Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

11.06.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який був укладений 21.10.2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, про що складено відповідний актовий запис за № 450. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність порозуміння та різні погляди на вирішення сімейних проблем. Подружжя тривалий час не знаходить спільної мови, не веде спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер. Фактично сім'я розпалася та її подальше збереження є абсолютно неможливим. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. В судовому засіданні [PERSON], заявлені позовні вимоги, з підстав викладених в цивільному позові, підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, категорично заперечуючи доцільність надання строку на примирення. Відповідач [PERSON] висловила свою остаточну позицію, згідно якої заявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала на розірванні шлюбу, укладеного з відповідачем по справі, оскільки останній свідомо ухиляється від можливості відновлення шлюбних стосунків, а виключно її особистого прагнення та намірів зберегти родину є об'єктивно недостатнім. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянув надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, враховуючи факт визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.ст.10,11 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі достовірних доказів встановлено, що 21.10.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області був зареєстрований шлюб, про що 21.10.2006 року складено відповідний актовий запис за № 450, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим повторно 13.05.2014 року /а.с.8/. Від шлюбу подружжя має дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно 13.05.2014 року керівником відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області /а.с.7/. Згідно вимог ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність дитини та інші обставини життя сторін. Так, в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, оскільки спільне проживання подружжя і збереження сім'ї є абсолютно неможливим. Відповідно до вимог ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). Відповідачем не надано доказів щодо обмежень реалізації права позивача на безперешкодне розірвання шлюбу з урахуванням положень ст.110 СК України. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивач категорично заперечував проти збереження їх сім'ї та наполягав на розлученні, заперечуючи в наданні подружжю строку на примирення, а відповідач висловила свою позицію згідно якої визнала заявлений позов у повному обсязі та той факт, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя і дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги обставини життя подружжя та наявність неповнолітньої дитини те, що шлюбні стосунки фактично припинились і перебування їх у шлюбі носить виключно формальний характер, суд встановив справжнє прагнення позивача до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше збереження сімейних відносин при сформованих взаєминах між сторонами - неможливе, перспектива відновлення родини втрачена, а збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та їх неповнолітній дитині, що має істотне значення у даній справі, в зв'язку із чим даний позов і підлягає задоволенню. На підставі ст.ст.110,112,113,ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved