Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

11.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів з вимогою про визнання недійсними положень кредитного договору №24002/0308/71-028 від 19.03.2008 року, який був укладений між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «АЛЬФА БАНК», а саме п.п.1.3, 1.5, 6.1.2, які є несправедливими, вони містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача по причині неможливості визначення сукупної вартості кредиту, невідповідності процентної річної ставки реальній річній ставці. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача 3 позов не визнав. Відповідачі 1-2, треті особи у судове засідання не прибули. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши докази по справі - суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У судовому засіданні встановлено, що 19.03.2008 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «АЛЬФА БАНК», був укладено кредитний договір №24002/0308/71-028, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 50000 доларів США, строком до 18.03.2038 року, із сплатою 11,9% річних за користування кредитом (з можливістю їх коригування у зв'язку із зміною економічних умов вартості ресурсів на ринку позичкового капіталу), із визначенням складових, які входять до сукупної вартості кредиту (п.п.1.3, 1.5, 6.1.2 договору). У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно частин 1 та 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не можуть суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегульовувати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно з ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Особистий підпис позивача свідчить про те, що вона погодилася на всі умови, які зазначені у вищевказаному кредитному договорі і тривалий час їх виконувала, сплачуючи суми на погашення кредиту. Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивач систематично сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно умов договору, погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання, то її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало її внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже, не вважала умови договору несправедливими. Правочин було вчинено у письмовій формі відповідно до вимог закону, а сама позивач не заперечує, що на момент укладення договору мала і в даний час має необхідний обсяг цивільної дієздатності і у сукупності викладені обставини є підставами для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed