Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

11.10.2018 року позивач звернулась\~ до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з\~ 14.02.2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, Від спільного проживання вони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та повністю перебуває на її утриманні. Вони з відповідачем з липня 2018 року припинили подружні стосунки, проте офіційно шлюб між ними ще не розірвано. Відповідач в добровільному порядку ухиляється від утримання дитини, життям дитини не цікавиться.\~ В зв'язку з чим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину в розмірі 1/6\~ частини з усіх видів його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. 06.11.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає, не заперечує проти вимог позивача та зазначив, що подружні стосунки з позивачем складні, тому вони не проживають разом, вона намагалась маніпулювати дитиною у власних інтересах, тому він перестав надавати кошти на утримання сина [PERSON]. Також, він має від першого шлюбу сина [PERSON],[INFO], якому надає матеріальну допомогу на його утримання. Позивачем підтверджено отримання ним заробітної плати в розмірі 3730,00 грн. щомісячно, тому враховуючи зміст позовної заяви вважає, що позов підлягає до задоволення. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON],[INFO], РНОКПП: [NUMBER], та [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], з 14.02.2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання вони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з матірю та перебуває на її утриманні. З липня 2018 року сторони припинили подружні стосунки та проживають окремо. Дані обставини підтверджено матеріалами справи ( а.с. 5-13) та визнаються сторонами. Позивач [PERSON] та малолітній [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають за адресою: [INFO], що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 6,13). Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], працює у ФОП [PERSON] ( Київська область, м. Біла Церква, бул. 50 р Перемоги,111,кв.4), отримує заробітну плату в розмірі 3730,00 грн. щомісячно, в добровільному порядку аліменти із заробітної плати не відраховуються та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на користь позивача на сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/6\~ частини з усіх видів його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 8, 14,21) та визнається сторонами. Відповідачем у заяві про визнання позову вказано про те, що на його утриманні перебуває син [PERSON],[INFO], якому\~ він надає матеріальну допомогу, однак до суду не надано жодних доказів в підтвердження даних обставин, а враховуючи визнання заявлених позивачем вимог, суд приходить до висновку, що вказані обставини для відповідача не є істотними для вирішення даного спору. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;\~ 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;\~ 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка\~ заробітку\~ (доходу)\~ матері,\~ батька,\~\~ яка\~\~ буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі:\~ дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Таким чином, суд, враховуючи визнання відповідачем позову, максимально враховуючи інтереси дитини,

Outcome: approved