Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

11.12.2015р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Красноармійського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням його з органів внутрішніх в розмірі 60 000грн. В обґрунтування позову зазначив, що він в 2010 році був прийнятий на роботу до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області до складу Красноармійського міського управління. Наказом відповідача від 26.06.2015 року № 197о/с він був звільнений з роботи за прогул за період з 11.05.2015 року по 20.05.2015 року та з 18.06.2015 року. В серпні 2015 року він звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі і 07 жовтня 2015 року Донецьким окружним адміністративним судом прийнята постанова № 805/3312/15-а, якою його вимоги до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та Красноармійського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області задоволені частково, накази скасовані, він був поновлений на роботі. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015 року постанова Донецького окружного адміністративного суду була залишена без змін та апеляційна скарга відповідача без задоволення. Таким чином, факт порушення його законних прав встановлено рішенням суду та доказуванню не підлягає згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Згідно ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст.5 ЗУ «Про міліцію», який діяв на момент виникнення правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії або бездіяльність працівників міліції завдали моральної втрати громадянинові, моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.4 ст. 105 КАСУ адміністративний позов може містити вимоги про стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю. Зазначені норми законодавства, на думку позивача, передбачають можливість стягнення грошових коштів з відповідача для відшкодування шкоди за факт порушення його прав. Стосовно аргументування розміру відшкодування моральної шкоди позивач зазначив наступне. З 2010 року він проходив службу в органах міліції. За цей час керівництво неодноразово висловлювало йому подяку за несення служби. Протягом 2010-2015 років він гримав спеціальні звання від рядового до старшого лейтенанта міліції. В 2015 році він мав отримати звання капітана. Протягом 2012-2015 років він навчався в Донецькому національному університеті за спеціальністю «правознавство» для того що б в подальшому продовжувати нести службу на користь держави та підвищувати свій професійний рівень. Для нього це є важливим, як і для кожного працівника міліції. Зараз він розуміє, що всі його старання були марними. Він вважав, що не зважаючи на всі недоліки в роботі міліції, органи внутрішніх справ повинні захищати права громадян. Йому було не приємно відчувати те, що проти нього вчиняють протиправні дії, прикриваючись законом, а він не міг нічого зробити. Внаслідок неправомірних дій окремих працівників міліції, які, прикриваючи власні інтереси та особисту неприязнь, вчинили дії внаслідок яких він був звільнений. Він розуміє, що навіть після поновлення на роботі, йому не вдасться в подальшому працювати в органах внутрішніх справ, що підтверджується повторним звільненням в листопаді 2015 року за «скороченням штатів». Після того як його перший раз звільнили, він був змушений доказувати свою правоту в суді, нести витрати. Нездорова ситуація, яка склалась внаслідок його звільнення негативно, вплинула на стан його здоровя, що підтверджується лікарняними листами. Він розуміє, що його авторитет в родині, положення в суспільстві, самооцінка, внаслідок неправомірних дій відповідача, були понижені. Протягом червня - жовтня 2015 року він був позбавлений і заробітної плати (грошового забезпечення). Всі ці обставини, позивач вважає суттєвими для відшкодування моральної шкоди і посилаючись на ст.5 Закону України «Про міліцію» просить суд в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідачів солідарно на його користь 60 000 грн., що з його точки зору є справедливим, розумним та достатнім розміром в даному випадку. В судове засіданні позивач [PERSON] не зявився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.26,34) . Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON], що діє за дорученням, позов не визнала з тих підстав, що проходження служби в ОВС регулюється не КЗпП України, а спеціальним законодавством про ці органи - Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою КМУ від 29.07.91 № 114, Дисциплінарним статутом ОВС України, якими не передбачено стягнення моральної шкоди з органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення зі служби працівника міліції. Зазначене підкреслено Верховним судом України у листі від 23 березня 1998 року № 1 -5\\82, адресованому головам обласних судів та МВС України. А тому є безпідставним посилання позивача на ст. 237-1 КЗпП України (відшкодування власником підприємства працівнику моральної шкоди) та на ст.5 Закону України «Про міліцію», яка не регулює спірні правовідносини. Оскільки відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачеві, представник відповідачів просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в 2010 році був прийнятий на роботу до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області до складу Красноармійського міського управління. Наказом відповідача від 26.06.2015 року № 197о/с він був звільнений з роботи за прогул за період з 11.05.2015 року по 20.05.2015 року та з 18.06.2015 року. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року були частково задоволені позовні вимоги позивача до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та Красноармійського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області , накази відповідачів про звільнення були скасовані, позивач [PERSON] був поновлений на службі в органах внутрішніх справ. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015 року постанова Донецького окружного адміністративного суду була залишена без змін та апеляційна скарга відповідача без задоволення (а.с.4-15). При розгляді адміністративного позову про поновлення на попередньому місці служби питання стягнення моральної шкоди за незаконне звільнення не розглядалось. Разом з тим, суд зазначає, що проходження служби в ОВС регулюється спеціальним законодавством про ці органи - Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою КМУ від 29.07.91 № 114, Дисциплінарним статутом ОВС України, якими не передбачено стягнення моральної шкоди з органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення зі служби працівника міліції, а не ст.237-1 КЗпП України (відшкодування власником підприємства працівнику моральної шкоди), на яку посилається позивач. Статтею 5 Закону України «Про міліцію» врегульовано діяльність міліції по відношенню до громадян, права громадян на звернення до суду із заявою про відшкодування шкоди у випадку невиконання працівниками міліції вимог встановлених цією статтею, а саме: забезпечення права на захист затриманим та заарештованим; інформування Центрів з надання безоплатної правової допомоги; негайне повідомлення родичів про затримання особи; вжиття заходів з негайної долікарняної медичної допомоги затриманим чи заарештованим; повідомлення підстав та мотивів затримання чи арешту; розяснення права надавати пояснення відповідно до ст.63 Конституції; забезпечення можливості з моменту затримання або арешту користуватися правовою допомогою. Таким чином, відшкодування шкоди співробітникам міліції, які були неправомірно звільнені з роботи та поновлені на роботі, також не врегульоване положеннями статті 5 Закону України «Про міліцію», а отже, посилання на неї позивача є також безпідставним. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами), спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються судами у випадку, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень. Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд України(рішення від 20.04.2011 у справі № 6-23686св08). Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в зазначеному рішенні, спеціальним законодавством, що регулює порядок проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ України, не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди. Стаття 56 Конституції України передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень. Моральну шкоду позивач повязує із незаконним звільненням з ОВС за порушення службової дисципліни та постановленням адміністративними судами першої і апеляційної інстанції на його користь судових рішень. На законодавчому рівні питання відшкодування громадянинові моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями, а також перелік дій та обставин за яких виникає право такої вимоги урегульовано ст.5 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у суду». При цьому шкода відшкодовується за рахунок держави, а не юридичною особою безпосередньо - ч.1 ст. 1176 ЦК України. В свою чергу, пункт 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 року № 114 (із наступними змінами) передбачає у випадку незаконного звільнення лише поновлення особи у попередній посаді і виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці грошового забезпечення за час виконання службових обовязків, але не більше, як за один рік. Виплата моральної шкоди Положенням не передбачена. Статтею 2 Закону України від 30.06.1999 № 783-ХІУ «Про джерела фінансування органів державної влади» передбачено, що такі органи здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування і в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет на відповідний рік. Згідно ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. МВС та його структурні підрозділи є бюджетними організаціями, в яких кошти державного бюджету є єдиним джерелом фінансування. Видатки на відшкодування моральної шкоди громадянам за рахунок даних органів економічною класифікацією видатків бюджету не передбачено. Відповідно до постанови Верховної Ради «Про структуру бюджетної класифікації України» від 12 липня 1996 року № 327\\96- ВР структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання не передбачає (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп\\2001 - справа про відшкодування шкоди державою). Таким чином, проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, такими, що не відповідають вимогам закону і в їх задоволенні слід відмовити .

Outcome: dismissed