Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

12.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору майнового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, який в судовому засіданні підтримала повністю і просила задовольнити з тих підстав, що з 1975 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], який є членом фермерського господарства «Велицьке». 21.05.2015 року [PERSON] та ТОВ «Інтерграндкапітал»(надалі ТОВ «ІГК») без її згоди уклали між собою договір майнового лізингу № 805223, відповідно до якого [PERSON] придбав на умовах лізингу сіялку марки «Maschio-gaspardo» модель МТ-8 вартістю 149500,0 грн. При цьому [PERSON] на оплату авансового платежу також без її відома та згоди використав 29900,0 грн., які являються їх сумісною власністю. Враховуючи те, що [PERSON] придбав цінне майно без її згоди, просила визнати вказаний договір недійсним та стягнути з відповідача ТОВ «Інтерграндкапітал» на її користь 29900,0 грн. та судові витрати в розмірі 299,0 грн. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю і дав суду аналогічні пояснення, не заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал», точне місце знаходження якого встановити не вдалося, про час та місце розгляду справи повідомлений в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України. Вислухавши пояснення [PERSON] та [PERSON], перевіривши надані ними докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З 10 травня 1975 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано Василівською сільською радою Амвросіївського району Донецької області, актовий запис № 8(а.с.6-11). 21 травня 2015 року відповідачі уклали між собою договір майнового лізину № 805223, предметом якого являється сіялка «Maschio-gaspardo» модель МТ-8 вартістю 149500,0 грн. Частиною 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Саме тому відповідно до пунктів 2.1-2.3,3.1-3.3 договору ТОВ «ІГК» зобов»язався придбати після сплати [PERSON] авансового платежу та передати на умовах майнового лізингу у користування [PERSON] сіялку «Maschio-gaspardo» модель МТ-8, яку останній зобов»язаний прийняти та сплачувати платежі згідно з умовами договору. Предмет договору(сіялка) являється власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на лізингоодержувача(а.с.12-17). 21.05.2015 року відповідачем [PERSON] було сплачено на користь відповідача ТОВ «ІГК» авансовий платіж в розмірі 29900,0 грн.(а.с.18,20). В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] пояснили, що до теперішнього часу предмет лізингу їм відповідачем ТОВ «ІГК» не передано. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Але суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, і приходить до такого висновку у зв»язку з наступним. В судовому засіданні позивач та відповідач [PERSON] вказали на те, що для сплати авансового платежу за договором майнового лізингу відповідач [PERSON] використав кошти в розмірі 29900,0 грн., які являються сумісною власністю подружжя. Дійсно відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, а також договорів щодо цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В той же час матеріали справи свідчать про те, що як позивач так і відповідач [PERSON] являються членами багатогалузевого фермерського господарства «Велицьке», яке обробляє більше 300 гектарів сільськогосподарських угідь, відповідач є фізичною особою-підприємцем, керівником господарства(а.с.70-81), що беззаперечно свідчить про те, що оспорюваний договір майнового лізингу на вказану сільськогосподарську машину укладався в інтересах господарства, а не сім»ї. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Частиною другою ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Тому суд приходить до висновку про те, що вказаний договір не породжує для позивача ніяких обов»язків, як і розмір авансу за вказаним договором не являється тим цінним майном, що передбачено змістом ч.3 ст.65 СК України. А сам предмет договору майнового лізингу сіялка не являється власністю [PERSON], передається йому на умовах оренди. У зв»язку з чим підстави для отримання письмової згоди позивача на укладення договору оренди майна відсутні. Крім того відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Однак, підстави для визнання договору майнового лізингу № 805223, укладеного 21.05.2015 року між відповідачами, недійсним, а тому і підстави застосування наслідків недійсності правочину в судовому засіданні не встановлено. А неналежне виконання відповідачем ТОВ «ІГК» умов договору майнового лізингу не являється підставою визнання недійсним такого за вимогою третьої особи. Тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed