Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

10 липня 2017 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеною вище позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі - ПАТ «Миколаївобленерго»). Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 червня 2017 року його наказом відповідача № 830-к було звільнено з роботи з посади механіка групи транспорту за власним бажанням з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України. Таке звільнення вважав незаконним, оскільки воно відбулося з грубим порушенням законодавства про працю і він бажання звільнятись не мав. Так, 12 червня 2017 року посадові особи ПАТ «Миколаївобленерго» під психологічним тиском примусив його написати заяву про звільнення з 14 липня 2017 року, не надавши йому двотижневий строк для попередження власника про звільнення за власним бажанням. Вважав, що через незаконне звільнення погіршився стан його здоров'я, порушились його життєві зв'язки, сон, спокій, він не знає, як далі жити та налаштувати своє життя та, крім того, він і його родина, а саме дружина, яка є інвалідом третьої групи та син, який перебуває на його утриманні, знаходяться в скрутному стані, а тому відповідачем йому заподіяно моральну шкоду. Посилаючись на викладене, просив визнати незаконним наказ відповідача № 830-к від 13 червня 2017 року про його звільнення з роботи, поновити його на роботі на посаді механіка групи транспорту філії Очаківського району Південного округу ПАТ «Миколаївобленерго», стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2017 року по день поновлення його на роботі, а також 20000 грн - в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення його трудових прав. Окрім цього, просив стягнути компенсацію за невикористану відпустку за період з 12 по 26 жовтня 2017 року. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали. При цьому позивач зазначив, що якщо його суд поновить на роботі, то компенсацію за невикористану відпустку стягувати не треба, оскільки він планує використати цю відпустку згідно з графіком відпусток. Також пояснив, що наприкінці січня 2017 року головний інженер [PERSON] разом із директором округу та її заступником безпідставно звинувачували його у викрадені дизельного топлива, вимагали сплатити за недостачу пального кошти у розмірі 27000 грн або звільнитись з підприємства. З цього приводу, в зв'язку з хвилюванням, він знаходився на стаціонарному лікуванні в Очаківській лікарні з діагнозом «гіпертонічний криз», куди до нього приїздили головний інженер [PERSON] та менеджер зі збуту [PERSON] та вимагали написати заяву про звільнення з підприємства, однак він відмовився. При цьому зазначив, що недостача вказаного пального на суму 27000 грн була списана ще у березні 2017 року. Крім того, пояснив, що 08 червня 2017 року у день проведення перевірки з охорони праці на підприємстві перевірявся і його підрозділ, хоча така перевірка програмою не була передбачена, ніяких порушень під час перевірки в його підрозділі виявлено не було. Після проведеної перевірки, 12 червня 2017 року до нього в кабінет прийшли головний інженер [PERSON] та менеджер [PERSON] через ненаписання ним пояснювальної з приводу паління в майстерні 08 червня 2017 року і при цьому головний інженер вимагав від нього написати заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки в разі ненаписання такої заяви, вони з кабінету не вийдуть, тоді він, злякавшись, і написав заяву про звільнення з 23 червня 2017 року, відрахувавши два тижні, необхідні для попередження работодавця про звільнення за власним бажанням, однак головний інженер наказав поставити дату звільнення з 14 червня 2017 року; він переписав заяву і надав її головному інженеру. 13 та 14 червня (до обіду) 2017 року проводилась інвентарізація ввірених йому матеріальних цінностей, було виготовлено черновий варіант акту, та о 12 годині 14 червня 2017 року він поїхав до головного офісу ПАТ «Миколаївобленерго», де йому на прохідній вручили трудову книжку, там був запис від 14 червня 2017 року про його звільнення за власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України, однак в графі «підстава звільнення» було зазначено наказ від 13 червня 2017 року, що не відповідало дійсності. При цьому позивач посилався на те, що з наказом про звільнення його не ознайомили. Того ж дня йому був надісланий розрахунок, однак, на його думку, компенсація за невикористану відпустку за 2017 рік йому виплачена частково. Вважав, що його звільнення було незаконним, оскільки за час перебування на посаді він порушень не допускав та стягнень не мав. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, вважали вимоги позивача безпідставними та необгрунтованими, посилаючись на те, що [PERSON] був звільнений відповідно до вимог трудового законодавства. При цьому пояснили, що 12 червня 2017 року останнім була подана заява про його звільнення за власним бажанням з 14 червня 2017 року, тобто сам позивач чітко зазначив строк з якого просив його звільнити. В зв'язку з надходженням зазначеної заяви, 14 червня 2017 року було видано наказ про звільнення позивача за власним бажанням і в той же день останньому була видана трудова книжка, проведений повний розрахунок та виплачена компенсація за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час. Копія наказу про звільнення позивачу не надавалась, оскільки наказ про звільнення з ініціативи працівника видається лише на вимогу самого працівника, однак [PERSON] з такою вимогою не звертався. Також зазначили, що дійсно 08 червня 2017 року у філії Очаківського району Південного округу ПАТ «Миколаївобленерго» проводилась перевірка з охорони праці, при цьому згідно з програмою перевірявся й структурний підрозділ позивача та за її результатами до останнього нияких заходів впливу не застосовувалось. Крім того, пояснили, що за період роботи [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не притягувався, премій не позбавлявся, позови до суду щодо недостач до нього не подавались. [PERSON] на свій розсуд прийняв рішеня щодо припинення трудового договору та власноручно написав про це заяву, при цьому будь-який тиск чи примус на нього не здійснювався. Посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось в межах норм діючого законодавства, виключно за його власною ініціативою, просили відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Позивач [PERSON] був прийнятий на роботу до філії Очаківського району ПАТ «Миколаївобленерго» на посаду механіка служби транспорту та механізації з 20 листопада 2003 року, що підтверджується копією його трудової книжки (а.с.114-124) та копією наказу № 2369-к від 19.11.2003р. (а.с. 48). 01 грудня 2016 року [PERSON] переведено механіком групи транспорту філії Очаківського району Південного округу ПАТ «Миколаївобленерго», наказ № 1665-к від 21.11.2016р., що також підтверджується копією трудової книжки. З копії заяви від 12 червня 2017 року вбачається, що її було написано позивачем на ім'я генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» [PERSON] з проханням звільнити його з роботи за власним бажанням з 14 червня 2017 року (а.с. 49). Факт власноручного написання зазначеної заяви підтвердив позивач у судовому засіданні. Наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 14 червня 2017 року № 830-к [PERSON] було звільнено з роботи 14 червня 2017 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, на підставі його заяви (а.с. 50). Як вбачається з копії трудової книжки, за № 29 мається запис від 14 червня 2017 року про звільнення позивача за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, запис внесено на підставі наказу№ 830-к від 14.06.2017р. По справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, відповідно до роз'яснень, наданих у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник примусив його подати заяву про розірвання трудового договору. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], який є головним інженером філії Очаківського району Південного округу ПАТ «Миколаївобленерго» та [PERSON] - менеджер зі збуту, підтверджуючи той факт, що вони дійсно заходили до кабінету [PERSON] 12 червня 2017 року з метою отримати від останнього пояснювальну з приводу паління в автобоксі 08 червня 2017 року, оскільки згідно з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, паління в недозволених місцяхта в невстановлений час заборонено та що [PERSON] відмовився писати пояснювальну, а надав заяву про звільнення за власним бажанням, разом з тим не підтвердили того факту, що таку заяву позивач написав саме під тиском головного інженера. Крім того, [PERSON] зазначив, що інформацією про недостачу пального на суму 27000 грн у підзвіті [PERSON] він не володіє та не заперечував, що під час знаходження [PERSON] в лікарні, він дійсно відвідував його з менеджером зі збуту [PERSON], цікавились про його самопочуття та з'ясовували робочі питання з приводу його заміщення, ніяких заяв про звільнення не пропонували писати [PERSON] Зазначені показання повністю узгоджуються із показаннями свідка [PERSON] та у своїй сукупності спростовують доводи позивача та його представника щодо упередженого ставлення до нього керівництва. Так, щодо недостачі пального на суму 27000 грн, яка, як стверджує позивач рахувалась за ним ще з 2015 року при попередньому керівництві компанії, та що це було тиском на нього з метою написати заяву про звільнення або сплатити недостачу, то сам позивач в судовому засіданні зазначив, що ця недостача була списана ще в березні 2017 року, тобто на день його звільнення недостачі пального за ним не рахувалось і це не могло потягнути написання заяви [PERSON] про звільнення. Крім викладеного вище, твердження позивача спростовуються наявними в матеріалах справи атестаційним листом від 12 вересня 2016 року, згідно з яким [PERSON] відповідає займаній посаді, а також виключно позитивним відгуком-характеристикою, складеним для надання атестаційній комісії (а.с. 110, 111). Разом із тим, не можуть бути взяті судом до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], водіїв, які працювали у підрозділі [PERSON] та сина останнього - [PERSON], виходячи з наступного. Так, вказані вище свідки в судовому засіданні пояснили, що, зі слів позивача, у останнього та головного інженера [PERSON] іноді були конфліктні ситуації з приводу виробничих питань, саме з яких, їм не відомо. Оскільки ці свідчення є показаннями з чужих слів, суд ставиться до них критично, оскільки свідок [PERSON], який постійно заміщував [PERSON] на період його відпустки, в судовому засіданні пояснив, що про конфліктні ситуації між [PERSON] та [PERSON] йому не відомо, у [PERSON] ніколи не було претензій до [PERSON] та він на нього не скаржився. Крім того, твердження позивача про незаконну перевірку його підрозділу в день охорони праці, що також, як він вважає, було тиском на нього з метою звільнення, спростовуються наступним. Так, наказом № 443 від 01 червня 2017 року ПАТ «Миколаївобленерго» було зобов'язано 08 червня 2017 року провести день охорони праці у всіх структурних підрозділах (а.с. 76). Розпорядженням № 102 від 06 червня 2017року філії Очаківського району Південного округу ПАТ «Миколаївобленерго» було призначено комісію та зобов'язано організувати день охорони праці 08 червня 2017 року згідно з програмою (додаток) (а.с. 77). Згідно з додатком № 1 до наказу від 01 червня 2017 року № 443 щодо питань програми проведення дня охорони праці є питання про перевірку протипожежного стану у підрозділах товариства (а.с. 108). Як вбачається з протоколу проведення дня охорони праці у філії Очаківського району Південного округу, 08 червня 2017 року комісією проведено перевірку стану охорони праці в підрозділі - групи транспорту, відповідальним за який є [PERSON], а саме була проведена перевірка протипожежного стану, в протоколі зазначені виявлені недоліки та що було складено припис № 116 від 09 червня 2017 року для їх усунення в строк до 23 червня 2017 року (а.с. 105-107). Отже в судовому засіданні встановлено, що зазначена вище перевірка не була позаплановою і не мала на меті будь-яких переслідувань позивача з боку керівництва, що також підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що перевірка 08 червня 2017 року проводилась згідно наказу та за програмою щодо проведення дня охорони праці та зазначили, що за результатами перевірки жодних стягнень до [PERSON] не застосовувалось. Крім того, твердження позивача в судовому засіданні щодо обставин його звільнення спростовуються копією розпорядження № 109 від 12 червня 2017 року філії Очаківського району Південного округу ПАТ «Миколаївобленерго» (а.с. 104), згідно з яким було призначено проведення позачергової інвентаризації запасів, що знаходяться у підзвіті механіка групи транспорту [PERSON], в зв'язку зі звільненням останнього. Позивач. 13 та 14 червня (до обіду) був присутній під час інвентаризації, про що він не заперечував в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про вільне волевиявлення позивача у прийнятті рішення про розірвання трудового договору з відповідачем і самі ж дії позивача свідчать про те, що він самостійно, без будь-якого спонукання прийняв рішення про розірвання трудового договору з відповідачем та реалізував його, подавши відповідну заяву про звільнення його з роботи, після цього до роботи він не повертався і наміру поновити зв'язок з ПАТ «Миколаївобленерго» не виявляв, більше того, отримавши в день звільнення 14 червня 2017 року після 12 години трудову книжку, до роботи не повернувся і до суду звернувся майже через місяць з моменту подання заяви про звільнення. Крім того, свідок Судья І.І., працівник відділу кадрів, яка 14 червня 2017 року видавала трудову книжку [PERSON], пояснила, що останній у цей день був у задовільному стані і про те, що він не хоче звільнятися, нічого не казав. Також, як вбачається зі службової записки № 1923 від 01 серпня 2017 року, вакансія механіка групи транспорту станом на 01 серпня 2017 року вільна, проводиться підбір кандидатури (а.с. 209). Отже, посилання позивача про застосування примусу з боку керівництва ПАТ «Миколаївобленерго» до нього подати заяву про звільнення з роботи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Інших доказів та обґрунтувань на підтвердження таких доводів позивачем не надано. Крім того, суд не може погодитись з посиланням позивача та його представника на те, що звільнення позивача було проведено з порушенням норм діючого трудового законодавства, а саме не було витримано роботодавцем попереджувального терміну і позивача звільнено до спливу двохтижневого строку. Частиною 4 статті 36 КЗпП України передбачено підстави припинення трудового договору, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість…, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. З наведеної норми слідує, що на працівника покладено обов'язок в разі розірвання трудового договору за власним бажанням попередити про це роботодавця за два тижні. Цей строк необхідний для відшукання заміни працівнику, який бажає звільнитись та вирішення інших питань з метою запобігти негативним наслідкам для роботодавця у зв'язку зі звільненням працівника. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Однак власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить. Отже законодавець не покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язку розірвання трудового договору тільки після спливу зазначеного строку. Роботодавець може розірвати трудовий договір за власним бажанням працівника, не чекаючи спливу двохтижневого строку. Таким чином, оскільки [PERSON] була подана власноручно написана заява про його звільнення за власним бажанням з зазначенням строку звільнення, а саме з 14 червня 2017 року, то власник зобов'язаний був звільнити його в строки, про які він сам просить. Крім того, судом не можуть бути взяті до уваги твердження позивача, про те, що в трудовій книжці щодо підстави звільнення зазначено наказ від 13 червня 2017 року, оскільки з оглянутої в судовому засіданні трудової книжки чітко вбачається, що запис №29 про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України внесено на підставі наказу № 830-к саме від 14 червня 2017 року, що також підтвердила в судовому засіданні свідок Судья І.І., яка саме й внесла вказаний запис у трудову книжку. Також є безпідставними посилання позивача про те, що йому не було вручено наказ № 830-к про його звільнення, оскільки згідно з ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, в інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження викладених ним обставин щодо незаконного звільнення, як і не доведено, що розірвання трудового договору відбулось під психологічним тиском з боку відповідача. Оскільки рішення не може ґрунтуватися на припущеннях і судом не встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про поновлення на роботі, а тому безпідставними є й вимоги позивача про визнання наказу незаконним, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення компенсації за невикористану відпустку, а тому вони також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними. У порядку, передбаченому ч. 4 ст. 88 ЦПК України, підлягає компенсації за рахунок держави судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом позивач звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed