Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

10 квітня2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 02 лютого 2018 року між його батьком [PERSON] та відповідачем був укладений договір позики № б/н, відповідно до якого [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 117 000,00 грн. для особистих потреб, а останній зобов`язався повернути грошові кошти не пізніше 15 травня 2018 року. Факт отримання відповідачем [PERSON] суми позики підтверджується розпискою, підписаною власноруч 02 лютого 2018 року. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті він, позивач [PERSON] прийняв спадщину та 20 грудня 2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину. За життя батька [PERSON] та до теперішнього часу, відповідачем борг за договором позики так і не повернуто. У зв`язку з тим, що він є спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , має право на належні за договором позики права та обов`язки позикодавця. За наведених вище обставин, посилаючись на приписи ст. ст. 526, 530, 1046, 1047, 1216, 1218, 1219 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 117 000,00 грн., а також судові витрати. Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 26 квітня 2019 року відкрите провадження у справі. 10 травня 2019 року позивач [PERSON] повторно звернувся з заявою про забезпечення позову. Ухвалою суду від 13 травня 2019 року в задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено. 06 червня 2019 року не погодившись з такою ухвалою суду, [PERSON] подав до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2019 року апеляційну скаргу було залишено без руху. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2019 року відкрите провадження за апеляційною скаргою [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року - залишено без змін. Цивільна справа з Дніпровського апеляційного суду до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла 17 жовтня 2019 року. Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку. Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1, 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 02 лютого 2018 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики б/н., що підтверджується розпискою від 02 лютого 2018 року, зміст якої вказує на отримання відповідачем в борг у [PERSON] суми грошових коштів в розмірі 117 000,00 грн. для особистих потреб, з кінцевим терміном повернення не пізніше15 травня 2018 року. Розписка написана 02 лютого 2018 року власноручно [PERSON] . Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Встановлено, що [INFO] [PERSON] , [INFO] - помер, про що складено відповідний актовий запис № 470 від 29 травня 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 травня 2018 року. Померлий [PERSON] є батьком позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03 січня 1970 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 грудня 2018 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2566 після смерті [PERSON] , спадкоємцем якого є його син - позивач [PERSON] , який успадкував житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , (Спадкова справа № 242/2018). За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що строк повернення боргу за договором позики не пізніше 15 травня 2018 року. Проте відповідач до теперішнього часу не виконав свої зобов`язання за згаданим договором щодо повернення грошових коштів (позики). Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Верховний Суд у своїй постанові від 20 лютого 2019 у справі №755/7730/16-ц зазначив, що перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений ст. 1219 ЦК України, отже, зобов`язання за договором позики входять до складу спадщини. А отже, права кредитора підлягають захисту в порядку, визначеному ст. 1281, 1282 ЦК України. З огляду на те, що у позивача [PERSON] наявний оригінал договору позики від 02 лютого 2018 року, а відповідачем не доведено факту повернення боргу, як спадкоємцю, так і спадкодавцю за час його життя, а також не спростовано тих обставин, що позивач набув права вимоги за борговою розпискою, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання [PERSON] спадкоємцем всіх майнових прав та обов`язків за договором позики від 02 лютого 2018 року після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 117 000,00 грн. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved