Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

12 березня 2018 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що у грудні 2017 року в мережі Інтернет знайшла оголошення про продаж нового, акційного автомобіля Renault Duster, сріблястого кольору, 2015 року випуску за ціною 162000,00 грн. 05.01.2018 року позивачка приїхала до офісу ТОВ «АЛЬФАКОММЕРСГРУП» у м. Суми, де уклала рукописний договір № 0044 від 05.01.2018 року, разом із попереднім договором № 0044 купівлі-продажу транспортного засобу, за яким позивачкою сплачено аванс у розмірі 32000,00 грн. та 160,00 грн. комісійна винагорода за перерахування коштів. Під час підписання оспорюваного договору працівники товариства ввели позивачку в оману. Так наступного дня позивачка уважно ознайомившись з умовами попереднього договору виявила, що у п. 1.6. вказано, що вартість автомобіля становить 320 000,00 грн, а не 162 000,00 грн, як вони домовлялися. Після чого почала телефонувати відповідачу та вимагати надати автомобіль до 16.01.2018 року. Через деякий час менеджер товариства повідомив, що цей автомобіль зламався, а тому надати його до 16.01.2018 року не має можливості. 26.01.2018 року позивачкою направлено на адресу відповідача заяву-претензію про повернення незаконно одержаних коштів. Проте 13.02.2018 року позивачка отримала відповідь про відмову у задоволенні її вимог. На її думку умови попереднього договору № 0044 є несправедливими: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоду споживачеві. Через укладення вказаного договору їй було завдано моральної шкоди, оскільки весь час вона перебувала у стресовому стані, адже частину сімейного бюджету витратила на придбання автомобіля, якого так і не отримала, через що змушена була організовувати своє життя, витрачаючи для цього додаткові зусилля. Просить визнати недійсним попередній договір № 0044 купівлі продажу транспортного засобу від 05.01.2018 року та рукописного договору № 0044 від 05.01.2018 року, укладеного між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАКОММЕРСГРУП». Стягнути з відповідача на її користь незаконно одержані кошти в сумі 32000,00 грн та 160,00 грн комісійної винагороди банку за перерахування коштів. Стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 15\~000,00 грн. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала повністю, після перерви подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що з позивачкою рукописний договір про купівлю-продаж транспортного засобу за ціною 162000,00грн. не укладався. В дійсності 05.01.2018 року між [PERSON] та ТОВ «АЛЬФАКОММЕРСГРУП» був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0044. Договір укладений відповідно до норм ЦК України. Під час його укладання було дотримано всі вимоги, які ставляться чинним законодавством України до чинності правочину. Договір містить детальний опис умов отримання предмету Договору та порядок сплати за предмет Договору. Сторони погодили вартість предмету договору. Позивачка отримала всю інформацію про вартість, предмет і строк дії договору. Позивачка жодним чином не довела того, що укладений договір порушує принцип добросовісності у розумінні п.6 ч 1, ст.3 та ч.3 ст. 509 ЦК України. Крім того зазначає, що дана справа не підсудна Охтирському міськрайонному суду Сумської області та підлягає передачі до суду за місцем знаходження відповідача. З огляду на викладене просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю (а.с.54-60). Відповідно до положень ст.ст.247, 279 ЦПК України суд вважає можливим розгляд справи проводити у відсутність сторін без фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13.03.2018 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду на 24 квітня 2018 року. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.03.2018 року було задоволено заяву позивачки про забезпечення позову. 17.04.2018 року до суду надійшло повідомлення з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 03.04.2018 року про повернення ухвали суду від 15.03.2018 року про забезпечення позову без прийняття до виконання в звязку з несплатою авансового внеску стягувачем. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 05 січня 2018 року між [PERSON], як покупцем, та ТОВ «АЛЬФАКОММЕРСГРУП», як продавцем, було укладено попередній договір № 0044, за умовами якого сторони зобовязалися 16.01.2018 року укласти договір купівлі-продажу автомобіля марки «Renault Duster», 2015 року випуску. Вартість автомобіля сторони визначили в сумі 320 000 грн. У п.1.5 договору сторони визначили, що вони зобовязуються укласти основний договір 16.01.2018 року за умови виконання п.2.1 попереднього договору, тобто сплати покупцем авансу в розмірі 32 000 грн. В абзаці другому п. 1.5 передбачено, що якщо на зазначену дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на 5 день після придбання продавцем майна, про що останній зобов'язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. У такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року (а.с.9-11). З вказаного попереднього договору також вбачається, що зазначений вище автомобіль продавець зобовязався придбати у третіх осіб для відчуження покупцеві, крім того ідентифікаційною ознакою автомобіля є срібний колір, 1.6/бензин.5мех./4*2 (п.1.2 Договору). Щодо позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору № 0044 купівлі продажу транспортного засобу від 05.01.2018 та рукописного договору № 0044 від 05.01.2018 року, укладеного між нею та ТОВ «АЛЬФАКОММЕРСГРУП» суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). В п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Відповідно до п. п. 1 та 3 ч. 2 ст. 19 Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Вищевказані вимоги закону, визначені статтею 230 ЦК України не доведені позивачкою в процесі розгляду справи, позивачка не довела факт умисного введення її в оману з боку відповідача при укладенні попереднього договору, так само не було доведено будь-яких порушень законодавства про захист прав споживача, на які посилається позивачка. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про введення її в оману як сторони спірного договору щодо обставин, які впливають на їх вчинення, позивачкою до суду не надано. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Рукописний договір № 0044 від 05 січня 2018 року, який просить позивачка визнати недійсним, в розумінні норм ЦК України не є договором. Аркуш паперу на якому викладено про те, що [PERSON] просить надати їй транспортний засіб «Renault Duster», 2015 року випуску, вартістю 162000 грн., сплачено 32000 грн., на який посилається позивачка, як на рукописний договір, підписаний лише позивачкою, та містить прізвище ініціали лише позивачки. За таких обставин неможливо визнати такий договір недійсним з вищевикладених підстав. Разом з тим, щодо позовних вимог про повернення авансового внеску, суд зазначає таке. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами попереднього договору, тобто між позивачкою та відповідачем, виник спір щодо можливості укладання основного договору в майбутньому. Позиція позивачки свідчить про те, що вона не бажає його укладати. Вона направляла відповідачу заяву-претензію з клопотанням повернути їй авансовий внесок, але відповідач не погодився (а.с.14-16). Відповідно до умов попереднього договору від 05 січня 2018 року, позивач сплатила відповідачу грошові кошти у розмірі 32000 грн., які сторони визначили як аванс (а.с.13). Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Частиною 1 ст. 571 ЦК України передбачено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Враховуючи вищевикладене, правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, застосовується тоді, коли між сторонами укладений договір, проте, він не виконується з вини когось зі сторін договору. У випадку, коли сторони домовились укласти договір, але не оформили його у встановленому у законі порядку, сплачені в рахунок майбутнього договору суми є авансом, який підлягає поверненню у тому самому розмірі, в якому він був переданий незалежно від того, з вини з якої із сторін не відбулася угода. Зазначеного висновку дійшов також Верховний Суд України в своєму рішенні від 18.02.2009 року у справі № 6-23108св08. Таким чином, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто у разі невиконання зобовязання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Матеріали справи свідчать про те, що укладання основного договору між сторонами в майбутньому неможливо, оскільки позивачка втратила довіру до відповідача, наполягає на поверненні сплачених нею коштів. За таких обставин користування відповідачем коштами, які сплатила позивачка як аванс, є безпідставними. Таким чином, сплачені позивачкою кошти в сумі 32000 грн. підлягають поверненню, отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині повернення 160 грн. комісійної винагороди банку вимоги не підлягають задоволенню, так як це не передбачено діючим законодавством. Відносно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Позивачка в своїй позовній заяві прохає стягнути моральну шкоду в розмірі 15000 грн., посилаючись на ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивачкою суду в розумінні ст.ст.12, 81 ЦПК України не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що діями відповідача було завдано їй душевних страждань, моральної шкоди. Крім того, позивачкою не обґрунтовано зазначено суму моральної шкоди у розмірі 15000 грн., тому, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди Крім того, відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадку, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено або випливає з положень Конституції чи закріплено нормами Цивільного кодексу України, а також у випадках, передбачених іншими актами законодавства. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог в частині захисту прав споживача відмовлено, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, виходячи з принципів розумності, справедливості та виваженості, суд приходить до висновку, що вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 32000 грн. авансу за попереднім договором. В іншій частині позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору, рукописного договору, стягнення моральної шкоди необхідно відмовити за необґрунтованістю вимог. Вирішуючи клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю за місцезнаходженням відповідача (а.с.59-60), суд зазначає, що відповідно до відкритих даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України основною діяльністю відповідача є торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами, тобто на нього поширюється дія п. 18 ч.1 ст. 1 та ст.1-1 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин позивач відповідно до вимог ч. 5 ст. 28 ЦПК України, має право звернутися до суду за місцем свого проживання, тобто справа підсудна Охтирському міськрайонному суду, підстав для передачі справи за місцем знаходження відповідача суд не вбачає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial