Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

10.08.2021 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до Бердянського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачам: [PERSON] , [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за номером [ADDRESS] в рівних долях по 1\\2 частині кожному. Відповідач [PERSON] , [INFO] , колишня дружина [PERSON] , який перебував з нею у шлюбі з 15.12.2007 року до 28.07.2014 року, не проживає в будинку з листопада 2013 року. Вони оплачують всі комунальні послуги та інші платежі із розрахунку осіб, зареєстрованих в будинку. Позивачі просить суд з підстав, викладених у позові, визнати відповідача [PERSON] втратившею право користування будинком [ADDRESS] . В судове засідання позивачі не з`явилися, повідомлені у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Представник позивачів адвокат Железняк В.С. подав письмову заяву про розгляд справи за відсутністю позивачів та представника позивача за наявними письмовими доказами, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, про винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена судом у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Заяв та клопотань суду не надала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце слухання справи у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Частиною першою статті 383 ЦК України , визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. З матеріалів справи суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за номером [ADDRESS] в рівних долях по 1\\2 частині кожному на підставі договору купівлі-продажу від21.06.2013 року. (а.с.9-10) Право власності на будинок підтверджується і технічним паспортом на жилий будинок, відповідно до якого кожен з позивачем має у власності Ѕ частку житловий будинок за номером [ADDRESS] ( а.с.13) Відповідно до довідки виконавчого комітету Андріївської селищної ради Бердянського району Запорізької області № 481 від 02.08.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.16) Відповідач [PERSON] , [INFO] , колишня дружина [PERSON] , який перебував з нею у шлюбі з 15.12.2007 року до 28.07.2014 року. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 28.07.2014 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, задоволено, шлюб розірваний. ( а.с. 17) Як вбачається з позову та матеріалів цивільної справи, відповідачка [PERSON] не проживає в будинку з листопада 2013 року, не сплачує комунальні послуги, не є членом родини позивачів, особистих речей в будинку не має, будинком не користується. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України . Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України . Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст.391 ЦК України , власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду викладені в постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц та 14.08.2019 року у справі №702/101/18, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. За приписами ч. 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України , законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень. Таким чином, реєстрація відповідача в житловому будинку, що знаходиться у власності позивача, обмежує її право власності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачами надано достатньо доказів того, що відповідачка не є членом сім`ї позивачів, за місцем своєї реєстрації не проживає понад з листопада 2013 року, більш ніж 7 років, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачкою житлового приміщення не встановлено, реєстрація відповідачки у житловому будинку позивачів створює останнім перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивачів підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаним житлом. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 908 грн.

Outcome: approved