Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

11.02.2021 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано 31.10.2015 року виконавчим комітетом Головецької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, актовий запис №5. В даному шлюбі у них народилася спільна дитина, син [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що спільне життя із відповідачем не склалося, так як у них відсутні спільні інтереси, різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя неможливе. Крім того, зазначає, що дитина проживає з нею та утримується за її рахунок. На даний час син є вихованцем дошкільної групи ОЗО - «ЗСШ І-ІІІ ступенів с. Головецько Самбірського району Львівської області». На утримання дитини та для організації її розвитку необхідні кошти, однак батько дитини, відповідач по справі не бере участі в утриманні та не виконує батьківських обов`язків. Необхідний розвиток забезпечення для дитини вона сама не зможе забезпечити, тому вважає, що відповідач, який є працездатним, може працювати та здійснювати оплату аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5000.00 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, а також враховуючи необхідність розвитку здібностей дитини, зокрема його участь у гуртках та секціях, вважає, що підлягають до стягнення із відповідача періодичні додаткові витрати на дитину у розмірі 500 гривень, щомісячно. З огляду на наведене, просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5000 гривень, щомісячно, починаючи з 01.02.2021 року і до повноліття дитини, та періодичні додаткові витрати на дитину, [PERSON] , в розмірі 500 гривень, щомісячно, починаючи з 01 лютого 2021 року і до повноліття дитини. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гриб О.В. позовні вимоги підтримав у підстав, наведених у позовній заяві, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належно повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №8251100034826, однак в суд не з`явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що сторони перебувають між собою у шлюбі, який зареєстрований 31.10.2015 року виконавчим комітетом Головецької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, за актовим записом №5. В даному шлюбі у них народилася одна дитина - син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Між подружжям спільного життя не склалося, відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння. Спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: оригіналом свідоцтва про шлюб між сторонами серії [NUMBER] від 19.10.2006 року, копією свідоцтва про народження дитини [PERSON] серії [NUMBER] від 18.03.2016 року. Відповідач не побажав прибути в судове засідання, щоб надати свої пояснення чи заперечення щодо заявленого позову. Частиною 1 статті 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до положень ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги стійке волевиявлення позивача щодо розірвання шлюбу з відповідачем та встановлені судом обставини, які в своїй сукупності свідчать про те, що сім`я сторін розпалася остаточно і зберегти її неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, суд прийшов до переконання, що шлюб при таких обставинах слід розірвати, а тому позов підлягає до задоволення. Щодо вимог позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5000 гривень, щомісячно, починаючи з 01.02.2021 року і до повноліття дитини, то в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Старосамбірського районного управління юстиції у Львівській області, стверджується, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідно до довідки виданої виконкомом Головецької сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 04.01.2021 №№1, 2, [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстровані і проживають за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не працює (а.с.9,10). Із довідки, виданої ОЗО - «ЗСШ І-ІІІ ступенів с. Головецько Самбірського району Львівської області» від 04.01.2021 №01 вбачається, що [PERSON] є вихованцем дошкільної групи ОЗО - «ЗСШ І-ІІІ ступенів с. Головецько Самбірського району Львівської області» (а.с.11). Положенням ч.2 ст.51 Конституції України закріплено конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи вищенаведені норми, оскільки обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дітей, то є всі підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення ним повноліття. Відповідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що позивач має на утриманні малолітню дитину, батьками якої згідно з свідоцтвом про її народження, є сторони, відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, хоча має обов`язок по її утриманню. Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема те, що відповідач є молодим, працездатним, також при цьому суд враховує, що ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік» для дітей віком від дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2 395 гривень, з 1 липня - 2 510 гривень, з 1 грудня - 2 618 гривень, з врахуванням вищенаведених правових норм та поданих суду доказів, також виходячи із того, що обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача на утримання сина аліментів у розмірі по 2500 грн., щомісячно, що буде достатнім для забезпечення дитині належних умов для фізичного, духовного та культурного розвитку, а також відповідатиме чинному законодавству, не порушуючи також і інтересів і становища, як відповідача так і позивача, оскільки позивачем не доведено достатності заробітку (доходу) платника аліментів, щоб задоволити її вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання сина до його повноліття підлягають задоволенню з дати звернення до суду з даною позовною заявою, тобто з 11.02.2021 року. Щодо позовних вимог про стягнення періодичних додаткових витрат на дитину, в розмірі 500 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з 01.02.2021 року і до повноліиття дитини, слід зазначити наступне. Сімейним кодексом України передбачено також участь батьків у додаткових витратах на дитину. Згідно статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину, а також повинен обґрунтовуватись відповідними документами. На відміну від аліментів, додаткові витрати носять несталий характер та пов`язані не з питання належного матеріального утримання дитини, а з передбачуваними/або не передбачуваними особливими обставинами того з батьків, з яким проживає дитина. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач зазначає, що дитина бере участь у гуртках та секціях, проте на підтвердження своїх вимог у частині стягнення додаткових витрат позивач не надала суду підтверджень розрахунку необхідних витрат дитини, у зв`язку з чим вказані витрати не можуть вважатися додатковими. Однак, вирішуючи цей спір, суд вважає, що позивачкою в порушення вимог ст.12,13,81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження істотних обставин, які мають значення для вирішення даної справи, а саме, розмір заявлених додаткових витрат позивачкою відповідними документами також не обґрунтований, розрахунок цих витрат нею суду не наданий, дана сума не деталізована. За таких обставин, на даний час підстави для стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина, відсутні. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування, а відповідно і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто на обставинах, які не підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено сукупністю належних та допустимих доказів наявність правових підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина. Виходячи з вимог ст.430 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити до негайного виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за позовні вимоги про розірвання шлюбу на суму 908,00 гривень. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 908.00 гривень за позовні вимоги про стягнення аліментів, оскільки позивач при пред`явленні даного позову була звільнена від сплати судового збору щодо цієї частини позовних вимог.

Outcome: partial