Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

10 серпня 2015 року позивачка [PERSON], що дії також інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування їй матеріальної шкоди та моральної шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. В обґрунтування позову зазначила, що вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року [PERSON] визнаний винним за ст.286 ч.2 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3-х років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України [PERSON] від відбування призначеного покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з випробуванням на один рік, якщо він протягом визначеного судом випробувального тер\-міну не вчинить нового правопорушення і виконає покладені на нього зо\-бов'язання. У відповідності зі ст. 76 КК України на [PERSON] покладені такі зобов'язання: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання. Захід забезпечення кримінального провадження - арешт майна, відповідно до ухвали слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.10.2013 року вироком суду скасовано, речовий доказ - автобус марки «БАЗ-22154 СПГ» реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] та знаходиться на збереженні на території Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпро\-петровській області повернутий у розпорядження та користування влас\-нику [PERSON]. Вироком суду стягнуто з ФОП [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. а на користь неповнолітнього сина позивача - [PERSON] Мак\-сима 18000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеля\-ційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2014 року було постановлено прийняти відмову від апеляційної скарги на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року у відношення [PERSON]. Позивач зазначає, що відмовилась від апеляційної скарги тому що, відповідач [PERSON] написав розписку згідно якої він зобов'язався випла\-тній гроші в сумі 10000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди позивачу та сину позивача - [PERSON], у результаті ДТП, що мало місце 05.10.2013 року. Гроші відповідач завязався виплачувати по одній тисячі гривень (1000 грн.) з 24 па 26 число кожного місяця. Відповідач [PERSON] виплатив грошову суму в розмірі 2117 гривень (700 грн. в серпні, 500 грн. в вересні, 300 грн. в жовтні, 367 грн. у листопаді, 250 грн. в грудні). До теперішнього часу інших сум відповідач не відшкодовував. Залишок боргу на теперішній час складає 7833 грн. Згідно довідки відділу статистики № 20-22/41 ПІ індекс інфляції споживчих цін складає з серпня 2014 року по серпень 2015 року складає 104,25 (100,8 + 102,9 +102,4 + 101,9 +103,0 + 103,1 + 105,3 +110,8 + 114,0 +102,2 -100,4/11 місяців = 104,25), тобто 4,25 %. Інфляція склала 425 грн. Крім того до теперішнього часу позивач витратила на лікування сина [PERSON] 2941 грн. 47 коп. Копії квитанцій додаються. Позивач просить ухвалити рішення, яким з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача стягнути 11199 гривень 47 копійок (7833 грн. + 425 грн. +2941,47 грн.) матеріальної шкоди, 5000 гривень моральної шкоди, а також всі судові витрати, понесені на день слухання справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, зазначила обставини, що викладенні у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав частково, суду пояснив, що визнає суму в розмірі 7833 гривень, яка виникла на підставі розписки від 22 липня 2014 року, індекс інфляції, витрати на лікування та моральної шкоди не визнає та просить суд при винесенні рішення врахувати його стан здоровя, який значно погіршився за останній час, він на даний час потребує сторонньої допомоги, так як страдає сліпотою, що підтверджується медичними довідками. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом було роз'яснено позивачу право заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Позивачка в попередніх судових засіданнях відмовилися надати судові додаткові докази, просила суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Відповідач в судовому засіданні відмовився надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. В судовому засіданні встановлено, що вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України. Вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року встановлено, що [PERSON] 05.10.2013 року в темний час доби, приблизно о 19 годині 15 хвилин, здійснював перевезення пасажирів по міському маршруту № 208 та керуючи технічно справним автобусом «БАЗ 22154 СПГ» реєстраційний номер [NUMBER], рухався по проїзній частині дороги вул. Кремлівська з боку вул. Рзянкіна в напрямку вул. Тухачевського в Жовтневому районі м. Кривого Рогу. У цей же час, попереду автобуса «БАЗ 22154 СПГ», на проїзну частину дороги вул. Кремлівська, в районі електричної опори № 173, по нерегульованому пішохідному переходу, позначеному дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожнім знаком 5.35.1, вийшли пішоходи [PERSON] та [PERSON], які перетинали проїзну частину дороги в темпі кроку, з ліва на право за напрямком руху автобусу. В ході подальшого руху автобусу «БАЗ 22154 СПГ», водій [PERSON], діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність до дорожньої обстановки і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходились пішоходи [PERSON] та [PERSON], своєчасно заходів для зменшення швидкості та зупинки автобусу не прийняв та не надав дорогу пішоходам [PERSON] та [PERSON], чим грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 б) та 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких: « 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху...не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; « 2.3 б). Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний: ... б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, ... і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; « 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. « Внаслідок порушення зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події, водій [PERSON] в районі електричної опори № 173 по вул. Кремлівська в Жовтневому районі м. Кривого Рогу допустив наїзд керованого ним автобуса «БАЗ 22154 СПГ» на пішоходів [PERSON] та [PERSON], які перетинали проїзну частину дороги вул. Кремлівська по нерегульованому пішохідному переходу. В результаті наїзду, потерпілі [PERSON] та [PERSON] були травмовані. Згідно висновку експерта № 2670 від 23.10.2013 року потерпіла [PERSON], отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому 5 плесневої кістки лівої стопи зі зміщенням. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров'я, більше 21 доби. Згідно висновку експерта № 2851 від 15.11.2013 року, потерпілий [PERSON], отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого уламкового перелому кісток правої гомілки в середній третині з зміщенням уламків. Виявлені у нього тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] надала чудові копії квитанцій на придбання лікарських засобів, що датовані з липня 2014 року по жовтень 2014 року та також суд зазначає, що деякі вказані квитанції мають однакову дату доби, але різний час придбання лікарських засобів. В судовому засіданні судом встановлено, що позивачка [PERSON] надала копії виписного епікризу, відповідно до якого [PERSON] проходив лікування в медичній установі з 02 вересня 2015 по 07 вересня 2015 року, що є відмінним від часу купівлі лікарських засобів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, що неповнолітній [PERSON] у період часу з липня 2014 року по жовтень 2014 року проходив курс лікування та йому було призначено до вживання лікарські препарати, що повязанні травмою, яка отримана 05.10.2013 року в темний час доби, приблизно о 19 годині 15 хвилин. За ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.\~\~ Слідуючи розясненням п. 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, суд приймає до уваги, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON], на транспортний засіб марки БАЗ 22154, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску, [PERSON] був виданий тимчасовий реєстраційний талом ДАО №674410 та в подальшому відповідач [PERSON] здійснював керування транспортним засобом за трудовою угодою, що підтверджується матеріалами справи. Згідно вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з наданих доказів, суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми грошових коштів в якості моральної шкоди у розмірі 7833 гривень з [PERSON], [PERSON] підлягають частковому задоволенню та грошові кошти підлягають стягненню лише з [PERSON], враховуючи ті обставини, що [PERSON] взяв на себе зобовязання відшкодувати моральну шкоду, але не виконав зобовязання по відшкодування моральної шкоди та враховуючи ту обставину, що [PERSON] передав право керування транспортним засобом, встановленим законом порядку, а тому є неналежним відповідачем. Виходячи з наданих доказів, суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми грошових коштів в розмірі 425 гривень з [PERSON], [PERSON] в якості індексу інфляції не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами виниклою не грошове зобовязання, а зобовязання щодо відшкодування моральної шкоди та враховуючи ту обставину, що [PERSON] передав право керування транспортним засобом встановленим законом порядку, а тому є неналежним відповідачем. Виходячи з наданих доказів, суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми грошових коштів в розмірі 2941 гривень 47 копійок в якості витрат на придбання лікарських препаратів з [PERSON], [PERSON] не підлягають задоволенню, враховуючи ті обставини, що позивач належними та допустими доказами не довела, що витрати на придбання лікарських препаратів повязанні з подіями, що відбулися 05.10.2013 року в темний час доби, приблизно о 19 годині 15 хвилин та медичні препарати призначенні лікарем та враховуючи ту обставину, що [PERSON] передав право керування транспортним засобом встановленим законом порядку, а тому є неналежним відповідачем. Суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми грошових коштів в розмірі 5000 гривень 00 копійок в якості моральної шкоди з [PERSON], [PERSON] не підлягають задоволенню, враховуючи принцип розумності та справедливості, щодо стягнення моральної та враховуючи ту обставину, що [PERSON] передав право керування транспортним засобом встановленим законом порядку, а тому є неналежним відповідачем. Відповідно до вимог\~ст.88 ЦПК України\~ стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що позивач не надала судові доказів про понесенні судові витрати. Стаття 8 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору на користь держави, враховуючий майновий стан та стан здоровя відповідача.

Outcome: partial