Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

12.12.2012року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він з 12.09.2011року працював на посаді заступника начальника з безпеки Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» та був звільнений наказом від 06.12.2011року за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 03.07.2012року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.11.2012року, звільнення було визнано незаконним та [PERSON] було поновлено на роботі. 13.11.2012року було відкрито виконавче провадження по поновленню на роботі та 14.11.2012року він приступив до виконання службових обов'язків. 14.11.2012року [PERSON] подав заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства. Однак наказом від 15 листопада 2012 року №181/к його було звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України без зазначеної в заяві підстави звільнення - невиконання роботодавцем законодавства про працю. Посилаючись на те, що звільнення є незаконним, оскільки не відповідає змісту його заяви, [PERSON], просив суд про визнання наказу незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, моральної шкоди. Протягом розгляду даної справи позовні вимоги [PERSON] жодного разу не уточнювались, не змінювались. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивач не з'являвся на робочому місці після винесення рішення Суворовським районним судом м.Одеси про його поновлення на роботі, не надав трудової книжки, а тому позбавив можливості відповідачу поновити його на роботі та видати відповідний наказ. Викладені обставини, на думку представника відповідача, свідчать про необгрунтовані причини звільнення позивача, а тому звільнення [PERSON] за ст.38 КЗпП України ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» здійснило з дотриманням чинного законодавства. Представник третьої особи також наполягала на залишенні позову без задоволення посилаючись на обставини, викладені в запереченнях на позов. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи, вивчивши та дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 3 липня 2012року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 1 листопада 2012року, [PERSON] поновлено на роботі на посаді заступника начальника з безпеки Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів». Рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. 3.07.2012року позивачем подано заяву про поновлення на роботі шляхом видачі відповідного наказу та не перешкоджанню виконувати трудові обов'язки, однак у добровільному порядку відповідач рішення не виконав, [PERSON] на роботі не поновив, відповідного наказу не видав, до виконання службових обов'язків не допустив. 13.11.2012року державним виконавцем другого Приморського відділу державної виконавчої служби винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (а.с.11). 14.11.2012року [PERSON] поновлено на роботі. 14.11.2012року [PERSON] подав заяву про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства з 14 листопада 2012року (а.с.12). Наказом №181/к від 15 листопада 2012року [PERSON] звільнено з посади заступника начальника з безпеки Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» за ст. 38 КЗпП України, без зазначеної в заяві підстави звільнення - невиконання роботодавцем законодавства про працю (а.с. 14). Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами КЗпП України. Згідно ч. 3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Суд критично ставиться до пояснень-заперечень представника відповідача та представника третьої особи стосовно виконання рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 03.07.2012року про поновлення [PERSON] на роботі, що було допущено до негайного виконання, яке на їх думку, відбулося згідно чинного законодавства, оскільки, дане рішення виконано ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» після відкриття виконавчого провадження в примусовому порядку лише у листопаді 2012року, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, представники відповідача та третьої особи посилалися на наявність в діях [PERSON] вини, а саме невиконання норм ст.24 КЗпП України, що унеможливило належне виконання рішення суду від 03.07.2012року. Однак, відповідно до п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 06.11.1992року (з наступними змінами) про практику розгляду судами трудових спорів, стосовно правил ст.24 КЗпП, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом наказу про це. Верховний Суд України у своїй постанові за №6-34цс13 від 22.05.2013року звертає увагу на те, що істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи. Відсутність волевиявлення особи на звільнення за власним бажанням позбавляє роботодавця законних підстав для звільнення працівника згідно зі статтею 38 КЗпП України без зазначення частини третьої цієї статті. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача проведено з порушенням трудового законодавства. Відповідно до п.8 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та згідно довідки ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» №041/083 від 26.02.2014 року, середньоденний дохід позивача з врахуванням обов'язкових платежів складає 319грн. 36коп. З огляду на те, що з моменту звільнення - 15 листопада 2012 року по день подачі позову сплило 85 робочих дня, середній заробіток за час вимушеного прогулу (в межах заявлених позовних вимог у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України) склав 27145грн.60коп. (85р.д.х319,36грн.=27145грн.60коп.). Ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з наступним утриманням з даної суми податків та інших обов'язкових платежів. Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні колективного чи трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Враховуючи наведену норму та ч.1 ст.11 ЦПК України, оскільки позивач просив стягнути на його користь вихідну допомогу у розмірі 21078грн., суд задовольняє позовну вимогу в заявленому розмірі. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, на підставі наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив позивача гарантованого КУ права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім'ї. Протиправна поведінка відповідача, порушення ним трудових прав позивача призвело до понесення останнім втрат немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми. Позивач вимушений був докладати додаткових зусиль, щоб забезпечити себе, він постійно знаходився у нервовому напруженні. В зв'язку з вищезазначеним позивачу було завдано особисті душевні страждання, пов'язані зі стресовим станом при спробах бесіди з посадовими особами відповідача, а також при спробах переконати їх в обов'язковому виконанні приписів чинного законодавства України. З вини відповідача, позивач зазнав серйозних вимушених змін в організації життя, позбавленні можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршилися його відносини з оточуючими людьми. На підставі наведеного, виходячи з принципу розумності та справедливості позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 500грн. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник відповідача не довів в судовому засіданні обставини, на які посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, а саме, що позивач [PERSON] був звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України на законних підставах. За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача з роботи є незаконним, так як прийнято з порушенням вимог чинного трудового законодавства України, без врахування і з'ясування всіх обставин, а тому позовні вимоги в частині визнання незаконним наказ Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» №181/к від 15.11.2012року в частині формулювання причин звільнення [PERSON] з посади заступника начальника безпеки, вважати [PERSON] звільненим з посади заступника начальника з безпеки Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» згідно ч.3 ст.38 КЗпП України - звільненим за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку підлягають задоволенню (в межах заявлених позовних вимог у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України) та в частині стягнення моральної шкоди - частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ч.3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243,60грн. за вимоги немайнового характеру та 552,49грн. за вимоги майнового характеру. Згідно п.п. 2, 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial