Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

11.12.2014 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.08.2010 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 26.11.2012 року. Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилається на те, що від шлюбу вона та відповідач мають сина - [PERSON], [INFO], який перебуває на її повному утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що відповідач з сім'єю не проживає, не бере участі у вихованні та утриманні сина, добровільно матеріальної допомоги не надає, а їй одній важко утримувати дитину, адже постійно потрібно купувати продукти харчування, одяг, ліки та інше. Відповідач є працездатним, хоча офіційно не працює, може і повинен виконувати обов'язки по утриманню сина. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, відповідно до заяви від 22.12.2014 року, просить розгляд справи проводити у її відсутності у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.13). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується відстеженням пересилання поштових відправлень - судової повістки на його адресу, зареєстровану в передбаченому законодавством порядку, та зворотним повідомленням про вручення судової повістки. Про причини неявки в суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило. Заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.12.2014 року, до суду не подав. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та не з'явився до суду без поважних причин. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка не заперечує щодо ухвалення заочного рішення, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.08.2010 року, який розірвано рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.11.2012 року (а.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матір'ю позивачка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Дитина сторін - [PERSON], [INFO], проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконкомом Джуринської сільської ради від 05.12.2014 року за №№: 2879, 2880 (а.с.6-7). Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні вищевказаними документами, та не заперечуються відповідачем, оскільки заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.12.2014 року (а.с.10), відповідач суду не надав. Відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні дитини, що вбачається із позовної заяви, та не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову відповідачем до суду не подано, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі від 11.12.2014 року (а.с.10), яка проігнорована відповідачем. При цьому суд вважає, виходячи із позовної заяви, що відповідач працездатний, фізично здоровий, може працювати та утримувати дитину, оскільки заперечень щодо позовної заяви на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.12.2014 року, відповідач не надав. Відтак, з огляду на досліджені судом обставини, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси дитини та її утримання, тобто може надавати допомогу на утримання сина, оскільки, як встановлено судом з досліджених доказів, весь обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням дитини, покладено саме на позивачку, з якою проживає син, що ставить її сім'ю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови по відношенню до відповідача. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання сина в повному обсязі, тобто в розмірі 600 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе весь обсяг витрат на утримання дитини, без участі відповідача, в тому числі на придбання одягу, ліків та продуктів харчування, а відповідач від матеріального утримання дитини ухиляється. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 26.11.2012 року, що сторони мають спільного сина - [PERSON], утримання якого є предметом даного спору, що дитина знаходиться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання сина не надає, що відповідач працездатний, фізично здоровий, може утримувати дитину належним чином, на рівні з позивачкою. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні сина і весь обсяг обов'язків по утриманню дитини покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, з огляду на вимоги позивачки і на те, що відповідач не подав заперечень щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі 600 грн. щомісячно, починаючи з 11.12.2014 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення сином сторін повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання сином сторін коштів, необхідних для його життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б проживала з обома батьками та утримувалася ними обома, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved