Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

12.04.2016 року позивач [PERSON] звернулася до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу з вказаним позовом, який в послідуючому уточнила. В обґрунтування своїх вимог позивач послалася на те, що\~ в період з 08.07.2013 року по 12.01.2016 року вона працювала головним бухгалтером в ТОВ «Комбінат благоустрою». 31.07.2014 року її було звільнено на підставі ч.3 ст. 40 КЗпП України.\~ В звязку\~ з її звільненням за ініціативою роботодавця та в подальшому задоволення її позовних вимог\~ рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, яке залишено без змін\~ ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.01.2016 року, її було поновлено на посаді головного бухгалтера та стягнуто з ТОВ «Комбінат благоустрою» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.07.2014 року по 21.10.2015 року в сумі 74811,99 гривень. Фактично позивача було поновлено на посаді 26.10.2015 року. В звязку з чим, за період з 21.10.2015 року по 26.10.2015 року утворилася заборгованість по сплаті\~ середньої заробітної плати\~ (два робочих дні), крім того їй не було сплачено\~ в повному обсязі суми за тимчасову втрату працездатності, тому позивач вважає, що відповідач повинен їй сплатити:\~ 2 роб. дні ( 22.10.2015 року 23.10.2015 року) * 242,11 ( середня заробітна плата згідно довідки) = 484,22 гривні.\~ 12.01.2016 року позивача було звільнено за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України\~ відповідачем на час звільнення не було повідомлено позивача про нараховані суми, не зроблено\~ розрахунку заборгованості за період з 21.10.2015 року по 23.10.2015 року,\~ на її письмове звернення це зробити їй було листом від 31.03.2016 року відмовлено. Посилаючись на вказані обставини позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь\~ середню заробітну плату за період з 21.10.2015 року по 26.10.2015 року в сумі 484,22 гривень та\~ середній заробіток\~ за весь час затримки розрахунку при звільнені, а саме з 12.01.2016 року по 16.06.2016 року ( 108 робочих днів), в розмірі 26147,88 гривень. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не зявилися, представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, на позовних вимогах наполягав. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти позову заперечували, надали письмові заперечення, в яких просили в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що два робочі дні, за які позивач має намір стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати (22.10.2015 року та 23.10.2015 року) є періодом вимушеного прогулу, що підтверджено рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26.10.2015 року та в даному рішенні право позивача відновлено. На виконання вказаного рішення суду відповідачем в повному обсязі сплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. ТОВ «Комбінат благоустрою» відмовлено в зверненні позивача щодо сплати заробітної плати за 22 та 23 жовтня 2015 року, оскільки з рішення суду не вбачається обовязку відповідача сплатити заробітну плату за вказаний період, а заборгованість підприємства перед позивачем за межами періоду, охопленого рішенням суду першої інстанції нічим не доведено. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити без здійснення фіксування процесу за допомогою звукозаписувального засобу (ч.2ст. 197 ЦПК України). Дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26.10.2016 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 01.02.2016 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Скасовано накази директора ТОВ «Комбінат благоустрою» № 6 від 18.07.2014 р. «Про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення», № 7 від 22.07.2014 р. «Про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення», № 115 від 21.07.2014 р. «Щодо укладення договорів з споживачами про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій», № 118 від 30.07.2014 р. «Про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення». Поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера ТОВ «Комбінат благоустрою». Стягнуто з ТОВ «Комбінат благоустрою» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.07.2014 року по 21.10.2015 року в сумі 74811,99 грн. та компенсацію моральної шкоди в сумі 1000 грн. Вирішено питання судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.01.2016 року вказане рішення суду залишено без змін ( а.с. 12-22 копія рішення та ухвал). 26.10.2015 року на підставі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26.10.2015 року наказом № 166 [PERSON] поновлено на посаді головного бухгалтера ТОВ «Комбінат благоустрою» з 26.10.2015 року та вирішено про виплату їй заробітної плати за один місяць (а.с. 10 - копія наказу). Наказом № 177 від 09.11.2015 року дату поновлення [PERSON] за наказом № 166 від 26.10.2016 року визнано недійсною та вирішено про поновлення [PERSON] на посаді Головного бухгалтера з 30.07.2014 року ( а.с. 31 копія наказу). Судом встановлено, що за рішенням суду відповідачем виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.07.2014 року по 21.10.2015 року в сумі 74811,99 грн. ( а.с. 48, 49 - копія платіжного доручення та копія платіжної відомості). При цьому, як вбачається з табелю робочого часу за жовтень 2015 року нарахування заробітної плати [PERSON] за вказаний місяць відповідачем проведені з 26.10.2016 року, а поновлено її за рішенням суду на роботі з 30.07.2014 року, тобто фактично за робочі дні 22 та 23 жовтня 2015 року заробітна плата [PERSON] не нараховувалася та не виплачена ( а.с. 35 табель). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26.10.2016 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 01.02.2016 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, цим рішенням в тому числі прийнято рішення про поновлення на роботі позивача і цим же рішенням встановлено період, за який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме період з 31.07.2014 року по 21.10.2015 року, встановлено розмір виплат в сумі 74811,99 грн., при цьому суд діяв межах заявлених позивачем вимог. На теперішній час, позивачем ставиться питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період, що передував вищевказаному рішенню суду, однак не був зазначений нею в її позовних вимогах по вищевказаній справі. Зважаючи на те, що вищевказаним судовим рішенням було поновлено на роботі позивача та встановлено порушення її трудових прав при звільненні, при цьому встановлено підстави для виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позивач поновлена на роботі була з 26.10.2015 року, суд вважає обґрунтованими її вимоги (які не були предметом розгляду під час винесення попереднього рішення) щодо стягнення з відповідача на її користь також середнього заробітку за час вимушеного прогулу в робочі дні з 22.10.2015 року по 23.10.2015 року в розмірі 484,22 гривень. Згідно наказу № 1 від 12.01.2016 року [PERSON] звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін ( а.с. 33-34, 51 копія наказу та трудової книжки). У відповідності до положень ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата всіх належних йому сум від підприємства провадиться у день звільнення. За вимогами ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення власником або уповноваженим ним органом розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В той же час, зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 235 КЗпП України, згідно яких, лише орган, який розглядає трудовий спір про поновлення на роботі, може прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а на час звільнення позивача з роботи 12.01.2016 року такого рішення не було, в звязку з тим, що позивач з такими вимогами до суду не зверталася, суд не вбачає підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до положень ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач на день звернення до суду з позовом звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги підлягають задоволенню в частині однієї вимоги, судові витрати в розмірі 551,20 гривень підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial