 95 коп., за період з 23.02.2017 року по 31.07.2017 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: відповідно до наказу № 9 о/с від 28.12.2015р року вона була прийнята на роботу в регіональний сервісний центр МВС в Київській області 07.11.2015 року на посаду оператора комп`ютерного набору ( за рахунок посади адміністратора територіального сервісного центру № 3245) Згідно з наказом № 22 о/с від 01.07.2016 року вона призначена, як така, що успішно пройшла конкурс, із встановленням випробувального терміну 6 місяців на посаду провідного спеціаліста-адміністратора сервісного центру № 3245. 01.07.2016 року вона прийняла посаду державного службовця. Відповідно до наказу № 46 о/с від 12.12.2016 року вона була звільнена за п. 2 ст. 86 ЗУ «Про державну службу» та п. 1 ст. 36 КЗпП України ( за угодою сторін). Наказом № 47 о/с від 13.12.2016 року вона була прийнята на роботу в регіональний сервісний центр МВС в Київській області та призначена, як така, що прийнята по заяві на посаду провідного спеціаліста-адміністратора сервісного центру № 3245. Відповідно до витягу з наказу № 9 від 23.02.2017 року вона була звільнена за п.11 ст. 40 КЗпП України (встановлення невідповідності працівника посаді, на яку його призначено). При звільненні їй було нараховано заробітну плату в сумі 8247.87 грн., яка виплачена двома платежами 15.02.2017 року та 28.02.2017 року. Також їй була нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 6909.68 грн., яка виплачена 16.05.2017 року У липні 2017 року відповідачем нарахована їй компенсацію за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері в сумі 10364.52 грн.,( без урахування податків), яка виплачена їй 31.07.2017 року. Таким чином в порушення вимог 116 КЗпП України остаточний розрахунок був проведений з нею лише 31.07.2017 року, що й стало підставою звернення до суду. Відповідачем подана зустрічна позовна заява відповідно до якої РСЦ МВС у Київській області просить стягнути з [PERSON] , грошові кошти в розмірі 8343 грн. 44 коп. як виплачені без достатньої правової підстави та понесені с удові витрати по сплаті судового збору в сумі 1700.00 грн. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою обґрунтовує тим, що 03.05.2017 року на адресу РСЦ МВС у Київській області надійшла заява [PERSON] , про виплату їй компенсації за соціальну невикористану відпустку як одинокій матері. 23.05.2017 року [PERSON] ,. була надано відповідь у якій відмовлено у вказаній виплаті, виходячи з того, що [PERSON] , . не є одинокою матір`ю. Оскільки перебувала у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини батьком записаний чоловік [PERSON] Проте [PERSON] ,. повторно звернулась із заявою про виплату їй зазначеної компенсації і у липні 2017 року їй була нарахована та виплачена компенсацію за невикористану соціальну відпустку в розмірі 8343.44 грн. Проте [PERSON] ,. не було надано всіх необхідних документів, які підтверджують її право на отримання відпустки, передбаченої ст. 19 ЗУ «Про відпустки», відповідно зазначена грошова сума була їй виплачена без достатньої правової підстави, яку позивач за зустрічною позовною заявою просить стягнути з відповідача. В судове засідання позивач за первісною позовною заявою не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте заяв про відмову від заявлених позовних вимог не подала. Згідно відзиву на зустрічну позовну заяву просила відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою виходячи з того, що згідно п. 5 ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про відпустки» визначається одинака матір як і жінка, яка виховує дитину без батька ( в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька). Протягом останніх восьми років вона самостійно виховає дитину, що підтверджується рішенням суду, листом відділу державної виконавчої служби, довідкою зі школи. Всі ці обставини були відомі роботодавцю, оскільки вона наголошувала на цьому та дана інформація була зазначена в її особовій справі. Тому виплата проведення їй на законних підставах, але з порушенням строків її виплати. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою заперечував, подавши відзив на позовну заяву, також пояснив, що за рішенням суду на користь відповідачки стягнений середній заробіток за час вимушеного прогулу за більш тривалий період, ніж період затримки розрахунку з позивачкою, тому за практикою Верховного суду України у даному випадку стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягає, так як це порушить права інших працівників Центру та буде подвійним стягненням, тому просить відмовити у задоволенні даних позовних вимог. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримує за підставами, викладеними в зустрічній позовній заяві, так як відповідач не є одинокою матір`ю у розумінні даного поняття і виплата проведена їй безпідставно. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно даних трудової книжки позивачки [PERSON] судом встановлено, що 07.11.2015 року позивачка була призначена, як така, що прийнята по заяві, на посаду оператора комп`ютерного набору (за рахунок посади адміністратора) територіального сервісного центру № 3245 МВС в Київській області. Підстава наказ № 9 о/с від 28.12.2016 року. (запис 16) 01.07.2016 року позивач призначена як така, що успішно пройшла конкурс із встановленням випробувального терміну шість місяців на посаду провідним спеціалістом-адміністратором регіонального сервісного центру № 3245. Підстава наказ № 22 о/с від 01.07.2016 року. (запис № 17). Також 01.07.2016 року позивач прийняла присягу державного службовця. 12.12.2016 року позивачка звільнена за п. 2. Ст. 86 ЗУ «Про державну службу» та п.1 ст. 36 КЗпП України ( за згодою сторін) . Підстава Наказ № 40 о/с від 12.12.2016 року. (запис19). 13.12.2016 року позивачка призначена, як така, що успішно прийнята по заяві, на посаду провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру № 3245 МВС в Київській області. Підстава наказ № 47 о/ с від 13.2.12.2016 року (запис № 20) 23.02.2017 року позивач звільнена за п. 11 ст. 40 КЗпП України (встановлена невідповідність працівника займаній посаді на яку його прийнято). Підстава наказ № 9 о/с від 23.02.2017 року. (запис № 21). При цьому в трудовій книжці є виправлення ст. 36 на ст. 40 КЗпП України не застережене відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до копії витягу з наказу № 9 о/с від 23.02.2017 року встановлено, що позивача звільнено з посади провідного консультанта-адміністратора сервісного центру № 3245 за п. 11 ст. 40 КЗпП України (встановлена невідповідність працівника займаній посаді, на яку його прийнято). Підставою цього звільнення зазначено наказ РСЦ МВС в Київській області від 23.02.2017 року № 19. Відповідно до копії наказу № 19 від 23.02.2017 року, судом встановлено, що відповідно до наказу РСЦ МВС в Київській області від 10.02.2017 року №с м14 «Про направлення комісії для здійснення позапланової перевірки в територіальному сервісному центрі № 3245 РСЦ МВС в Київській області» у період з 13 по 17 лютого комісією здійснено позапланову перевірку територіального сервісного центру № 3245. В ході перевірки комісією було виявлено ряд недоліків при здійсненні операцій з реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку транспортних засобів, допущених працівниками ТСЦ № 3245. В даному наказі вказано, які порушення допущені позивачкою а саме заміна кузова автомобіля з вантажного на легковий без відповідних документів, перереєстрація транспортного засобу, який знаходиться в обмеженні за Державним реєстром обтяжень рухомого майна та здійснення прямої перереєстрації автомобіля на підставі документів про спадщину. Згідно резолютивної частини даного наказу вказується, що за порушення трудової дисципліни, яке виявилось у порушенні ст. 39 КЗпП України, вимог цивільного кодексу України, Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шассі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 в частині проведення операцій з транспортними засобами органами надання сервісних послуг МВС, в порядку ст. 147 КЗпП України провідного спеціаліста-адміністратора територіального сервісного центру № 3245 РСЦ МВС в Київській області [PERSON] , притягнути до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. Відповідно до рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.12.2017 року визнано звільнення [PERSON] ,. незаконним, поновлено на посаді, з якої звільнено, стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.01.2017 року по 31.10.2017 року в сумі 62509 грн., та 1000 грн., на відшкодування спричиненої моральної шкоди, що підтверджується копією рішення суду. Дане рішення суду на час розгляду цієї справи набрало законної сили. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з досліджених судом доказів, позивач була звільнена з роботи 23.02.2017 року. розрахунки з відповідачкою були проведені в декілька виплат, а саме: 28.02.2017 року - розрахунок із заробітної плати; 16.05.2017 року - компенсація за невикористану відпустку; 31.07.2017 року - компенсація за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері. Таким чином остаточний розрахунок з позивачкою був проведений 31.07.2017 року, тобто з порушенням строків, визначених ст.. 116 КЗпП України. З аналізу ст.. 116, 117 КЗпП України вбачається, що не проведення з вини власника або у повноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені даними правовими нормами строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, тобто за весь період невиплати власником, або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України - при винесені рішення про поновлення на роботі, орган який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Відповідно до рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.12.2017 року на користь позивача [PERSON] ,. було стягнена з відповідача РСЦ МВС в Київській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.02.2017 року по 31.10.2017 року в сумі 62509 грн., тобто з відповідача вже стягнений середній заробіток на користь позивача за період більший ніж затримка остаточного розрахунку з позивачкою. Таким чином судом хоч і встановлено, що з позивачем було здійснено затримку остаточного розрахунку при звільненні, але права позивачки вже були відновленні шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того права позивачки були відновлені і шляхом поновлення на роботі з моменту звільнення. Відповідно стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачкою матиме наслідком подвійну відповідальність відповідача за одне теж порушення у вигляді стягнення середнього заробітку, та не буде співмірним з правами працюючого працівника, який отримує одні заробітну плату. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 січня 2017 року. Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог за первісною позовною заявою в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою, суд виходить з наступного. Як встановлено з матеріалів справи у липні 2017 року РСЦ МВС у Київській області була нарахована та виплачена [PERSON] , компенсація за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері в сумі 8343.44 яка виплачена 31.07.2017 року, що підтверджується розрахунковим листом за липень 2017 року. Прохаючи стягнути з [PERSON] . дану суму позивач посилається на те, що [PERSON] ,. не є одинокою матір`ю у розумінні положень ЗУ «Про відпустки» тому не мала права на зазначену виплату. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілих, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України - Не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; Виплачені [PERSON] , грошові кошти підпадають під ознаки заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї. З пояснень представника позивача вбачається, що зазначена вище компенсація за соціальну відпустку нарахована та виплачена [PERSON] , добровільно та за відсутності рахункової помилки. Доводи представника позивача за зустрічною позовною заявою про те, що дана виплата була здійснена за рахунок недобросовісності відповідача [PERSON] , оскільки остання двічі подавала заяву про виплату даної суми є безпідставними. Так як з наданих суду документів вбачається, що [PERSON] ,. має сина - [PERSON] , [INFO] . Згідно із випискою із рішення суду шлюб між [PERSON] ,. та батьком дитини розірваний. За повідомленням Верхньодніпровського ВДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області від 30.07.2014 року батько відповідача ухиляється від матеріального утримання дитини та має значну заборгованість із аліментів. Даний факт підтверджується і довідкою зі школи. Відповідно до п 5 ч.13 ст . 10 ЗУ «Про відпустки», надано визначення одинокої матері, а саме: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дається визначення одинокої матері як одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) Таким чином до одинокої матері законодавство відносить і іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. відповідно поняття одинокої матері є оціночним. З відзиву позивача вбачається, що вона добросовісно вважає себе одинокою матір`ю, виходячи із наведених вище норм права та їх роз`яснення. Тому подаючи двічі заяву про виплату компенсації за невикористану відпустку, відповідч відстоювала свої права, які вважала порушеними, а не діяла недобросовісно. В свою чергу, і позивач за зустрічною позовною заявою при нарахуванні та виплаті зазначених грошових коштів також погоджувався з доводами [PERSON] ,. про те, що вона є одинокою матір`ю. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою та вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою в повному обсязі. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат суд у відповідності до ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, та враховуючи, що за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звільнена від сплати судного збору на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», і так як позивачу відмовлено в задоволенні даних позовних вимог, відповідно судові витрати відносяться на рахунок держави та з відповідача не стягуються. За позовними вимогами за зустрічною позовною заявою позивачем сплачений судовий збір в сумі 1700 грн., проте, враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною завою, понесені судові витрати покладаються на позивача за зустрічною позовною заявою і за рахунок відповідача не відшкодовуються.

Outcome: dismissed