Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

10.07.2019 року представник позивача [PERSON] адвокат Бараненко Д.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 червня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, Філіпенко В.В., за реєстраційним № 509, та виключити номер запису про право власності: 20785484 від 07.06.2017 13:14:00 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] 11/12 часток квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 11/12 часток квартири [ADDRESS] . Свої вимоги\~обґрунтовував тим,\~що рішенням\~суду від\~31.07.2018\~року,\~яке набрало\~законної сили,\~визнано недійсним\~договір в\~частині купівлі-продажу\~11/12\~часток квартири\~ [ADDRESS] за реєстровим номером №437 від 09.09.2016 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] .. Проте, державним реєстратором було відмовлено в реєстрації вказаного рішення, оскільки право власності на зазначену квартиру перейшло до нового власника ( [PERSON] ) за договором купівлі-продажу №509 від 07.06.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, представник позивача, посилаючись на норми цивільного законодавства та позицію судів вищих інстанцій, вважає, що вказаний договір повинен бути визнаний недійсним, враховуючи наслідки визнання попереднього правочину недійсним, а також те, що спірне майно було відчужене поза волею дійсного власника, який не був стороною угод. 15.07.2019 року представник позивача [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив відстрочити позивачу [PERSON] сплату судового збору по даній справі до ухвалення судового рішення, оскільки його майновий стан не дозволяє сплатити зазначені судові витрати у розмірі 3815,82 грн., внаслідок того, що позивач є інвалідом ІІІ групи та отримує невелику пенсію. Крім того, на його утриманні знаходиться мати пенсіонерка 1938 року народження, яка ледве пересувається, та за якою потрібен догляд, як наслідок позивач не має змоги ніде працювати. \~Ухвалою суду від 15.07.2019 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, а також відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою суду від 19.09.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Треті особи до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Судом було ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] [PERSON] , (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 27.04.2009 року, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану ММУЮ, актовий запис №1561 від 27.04.2009 року), якому належало 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Крім того 1/2 частини зазначеної квартири належала позивачу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач отримав 5/12 частин спірної квартири, а [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом отримала 1/12 частин цієї квартири. 09.09.2016 року, між [PERSON] , [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Пехлак О.В. та зареєстрований в реєстрі за №437. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.07.2018 р., що набрало законної сили, по цивільній справі 487/3109/17 позовні вимоги [PERSON] , задоволено частково, а саме: визнано недійсним договір за реєстровим № 437 від 09.09.2016 р. в частині купівлі-продажу 11/12 часток квартири [ADDRESS] . Відповідно листа приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. від 31.01.2019 року, вих. №06/01-16, [PERSON] було повернуто правовстановлюючі документи щодо належних йому 11/12 часток квартири [ADDRESS] , а саме: свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 29.02.2016 року та свідоцтво про право власності на житло від 27.02.1995 року. Як вбачається із рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 47382814 від 18.06.2019 р., державним реєстратором, [PERSON] відмовлено в реєстрації рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.07.2018 р., про визнання недійсним договору купівлі-продажу 11/12 часток квартири [ADDRESS] , за реєстровим № 437 від 09.09.2016 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки право власності на зазначену квартиру перейшло до нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 07.06.2017 року за № 509, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, Філіпенко В.В.. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі\~статтею 388 ЦК України\~залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках\~(частина третя\~статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя\~статті 388 ЦК України). Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном. Метою віндикаційного\~позову є\~забезпечення введення\~власника у\~володіння майном,\~якого він\~був незаконно\~позбавлений.\~У випадкупозбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, аналіз наведених нормативних підстав недійсності правочинів та її наслідків дає можливість дійти висновку, що інститут недійсності має на меті повне скасування правочину саме як юридичного факту, а його застосування має приводити до відновлення стану, який існував до укладення правочину, який суперечить законодавству. Наслідком визнання правочину недійсним є недійсність зобов`язання,\~ породженого таким правочином. Слід зазначити, що ЦК України, імперативно зазначаючи у ч. 1 ст. 236 ЦК України положення, згідно з яким нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, не містить виключень з даного припису. Крім того, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 37 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року встановлено, що виходячи зі змісту наведених норм права (ст.392 ЦК України), потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 07 червня 2017 року за реєстраційним № 509 був укладений поза межами волі дійсного власника [PERSON] , який, також, не був стороною такої угоди, суд приходить до переконання, що є усі законні підстави для задоволення позову. Крім того, враховуючи, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, згідно положень ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3815,82 грн..

Outcome: approved