Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

11 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 06 серпня 2005 року. Шлюб був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції, актовий запис №958. Під час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Покликається на те, що подружнє життя не склалося через різні погляди на сім`ю, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, втрату почуття любові та взаємоповаги один до одного. Подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Сім`я існує формально, подальше збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. На даний момент діти проживають разом з нею та перебувають на повному її утриманні, відповідач не приймає участі у її матеріальному забезпеченні дітей, коштів не надає. Оскільки, примирення між нею та відповідачем не можливе, просить шлюб розірвати, стягнути в її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 3653 грн., зокрема - 2027 гривень на утримання сина, та 1626 гривень на утримання доньки, а також судові витрати. Ухвалою суду від 14.02.2019 відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. 11 березня 2019 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини, який ухвалою від 25.03.2019 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Вимоги зустрічного позову [PERSON] мотивував тим, що він має сумніви щодо того, що [PERSON] [INFO] насправді є його донькою. На підтвердження своїх доводів зобов`язувався надати судово-генетичну експертизу. В судових засіданнях позивач [PERSON] вимоги позову підтримала в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Відповідач в судовому засіданні не наполягав на збереженні шлюбу та проти стягнення з нього аліментів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не заперечував. Вимоги поданого ним зустрічного позову не підтримував. Заслухавши думку позивача та відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов наступних висновків. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що сторони перебувають у шлюбі з 06 серпня 2005 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції, актовий запис №958 (а.с. 9). Відповідно до свідоцтв про народження дітей серія [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 10-11) сторони є батьками відповідно [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . При цьому, оспорювана відповідачем у зустрічному позові обставина, що [PERSON] , [INFO] , є донькою відповідача [PERSON] підтверджується і Експертним заключенням про біологічне батьківство №MG19-67476 від 13/05/2019 року, з результатів якого слідує, що ймовірність батьківства становить 99,99%. Відтак, вимог відповідача про виключення відомостей про нього, як батька з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , до задоволення не підлягають. Судом встановлено, що сторони на даний час спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують, проживають окремо, останні дійшли спільної згоди щодо доцільності розірвання шлюбу. З врахуванням засад добровільності шлюбу, які установлені статтею 24 СК України, статтею 16 Загальної декларації прав людини та статтею 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а, також, того, що позивач настоює на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб слід розірвати. Крім цього, судом встановлено, що неповнолітні діти перебувають на утриманні матері-позивача, яка самостійно в достатній мірі не може їх забезпечувати. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. З положень Закону України №2629-VІІІ «Про державний бюджет на 2019 рік» слідує, що розмір прожиткового мінімуму для дітей у віці від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня 2019 року - 2118 грн., з 1 грудня 2019 року - 2218 грн., а дітей у віці до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 грн., з 1 липня 2019 року - 1699 грн., з 1 грудня 2019 року - 1779 грн. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є здоровим, працездатним чоловіком. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено наявність у відповідача на праві власності рухомого та нерухомого майна, чи факт перебування на його утриманні інших дітей. Позивачем не доведені витрати відповідача, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з врахуванням часткового визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що слід стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 гривень, неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 300 гривень, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 лютого 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Такий визначений судом розмір аліментів буде відповідати принципам справедливості і розумності відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, закріплених у ст.7 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною 2 ст. 184 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2 ст. 184 СК України підлягає індексації в порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Таким чином обов`язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 СК України, що зобов`язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення. Згідно з п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати. Разом з тим, відповідно положень ч.1ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу понесла судові витрати, а саме сплатила судовий збір в розмірі 768,40 грн., а відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, в зв`язку з чим її позовні вимоги в цій частині були задоволенні у повному обсязі, суд вважає, що позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору в сумі 384 грн. 20 коп., а решту суми судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп. стягнути з відповідача на її користь. Крім того, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial