Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

11 березня 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, в своїх позовних вимогах посилвся на те, що 23 липня 2009 року організованою групою представників влади було скоєно порушення прав людини, зміна встановлених законом основ функціонування органів влади та комунальної установи, пряме порушення міжнародних угод України. Важливим елементом цих дій було порушення 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, розгляд якої тривав більше року. 29 липня 2009 року позивач подав з цього приводу за встановленою законом підслідністю заяву про порушення кримінальної справи до Управління СБУ у Дніпропетровській області. У тому ж році позивач подав до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скаргу на бездіяльність УСБУ стосовно вказаної заяви про злочин. На думку позивача, у наведений вище злочин були втягнуті всі суди м. Дніпропетровська, за виключенням господарських, Печерський районний суді м. Києва, Апеляційний суд м. Києва, вищі органі державної влади, включно з ВРУ, МЮУ, МВС, ГПУ, СБУ, ВССУ, ВАС, ВСУ та КСУ. Останньою посадовою особою, яка приєдналася до первинного злочину, став перший заступник прокурора Дніпропетровської області Р. Сосков, який 06 грудня 2018 року склав і подав у Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року у справі №\~201/11110/17 про часткове задоволення позову до Держави Україна, яку представляло Міністерство юстиції України, треті особи ДКСУ та ДДВС, стосовно відшкодування майнової та немайнової шкоди, завданої позивачу первинним злочином (захопленням влади) та наступними. В своїй апеляційній скарзі, в якій відсутні відомості про виконання вказаним прокурором або його підлеглими їх прямих обов`язків стосовно встановлених зазначеними у рішенні від 10 жовтня 2018 року остаточними судовими рішеннями фактів здійснення проти позивача численних тяжких злочинів, включно з неодноразовим викраденням позивача представниками держави, внести відповідні відомості у ЄРДР та визнати позивача потерпілим, прокурор злісно спотворює правові обставини справи № 201/11110/17 і чинне законодавство України. За законом прокурор, який дізнався про такі порушення закону, повинний перевірити такі відомості, внести відповідні відомості до ЄРДР і направити справу за підслідністю для організації досудового розслідування, вжити всі можливі заходи для припинення злочинів і притягнення винних до відповідальності. Ці свої обов`язки перший заступник прокурора області не виконав, а замість виконання обов`язків приєднався до первинного злочину шляхом складання завідомо брехливого документу, під назвою «апеляційна скарга» переповненого завідомо неправдивими відомостями. Окрім суперечності вимогам закону, починаючи зі ст. З Конституції України, якою у другому реченні затверджено: «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави», ЗУ «Про порядок виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ», яким встановлено, що інтереси держави полягають у повному та своєчасному виконанні рішень ЄСПЛ саме вказаними органами влади, які лише залучають для такого виконання (при необхідності) прокурорів; вимогам міжнародних договорів, згоду на які надані ВРУ; практиці ЄСПЛ, включно з рішенням від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2», де державу представляло саме Міністерство юстиції Україна, а зовсім не прокурор. Крім того, таке твердження прокурора прямо суперечить його діям безпосередньо у справі №\~201/11110/17, де в судовому засіданні 15 січня 2018 року представник прокуратури області просила суд виключити прокуратуру області з числа учасників справи, що є не правдою. Приховуючи таке протиправне твердження і власну брехню, намагаючись увести суд в оману, прокурор до вислову «незаконні дії та бездіяльність правоохоронних органів» додає «на думку позивача». Дії прокурора є безрозсудними, несумлінними, безпідставними, тобто протиправними, й завдають позивачу додаткову шкоду, яка полягає у наступному: безпідставному затягуванню вирішенню справи № 201/11110/17 (ця шкода внаслідок порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод після рішення ЄСПЛ від 08 грудня 2018 року у справі «Аграчева та інші проти України», в якому позивачу відшкодована шкода, завдана судовою тяганиною у справі з позовом до держави з приводу невиконання судового рішення, яким встановлено порушення прав позивача у тих самих правовідносинах, не має доводитися). Додаткові зусилля позивача, змушеного захищати справжні інтереси держави від протиправних посягань на ці справжні інтереси прокурорів, які спроможні захищати та фактично захищають виключно власні шкурні інтереси, доказом чого є, серед іншого, сама апеляція прокурора та попередній текст даної заяви. Загальний розмір шкоди, яку відповідач завдав позивачу своїми вищезазначеними протиправними діями та бездіяльністю у вказаних правовідносинах, з урахуванням причетності прокурорів до злочинів проти людства та захистом позивачем людства від прокурорів, можуть бути оціненими не меншим 10 000 000.00 грн. Між тим, та діяльність/бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області як уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалось конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Допущені прокуратурою Дніпропетровської області як державним органом прояви байдужості, що призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що йому завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідач відшкодовувати її відмовився. Вважає такі дії відповідача не законними, просив стягнути з відповідача зазначену моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі (т.\~1 а.с. а.с. 2 3). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2019 року позову заяву залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків (т.\~1 а.с. 4). 14 березня 2019 року позивач звернувся із заявою про відвід судді, у задоволенні якої було відмовлено ухвалою Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська від 15\~березня 2019 р. (т.\~1 а.с. а.с. 6, 12 13). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21\~березня 2019 року позовну заяву [PERSON] було визнано неподаною та повернуто позивачу (т.\~1 а.с. 16). Постановою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21\~березня\~2019\~року скасовано, а справу направлено до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська для продовження розгляду (т. 1 а.с. а.с. 32 33). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17\~травня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом представників сторін (т. 1 а.с. 37). Позивач надав до суду заяву про зміну предмету та підстави позову, в якій зазначив, що представником держави у спірних відносинах має бути суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Антонюк О.А. (т.\~1 а.с. 43). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 06 серпня 2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду на підставі п.\~4 ч.\~1 ст.\~257 ЦПК України (т. 1 а.с. 50). Постановою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 06\~серпня\~2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 1 а.с. а.с. 69 71). 09 грудня 2019 р, позивач звернувся із заявою про відвід судді, у задоволенні якої було відмовлено ухвалою Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська від 17\~грудня 2019 р. (т.\~1 а.с. а.с. 80, 87 88). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17\~січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, її призначено до розгляду в судовому засіданні 26 лютого 2020 р (т.\~1 а.с.\~95) Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 березня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено (т.\~1 а.с. а.с. 111 117). Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2020 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13\~березня\~2020\~року скасовано, а справу направлено за підсудністю до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (т. 1 а.с. а.с. 135 137). Ухвалою від 23 липня 2020 року суддя Кіровського районного суду міста Дніпропетровська Католікян М.О. взяв самовідвід у цивільній справі (т.\~1 а.с. 142). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справи за позовом [PERSON] до прокуратури Дніпропетровської області, судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Антонюка О.А. про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін (т.\~1 а.с.\~144). В підготовче судове засідання 04 вересня 2020 року з`явився лише позивач. Відповідачі в підготовче судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, повідомлялись про час і місце проведення підготовчого засідання кур`єром (т.\~1 а.с. а.с. 151 152). В підготовчому судовому засіданні за клопотання позивача залучено додаткові докази, вирішено питання про його допит в судовому засіданні в якості свідка (т.\~1 а.с. а.с. 186 187). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 вересня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено Державну казначейську службу України (т.\~1 а.с. 189). З метою забезпечення реалізації прав третьої особи без самостійних вимог, а також у зв`язку з неявкою відповідачів в підготовчому засіданні було оголошено перерву на 25 вересня 2020 року. В підготовче судове засідання, призначене на 25 вересня 2020 року учасники справи не з`явились. Від позивача надійшла заява про завершення підготовчого засідання без його участі (т.\~1 а.с. 191). Відповідачі та третя особа без самостійних вимог в підготовче судове засідання 25 вересня 2020 року не з`явились, про причини неявки не повідомили, повідомлялись про час і місце проведення підготовчого засідання відповідачі кур`єром, третя особа поштою (т.\~1 а.с. а.с. 190, 192). Ухвалою від 25 вересня 2020 року було витребувано від прокуратури Дніпропетровської області інформацію щодо ходу чи результатів досудового розслідування у кримінальних провадженнях, відкритих за заявами позивача (т.\~1 а.с. 193). Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено її до судового розгляду в судовому засіданні на 15\~жовтня 2020 року (т.\~1 а.с. 194). 08 жовтня 2020 року від відповідача судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Антонюка О.А. надійшла заява про закриття провадження у цивільній справі в частині вимог до нього у зв`язку з неможливістю розгляду заявлених вимог в порядку цивільного судочинства (т.\~1 а.с. 200). Від відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, в якому вона позовні вимоги не визнала, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними та такими, що не підтверджуються доказами. Оскарження прокуратурою рішення у цивільній справі №\~201/11110/17 відбулось відповідно до вимог законодавства. Позовні вимоги щодо заподіяння моральної шкоди не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Відповідач вважав позовні вимоги безпідставними, просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі (т.1 а.с. а.с. 202 207). В судове засідання 15 жовтня 2020 року з`явився лише позивач. Судом було задоволено клопотання позивача про виклик свідка, долучено додаткові документи, прийнято відзив відповідача. За клопотанням відповідача розгляд справи було відкладено на 18 листопада 2020 року (т.\~1 а.с. а.с. 221 224). В судове засідання 18 листопада 2020 року з`явились позивач та представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури. Інші учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи належним чином (т. 1 а.с. а.с. 226 227, т.\~2 а.с. а.с. 1 3). Позивач в судовому засідання підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з мотивів, вказаних у позові. Також позивач надав показання в якості свідка, в яких підтвердив обставини, які є підставами його позовних вимог, а також пояснив в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкоди та чим обґрунтовується її розмір. Від допиту свідка, заявленого в судовому засіданні 15 жовтня 2020 року, позивач відмовився, представник відповідача не заперечувала проти відмови від допиту цього свідка. При розгляді справи суд для повноти з`ясування її обставин скористався відповідно до вимог ст.\~80\~і частини 4 ст.\~82 ЦПК України\~Єдиним державним реєстром судових рішень, а також відомостями, оприлюдненими на офіційних сайтах державних установ України. Також було досліджено рішення Європейського Суду з прав людини, що стосуються позивача. Судом було залишено без задоволення клопотання відповідача судді Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська Антонюка О.А. про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що саме невирішеність позовних до нього стали підставою для скасування Дніпровським апеляційним судом рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 березня 2020 року з направленням справи на новий розгляд до іншого суду. Оскільки суд апеляційної інстанції не скористався своїм повноваженням закрити провадження в частині вищезазначених вимог, а натомість саме через їх невирішеність скасував судове рішення, суд першої інстанції при новому розгляді не має підстав закривати провадження в цій частині з тих самих підстав, щоб не позбавляти позивача доступу до правосуддя. Судом було враховано, що згідно наказу Генерального прокурора від 03.09.2020 р. №\~410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» юридичну особу «Прокуратуру Дніпропетровської області» перейменовано на «Дніпропетровську обласну прокуратуру». При цьому, оскільки йдеться про одну й ту саму юридичну особу, яка лише змінила назву, немає необхідності вирішувати питання про заміну сторони правонаступником. Третя особа без самостійних вимог Державна казначейська служби України в жодне судове засідання не з`явилась, про причини неявки на повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином (т.\~1 а.с. а.с. 199, 226, т.\~2 а.с. а.с. 1, 42). В судовому засіданні 24 листопада 2020 року розгляд справи було завершено. Позивач заявив, що його моральна шкода полягає в тому, що він тривалий час змушений витрачати надмірні зусилля для відновлення своїх порушених прав, навіть не зважаючи на констатацію цього порушення Європейського Суду з прав людини в 3 рішеннях, уповноважені державні органи не вживають жодних необхідних дій для притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні прав позивача. При цьому як самі ці порушення є очевидними, а особи, які їх допустили, відомими. Позивач додатково обґрунтовував розмір заподіяної йому моральної шкоди. Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, показання свідка, заслухавши пояснення сторін, перевіривши загальновідомі обставини, враховуючи рішення Європейського Суду з прав людини відносно позивача, а також інші судові рішення, які набрали законної сили, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. 22 вересня 1998 року кримінальна справа, порушена проти позивача за підозрою в ухиленні від сплати податків, була закрита за реабілітуючими обставинами. У грудні 1998 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з вимогами про стягнення компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями слідчих органів. 10 вересня 1999 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська відмовив у задоволенні вимог як безпідставних. 01 листопада 1999 року Дніпропетровський обласний суд скасував вказане рішення та направив справу на новий розгляд. 02 лютого 2000 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, не визначивши стягнув 3000 грн. компенсації моральної шкоди. 21 лютого 2000 року це рішення було залишено без змін Дніпропетровським обласним судом та набрало законної сили. Позивач безуспішно клопотав про перегляд цих рішень з метою отримання більшої суми компенсації. 16 березня 2000 року Управління державного казначейства у Дніпропетровській області направило рішення від 2 лютого 2000 року на виконання до Державного казначейства України. Державне казначейство України не сплатило борг та звернулось до прокуратури з проханням внести протест на судові рішення від 02 лютого 2000 року та 21 лютого 2000 року. 14 вересня 2000 року заступник прокурора Дніпропетровської області вніс протест до Дніпропетровського обласного суду, стверджуючи, що суд не має присуджувати компенсацію позивачу. 18 жовтня 2000 року президія Дніпропетровського обласного суду відхилила протест та підтримала попередні два рішення. Заступник Генерального прокурора вніс протест до Верховного Суду України на всі три рішення. Своїм остаточним рішенням від 16 травня 2001 року Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 02 лютого 2000 року, відповідно до яких борг повинно було сплачувати відділення Державного казначейства у Жовтневому районі м. Дніпропетровська. Позивач безуспішно намагався подати скаргу на це остаточне рішення, вимагаючи збільшення суми компенсації. 12 липня 2001 року відділ Державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції в м. Дніпропетровську відкрив виконавче провадження на виконання зміненого рішення суду від 02 лютого 2000 року. 05 жовтня 2001 року відділ Державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції в м. Дніпропетровську наклав штраф на голову відділення Державного казначейства у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, в зв`язку з невиконанням судового рішення в належний строк. Вказана особа оскаржила це рішення в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська. 11 грудня 2001 року Жовтневий районний суд задовольнив скаргу, встановивши, що рішення не було виконано через недосконалість механізму правового регулювання та відсутність бюджетних коштів. Апеляційна скарга позивача на це рішення була повернута як «не подана» у зв`язку з тим, що він не виправив процесуальні недоліки скарги. 01 квітня 2002 року відділ Державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції закінчив виконавче провадження в зв`язку з тим, що стягнення боргу було неможливим. Позивач безуспішно намагався порушити кримінальне провадження в зв`язку з невиконанням рішення суду. Оскільки рішення від 02 лютого 2000 року залишалось невиконаним Європейський Суд з прав людини в рішення від 22 листопада 2007 року (заява №\~29875/02) встановив відносно позивача порушення прав, передбачених п. 1 ст.\~6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.\~1 Першого протоколу до вказаної Конвенції та стягнув на користь позивача відшкодування. Вказані обставини підтверджуються рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Заїченко проти України» від 22 листопада 2007 року (заява №\~29875/02), яке набуло для України статусу остаточного, у зв`язку з чим встановлені в ньому факти не підлягають доказуванню згідно ч.\~3 ст.\~82 ЦПК України як загальновідомі. У зв`язку продовженням захисту своїх прав, які не були відновлені навіть після ухвалення рішення Європейського Суду з прав людини, позивач звертався з позовом в порядку адміністративного судочинства, що підтверджується показаннями позивача в судовому засіданні і не оспорюється іншими учасниками справи. У липні 2009 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд отримав від позивача кілька листів, в яких містилися надзвичайно образливі зауваження на адресу суддів, у провадженні яких перебували ініційовані ним справи (зокрема, одного з суддів було названо «гнидою», чий відвід він заявляв «відповідно до … загальновідомих відомостей з підручників з паразитології»). 23 липня 2009 року у зв`язку з цими листами секретар суду склав протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що позивач висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Того ж дня, засідаючи у складі одного судді, Красногвардійський суд провів засідання за участю позивача. Згідно з протоколом засідання позивач наполягав на своїй версії перебігу подій, викладеній у його листах, які він грубими не вважав. Вивчивши матеріали справи і заслухавши позивача, суд (для встановлення осудності позивача) призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу. Зазначена експертиза мала проводитися у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні Суддя посилався на статтю 20 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтю 21 Закону України «Про психіатричну допомогу». У постанові зазначалося, що вона оскарженню не підлягає. Із зали засідань міліція доправила заявника до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська в Дніпропетровській області, де він знаходився близько трьох годин. Потім його доправили до психіатричної лікарні. Наступного дня, 24 липня 2009 року, психіатрична лікарня повідомила Красногвардійський суд, що не може провести судово-психіатричну експертизу відповідно до постанови суду, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що його характеризують. Заявника було виписано з лікарні, а жодних документів щодо стану його психічного здоров`я складено не було. 31 липня 2009 року позивач оскаржив постанову суду від 23 липня 2009 року. Він стверджував, зокрема, що постанова порушувала його право на презумпцію психічного здоров`я та що такого виду постанови не було у переліку постанов, які суд має право ухвалювати згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. Позивач також посилався на положення в оскаржуваній постанові, що ця постанова не підлягає оскарженню, як на ще один приклад її незаконності та сваволі. 04 серпня 2009 року голова Красногвардійського суду надав міліції вказівки зібрати відомості про особу позивача, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоров`я. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, пов`язані з психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією позивача, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег. Того ж дня двоє з сусідів позивача надали міліції доволі позитивні характеристики на нього. 06 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що позивач не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 14 серпня 2009 року апеляційний суд Дніпропетровської області залишив апеляційну скаргу позивача на постанову від 23 липня 2009 року без розгляду. Суд зазначив, що оскаржувана постанова стосувалась процесуального питання і оскарженню не підлягала. 02 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку позивача для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження. 14 вересня 2009 року міліція знову доправила позивача до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі. 21 вересня 2009 року старший експерт відділення судово-психічних експертиз психіатричної лікарні направив до Красногвардійського суду листа, в якому зазначив, що для проведення експертизи позивача потрібні деякі додаткові документи: характеристика з останнього місця роботи та докладні відомості про стан його психічного здоров`я від його двоюрідного брата та колишньої дружини. Без цієї інформації провести його експертизу було неможливо. 02 жовтня 2009 року двоюрідний брат позивача надав роз`яснення щодо характеру та поведінки позивача, не вдаючись до подробиць. Він також зазначив, що позивач ніколи не був одружений. 08 жовтня 2009 року комісією експертів було складено акт, згідно з яким встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я позивача було неможливо «у зв`язку зі складністю випадку та неясністю клінічної картини». Тому було рекомендовано проведення повторної експертизи. Того ж дня позивача було виписано з лікарні без експертного висновку. Згідно з його твердженнями, один з експертів запевнив його в тому, що стан його психічного здоров`я є задовільним. 06 листопада 2009 року у відповідь на запит позивача щодо надання йому копії акту від 08 жовтня 2009 року посадова особа психіатричної лікарні повідомила, що для отримання копії акту позивач має звернутися до Красногвардійського суду, оскільки акт було надіслано туди. На підставі матеріалів справи 19 листопада 2009 року Красногвардійський суд призначив позивачу повторну стаціонарну судово-психіатричну експертизу. Позивач намагався оскаржити це рішення в апеляційному порядку, але безуспішно. 01 грудня 2009 року психіатрична лікарня повернула матеріали справи до Красногвардійського суду, не провівши вказану психіатричну експертизу. Посилаючись на відповідний наказ Міністерства охорони здоров`я України, лікарня зазначила, що будь-які повторні судово-психіатричні експертизи, необхідні у таких складних випадках, повинні проводитися Київським міським центром судово-психіатричних експертиз або Українським науково-дослідним інститутом соціальної та судової психіатрії та наркології. 18 січня 2010 року Красногвардійський суд відклав засідання у зв`язку з організацією повторної психіатричної експертизи позивача та її оплати. 20 січня 2010 року заступник голови Красногвардійського суду звернувся до місцевого територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області із запитом про те, чи може воно оплатити повторну психіатричну експертизу позивача. Згідно з відповіддю, надісланою 22\~січня 2010 року, здійснити таку оплату до затвердження річного бюджету було неможливо. 25 січня 2010 року суд призначив проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи позивача в Обласній психіатричній лікарні м. Запоріжжя. Після численних безуспішних спроб забезпечити явку позивача 16 липня 2010 року лікарня повернула матеріали справи до Красногвардійського суду, не виконавши його постанову. 09 серпня 2010 року Красногвардійський суд закрив провадження в адміністративній справі щодо позивача у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до адміністративної відповідальності. Позивач оскаржив зазначену постанову. Він вимагав закриття справи на тій підставі, що жодного адміністративного правопорушення вчинено не було. 17 вересня 2010 року апеляційний суд Дніпропетровської області у судовому засіданні за участю позивача залишив його апеляційну скаргу без задоволення, ухваливши постанову, яка була остаточною і оскарженню не підлягала. Крім того, 09 листопада 2009 року позивач ініціював у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська адміністративне провадження щодо психіатричної лікарні. Він вимагав визнання його госпіталізації і тримання у цій лікарні незаконними та відшкодування 500\~000 грн. 07 червня 2011 року Жовтневий суд частково задовольнив позов позивача. Посилаючись, зокрема, на статтю 5 Конвенції, суд дійшов висновку, що поміщення позивача до лікарні 23 липня та 14 вересня 2009 року, а також тримання його у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року були неправомірними. Так, суд вважав, що відповідач діяв у порушення презумпції психічного здоров`я позивача. Більше того, зазначена лікарня мала право тільки на проведення судово-психіатричної експертизи осіб, які тримаються під вартою, тоді як позивач на час подій під вартою не тримався. Суд також зазначив, що хоча проведення експертизи позивача було призначено рішенням суду, лікарня могла відмовитися її проводити. Проте у задоволенні позову позивача у частині відшкодування моральної шкоди було відмовлено. 01 вересня 2011 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд скасував вищезазначену постанову та закрив провадження у справі на тій підставі, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. 11 жовтня 2011 року Вищий адміністративний суд України повернув касаційну скаргу позивача на ухвалу від 01 вересня 2011 року як подану з порушенням процесуального строку. 14 листопада 2011 року Вищий адміністративний суд України повідомив позивача про його право подати нову касаційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку подання скарги. Крім того, 25 січня 2010 року позивач звернувся до Жовтневого суду м.\~Дніпропетровська зі ще одним адміністративним позовом до психіатричної лікарні. Він вимагав, щоб суд визнав відмову лікарні надати йому копію висновку експертизи від 8 жовтня 2009 року незаконною. Позивач також вимагав відшкодування 10000 грн 05 липня 2011 року Жовтневий суд частково задовольнив цей позов. Суд визнав відмову лікарні надати позивачу копію акту експертизи від 08 жовтня 2009 року незаконною та присудив йому 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Як позивач, так і відповідач оскаржили рішення суду. Позивач вимагав присудження більшої суми. Лікарня доводила, зокрема, що справа не має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства. 17 жовтня 2011 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін. Суд зазначив, що лікарня є державним закладом, а отже, справа підсудна адміністративним судам. У своїй ухвалі апеляційний суд також зазначив, що його ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України. 25 січня 2010 року позивач звернувся до Жовтневого суду м.\~Дніпропетровська в порядку цивільного судочинства з позовом до психіатричної лікарні, вимагаючи відшкодування моральної шкоди. 12 лютого 2010 року Жовтневий суд повернув зазначену позовну заяву на тій підставі, що вона не підсудна цьому суду, оскільки має розглядатись за місцезнаходженням відповідача. Суд повідомив позивача, що він має подати позов до Самарського районного суду м. Дніпропетровська за місцем знаходження лікарні-відповідача. Позивач оскаржив вищезазначену ухвалу. 25 травня 2010 року апеляційний суд Дніпропетровської області залишив ухвалу від 12 лютого 2010 року без змін. Позивач подав касаційну скаргу. 22 червня 2010 року Верховний Суд України зазначив, що позивач не сплатив судовий збір, та надав строк до 29 липня 2010 року для виправлення цього недоліку. У липні 2010 року позивач подав до Верховного Суду України клопотання з проханням звільнити його від сплати судового збору. 10 серпня 2010 року Верховний Суд України відмовив у задоволенні вищезазначеного клопотання, а касаційну скаргу позивача залишив без розгляду. Також, 30 листопада 2009 року позивач подав до прокуратури Красногвардійського району м. Дніпропетровська скаргу на деяких посадових осіб судових органів, які мали стосунок до його справ, та щодо працівників міліції, причетних до направлення його до лікарні для проходження психіатричної експертизи. 29 грудня 2009 року прокуратура відмовила у порушенні кримінальної справи за скаргою позивача. 23 березня 2010 року прокуратура Дніпропетровської області скасувала відмову районної прокуратури і доручила провести додаткову перевірку. 09 квітня 2010 року прокуратура Красногвардійського району знову винесла постанову про відмову в порушенні кримінальної справи з цього питання. У постанові прокуратури зазначалось, зокрема, що позивач проігнорував численні повістки та телефонні дзвінки слідчого. У зв`язку з численними фактами позбавлення позивача свободи, незаконним втручанням в його приватне життя Європейський Суд з прав людини в рішення від 26 лютого 2015 року (заява №\~45797/09) встановив відносно позивача порушення прав, передбачених п. 1 ст.\~5, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.\~1 Першого протоколу до вказаної Конвенції та стягнув на користь позивача відшкодування. Вказані обставини підтверджуються рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Заїченко проти України (№\~2)» від 26 лютого 2015 року (заява №\~45797/09), яке набуло для України статусу остаточного, у зв`язку з чим встановлені в ньому факти не підлягають доказуванню згідно ч.\~3 ст.\~82 ЦПК України як загальновідомі. З метою захисту свої прав позивач надіслав конституційне звернення до Конституційного Суду України. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року у справі № 1 - 7/2010 звернення позивача було задоволено, суд надав тлумачення пункту 8 частини 3\~статті 129 Конституції України\~відповідне правовій позиції позивача. З метою захист свої прав позивач також звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 29 липня 2009 року він звернувся до Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області із заявою про порушення кримінальної справи стосовно організованої групи представників влади, яка 23 липня того ж року здійснила низку злочинів, кваліфікованих ним як захоплення влади (стаття 109 КК України). Управління СБУ в Дніпропетровській області передбачених законом обов`язків стосовно цієї заяви не виконало, внаслідок чого він звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність Управління СБУ в Дніпропетровській області, яку не розглянуто. Позивач вказував, що обставини захоплення влади та інших злочинів, здійснених представниками влади проти нього, встановлені численними остаточними рішеннями судів, у тому числі включно з рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2». Зміна основ функціонування органів влади, порушення прав людини у подальшому були здійснені тими ж первинними співучасниками захоплення влади із залученням нових, супроводжувалися побічними злочинами проти держави, правосуддя, особистих і майнових прав людини, найпоширенішими серед яких були внесення в офіційні документи завідомо неправдивих відомостей, зловживання владою та постановлення завідомо неправосудних судових рішень. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 10\~жовтня 2018 року у цивільній справі №\~201/11110/17 позов задоволено частково, з державного бюджету України стягнено на користь позивача 280 081,44 грн, що станом на день винесення рішення дорівнює 10 000,00 дол. США, та 3 500,00\~\~грн, а загалом 283 581,44 грн на відшкодування майнової шкоди; та 8 190 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційні скарги держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018\~\~року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23\~вересня 2020 року було скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 травня\~2019 року, а справу №\~201/11110/19 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Крім того, за заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальні правопорушення за №\~42019040000000131, №\~42019040000000132, №\~42019040000000253, №\~42019040000000254 №\~42019040000000265. Вимоги ухвали Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року виконано не було, відомості результати досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях (перебувають на стадії досудового розслідування, закриті, передані до суду, повідомлено про підозру певній особи) до суду надані не були. При вирішенні позовних вимог суд виходить з наступного. Положеннями\~статті 55 Конституції України\~про захист прав і свобод громадянина судом, про право на оскарження в суді бездіяльності органів державної влади та право кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.\~2 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.\~1 ст.\~1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 2 частини 2 ст.1167 ЦК України унормовано, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно ст.\~56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. ч.\~1, 2 ст.\~1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ч.\~1 ст.\~23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.\~2 ч.\~2 ст.\~23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до абз.\~2 ч.\~3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд враховує, що питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу системними діями органів влади, які встановлені рішенням Європейського Суду з прав людини, а також невжиття заходів притягнення до відповідальності винних осіб після ухвалення цих рішень, є предметом судового розгляду у цивільній справі №\~201/11110/17. При цьому, процесуальні дії прокурора у цивільній справі №\~201/11110/17 не можуть бути підставою для цивільно-правової відповідальності, оскільки вони здійснювались в межах повноважень прокуратури та процесуальних прав, наданих відповідному учаснику згідно ЦПК України. Захист прав позивача в цьому випадку здійснюється судом, який безпосередньо розглядає справу. Слід зауважити, що вищевказані дії можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди лише у випадку, коли вони були складовим елементом злочину, що має підтверджуватися вироком суду. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неналежною організацією відповідачем Дніпропетровською обласною прокуратурою досудового розслідування у кримінальних провадженнях, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №\~42019040000000131, №\~42019040000000132, №\~42019040000000253, №\~42019040000000254 №\~42019040000000265, слід відзначити наступне. Згідно правової позиції, висловленою у постанові колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27\~травня 2020 року у цивільній справі №\~585/724/19 підставою для відшкодування моральної шкоди, заподіяної неналежною організацією досудового розслідування настає за умови надмірною тривалості кримінального провадження та як наслідок, уникнення винними особами відповідальності, що спричинило моральну шкоду потерпілому. Оскільки відомості про вищезазначені провадження були внесені до ЄРДР у 2019 році, наразі передчасно стверджувати, що провадження за ними було надміру тривалим і унеможливило притягнення до відповідальності винних осіб, якщо в діях цих осіб міститься склад кримінального правопорушення. Таким чином з цієї підстави позовні вимоги задоволенню не підлягають, як пред`явлені передчасно. При вирішенні позовних вимог до судді Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська суд виходить з того, що згідно ч.\~5 ст.\~1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. За відсутністю вказаних вище обставин у суду відсутні підстави для стягнення моральної шкоди з цих підстав. Посилання позивача на те, що він пред`явив позовні вимоги до держави в особі судді Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська не змінюють наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. Згідно ст.\~1\~Закону України\~«Про судоустрій\~і статус\~суддів» судова\~влада в\~Україні відповідно\~до конституційних\~засад поділу\~влади здійснюється\~незалежними та\~безсторонніми судами,\~утвореними законом. Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур. Таким чином, суддя діє від імені держави лише здійснюючи правосуддя у складі суду. Інших підстав діяти від імені держави судді не мають. Отже, саме по собі зазначення позивачем формулювання в позовній заяві, що він пред`явив позов до «держави в особі судді», не змінює статусу відповідача як судді місцевого суду. При таких обставинах, позовні вимоги задоволенню не\~підлягають. У зв`язку з повною відмовою в позові на підставі ст.\~141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, від сплати якого позивачка звільнена, підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed