Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

11\~жовтня 2018\~року [PERSON]\~звернувся до\~Словянського міськрайонного\~суду Донецької\~області з\~позовом до\~[PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19 січня 2011 року вони з відповідачкою зареєстрували шлюб у відділі Управління ЗАЦС при Уряді Республіки Саха/Якутія по Оймяконському улусу/району/ [PERSON] Федерації. Сімейне життя між подружжям не склалося у звязку із несумісністю характерів. Спільно сторони проживали та мали фактичні сімейні відносини до травня 2016 року. З цього часу їх спільне сімейне життя було припинено і вони не проживають однією сімєю, спільне господарство не ведуть. Сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом із відповідачкою. Спору з приводу місця проживання дитини та поділу спільного майна немає. Син й надалі залишиться проживати разом із матірю. Переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у звязку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб зареєстрований між ними 19 січня 2011 року у відділі Управління ЗАЦС при Уряді Республіки Саха/Якутія по Оймяконському улусу/району/ [PERSON] Федерації за актовим записом № 1. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити у його відсутності, позов задовольнити. Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, проти розірвання шлюбу не заперечувала та просила залишити їй прізвище [PERSON]. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 19 січня 2011 року. Шлюб між ними зареєстрований у відділі Управління ЗАЦС при Уряді Республіки Саха/Якутія по Оймяконському улусу/району/ [PERSON] Федерації за актовим записом № 1, що стверджується свідоцтвом про шлюб Серія: І-СН № 710164 виданим повторно 06 червня 2018 року (а.с. 4). Сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про його народження, серія: І-НО № 796532 виданим повторно 10 жовтня 2018 року Словянським міським ВДРАЦС ГТУ юстиції у Донецькій області (а.с. 6), де його батьками записані: [PERSON] та [PERSON]. Запис про батька здійснений за заявою батька. Згідно із Формою -1 на [PERSON], [INFO], уродженку [INFO], у звязку із реєстрацією шлюбу 19 січня 2011 року з [PERSON], у відділі Управління ЗАЦС при Уряді Республіки Саха/Якутія по Оймяконському улусу/району/ [PERSON] Федерації, її дівоче прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON]. В свідоцтві про шлюб зазначено, що після одруження прізвище відповідачки залишено незмінним «Радчинська». Відповідно до форми № 1 та паспорту, відповідачка після одруження змінила прізвище на «Гуніна». Як видно у формі № 1 новий паспорт видавався на підставі свідоцтва про шлюб, при цьому номер та дані представленого позивачем свідоцтва про шлюб та даних форми № 1 співпадають. За таких обставин, при встановленні дійсного прізвища відповідачки, яке нею отримано після одруження, суд приймає до уваги дані форми № 1, оскільки представлене суду свідоцтво про шлюб видане повторно, а форма № 1 заповнювалася відповідно даних, зазначених у первісному свідоцтву про шлюб, що свідчить про те, що у повторно виданому свідоцтві про шлюб прізвище відповідачки після шлюбу зазначене помилково. Дитина проживає разом із відповідачкою. Спору з приводу місця проживання дитини немає. Малолітній [PERSON] залишиться проживати разом із матірю. Сімейне життя між сторонами не склалося у звязку із несумісністю характерів. Спільно сторони проживали та мали фактичні сімейні відносини до травня 2016 року. З цього часу їх спільне сімейне життя було припинено і вони не проживають однією сімєю, спільне господарство не ведуть. Спір з приводу поділу спільного майна відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачкою позову суд не вбачає. У звязку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у звязку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Згідно із ст. 63 ЗУ «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є громадянином [PERSON] Федерації однак має посвідку на постійне проживання в Україні (а.с. 8), та згідно із довідкою про склад сім'ї від 08 жовтня 2018 року, має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання в Україні (а.с. 5), а відповідачка є громадянкою України,\~та проживає\~в Україні,шлюб між ними укладений в [PERSON] Федерації. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сторони мали останнє спільне місце проживання в України. У звязку із чим, при вирішенні справи слід застосувати норми українського законодавства. Відповідно до положень статті 51\~Конституції\~України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні\~питання про\~розірвання шлюбу,\~суд зясовує\~фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У звязку із цим, враховуючи, що відповідачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Гуніна», суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розвязуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У звязку із цим, враховуючи визнання відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 352,40 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених ним судових витрат в сумі 352 грн. 40 коп. (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved