Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

10 серпня 2020 року заявник [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою, та просила ухвалити рішення, яким встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Соледар м.Артемівськ Донецької області, в день [INFO] в м.Севастополь, АРК. В обґрунтування своєї заяви заявник вказує, що її син - [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в Севастополь, АРК, тобто на території, яка визнана Верховною Радою України тимчасово окупованою. Заявник у заяві зазначила, що звернувшись до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) для отримання свідоцтва про смерть сина, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки на підтвердження факту смерті був пред`явлений документ, виданий на тимчасово окупованій території. Встановлення даного факту необхідно заявнику для державної реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть, яке у свою чергу є підставою для виникнення певних цивільних прав і обов`язків. За цих обставин заявник змушена звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.08.2020 по справі відкрито провадження та призначено судове засідання на 13 серпня 2020 року. У судове засідання заявник не з`явилася, надала заяву якою просить розглянути справу про встановлення факту смерті у її відсутність, вимоги заяви підтримала та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Бахмутсько-Лиманського ОУ ПФУ Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, в судове засіданняне з`явився, начальник управління надіслала на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника. Представник заінтересованої особи - Бахмутського МВ ДРАЦС Східного МУ МЮ (м.Харків) про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений, в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дістається висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню за наступними підставами. Так, у ході судового розгляду встановлено, що встановлення факту, якого вимагає заявник, породжує правові наслідки. Встановити такий факт іншим шляхом неможливо. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Серед таких юридичних фактів у ст. 315 ч. 1 п. 8 ЦПК України визначений факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як зазначено в ст. 317 ч. 1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. З паспорту серія [NUMBER] (арк.с.5-7) вбачається, що заявник [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заявник [PERSON] є матір`ю померлого [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] (арк.с.10), свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 19.06.1992, згідно з яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.11), свідоцтвом про укладення шлюбу від 16.01.1999, відповідно до якого [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.12), та є належним заявником по справі. Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] , яка мається в матеріалах справи, син заявника - [PERSON] народився [INFO] в м.Соледар м.Артемівськ Донецької області (арк.с.8). Як встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] в м.Севастополь, АРК, причиною смерті є асфіксія, що вбачається з лікарського свідоцтва про смерть серія [NUMBER], виданого 20.04.2020 Севастопольським відділенням судово-медичної експертизи (а.с.14-15) та рапортом про виявлення ознак злочину, складеного 17.04.2020 старшим слідчим СВ по Балаклавському району м.Севастополь ГСУ СК Росії по Республіці Крим та м.Севастополю, згідно з яким 17.04.2020 близько 16.00 год. в садовому будинку на ділянці № [NUMBER] «Кальфа-1» в Балаклавському районі м.Севастополя виявлений труп [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Заявник вказує, що її син помер в м.Севастополь, АРК, а саме на території, яка на теперішній час є тимчасово окупованою, де вона отримала свідоцтво про його смерть (серії [NUMBER] ) (арк.с.16), однак отриманий документ перешкоджає їй скористатися законними правами про реєстрацію факту смерті для отримання свідоцтва про смерть, виданого державним органом України, оскільки він виданий на тимчасово окупованій території, де органи влади України не здійснюють свої повноваження. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Так, заявник звернулася до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) з заявою про видачу свідоцтва про смерті, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з тих підстав, що нею на підтвердження факту смерті пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відмовою від 07.08.2020 № 20.14-151/387 (арк.с.17). Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. За ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно з ч.2, 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України). За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як. наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, як виняток суд бере до уваги та оцінює разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України свідоцтво про смерть від 16 червня 2020 року серії [NUMBER] , виданого 99200002 відділом запису актів цивільного стану Гагаринського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя та лікарське свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 20.04.2020, дата смерті - [INFO] , причина смерті: асфіксія. Таким чином, суд вважає, що факт смерті [PERSON] в певний час і при певних обставинах підтверджений. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з п.3.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5 судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника (ст. 257 ЦПК України) в державних органах запису актів цивільного стану. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи заявником було обґрунтовано доведені ті обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог, тому задовольняє заяву [PERSON] про встановлення факт смерті. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved