Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

11 березня 2014 року представник ПАТ «Ідея Банк», - [PERSON] (довіреність №12.2-05/1044 від 08 січня 2014 року, термін дії, до 31 грудня 2014 року (а.с.7), довіреність №12.2-05/1043 від 08 січня 2014 року, термін дії, до 31 грудня 2014 року (а.с.8), звернулася до суду із вищевказаним позовом, котрий вмотивовано тим, що 25 січня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №В03.187.70242. Згідно кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 2914,00 гривень, зі сплатою 19,00% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Протягом строку дії кредитного договору боржник систематично порушував терміни сплати кредиту і процентів за користування кредитом, у звязку з чим йому було надіслано заявником листи-повідомлення з вимогою повернення боргу, які боржник залишив без відповіді і задоволення, заперечень на вимоги заявника не надав. За весь час дії кредитного договору відповідач систематично не сплачував кредит та проценти за користування кредитними коштами, у звязку з чим, станом на 08 січня 2014 року виникла загальна заборгованість у розмірі 12446,35 гривень. Отже, так як у добровільному порядку виплатити всю суму заборгованості відповідач відмовляється, то в звязку з цим сума підлягає примусовому стягненню, у звязку із чим представник позивача просила суд задовольнити позовні вимоги. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року, позовні вимоги банку було задоволено, з відповідача [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №В03.187.70242 від 25 січня 2012 року, стягнуто 12446,35 гривень, та 243,60 гривні в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору. 27 червня 2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення від 15 травня 2014 року, вказуючи на те, що він позовні вимоги банку ніколи не визнавав, рішення було винесено за його відсутності, про розгляд справи його не повідомляли, існують обставини, котрі не було враховано судом при винесенні вказаного рішення, банком не доведено наявності заборгованості за кредитним договором належними доказами. Ухвалою від 27 жовтня 2017 року, заву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року, скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Представник позивача при розгляді справи присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, при подачі позову надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.19). Відповідач [PERSON] при розгляді справи присутнім також не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, скористався правом представництва своїх інтересів у суді зі сторони представника. Представник відповідача [PERSON], - [PERSON] (довіреність від 12 червня 2017 року, термін дії, до 12 червня 2020 року (а.с.44), при розгляді справи присутнім також не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду 30 березня 2018 року заяву про розгляд справи за його відсутності, та відсутності відповідача (а.с.104), проти позовних вимог банку заперечував у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у наданому до суду 03 березня 2018 року відзиві на позовну заяву (а.с.102-102а). Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. При цьому, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Враховуючи зазначене і положення ст.ст.19, 258-260, 274 ЦПК України, 08 лютого 2018 року судом постановлено ухвалу про подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог банку необхідно відмовити виходячи із наступного. Так, згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Таким чином, позивач належними і допустимими доказами повинен був довести наявність у відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором №В03.187.70242 від 25 січня 2012 року, у сумі, зазначеній в позовній заяві. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. 25 січня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» (а.с.5, 6) та відповідачем [PERSON] (а.с.16, 17) було укладено кредитний договір №В03.187.70242, згідно умов котрого, відповідач отримав кредит в розмірі 2914,00 гривень, зі сплатою 19,00% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів (а.с.9-15). Факт одержання відповідачем кредитних коштів підтверджується наявною в матеріалах справи копією ордеру-розпорядження №1 про видачу кредиту від 25 січня 2012 року (а.с.18). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 та 2 ст.639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. За вимог ч.1 та 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. За ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Банк свої зобов'язання з надання кредитних коштів виконав в повному обсязі та в обумовлений в договорі термін, що не заперечується відповідачем та його представником.. За наданою суду довідкою-розрахунком заборгованості [PERSON] за кредитним договором №В03.187.70242 від 25 січня 2012 року, станом на 08 січня 2014 року, відповідач має перед банком заборгованість у розмірі 12446,35 гривень, та складається з наступного: - основний борг, - 0,00 гривень; - прострочений борг, - 2914,00 гривень; - прострочені проценти, - 1857,97 гривень; - строкові проценти, - 0,00 гривень; - нарахована плата за обслуговування кредиту, - 0,00 гривень; - прострочена плата за обслуговування кредиту, - 0,00 гривень; - пеня за несвоєчасне погашення платежів, - 7674,38 гривні; - віндикаційні витрати, - 0,00 гривень (а.с.3). Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. При цьому, суд погоджується з доводами, викладеними відповідачем та його представником у відзиві на позовну заяву, та вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, а саме роздруківки руху грошових коштів по рахунку, детальної довідки-розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] із деталізуванням нарахування боргу по тілу кредиту, процентам, штрафам, пені та зазначенням дат таких нарахувань, які б могли підтвердити заборгованість відповідача по даному кредитному договору у сумі, вказаній банком. При цьому, відповідач не визнає заборгованості у сумі, зазначеній в позовній заяві. 12 жовтня 2017 року представником відповідача до суду надано було клопотання про витребування вказаної вище розгорнутої довідки про заборгованість, однак в подальшому надав до суду клопотання про його відкликання. За власною ініціативою суд докази по справі не має законодавчої можливості збирати, а тому, у задоволенні вимог банку необхідно відмовити в силу недоведеності належними та допустимими доказами розміру заборгованості за кредитним договором, вказану у позовній заяві. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed