Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

11.08.2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Так, позивач просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 03.06.2000 року ВК Маразліївської СР, актовий запис № 9; - визначити місце проживання дітей: сина - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON] Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2014 року відкрито провадження по справі № 495/5895/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Справу призначено до розгляду. Позивач - [PERSON], в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутністю. Відповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву, згідно якої з позовом [PERSON] згодна та претензій не має, розгляд справи просить провести без неї. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку про законність, правомірність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] та визначення місця проживання їх дітей - [PERSON] та [PERSON], виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 03.06.2000 року між позивачем - [PERSON], [INFO], та відповідачем - [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб Виконкомом Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 9, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 03.06.2000 року. Від сумісного шлюбу у сторін [INFO] року народився син - [PERSON], що підтверджується виданим 24.01.2001 року Виконкомом Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис за № 2. Крім того, [INFO] року у сторін народився син - [PERSON], що підтверджується виданим 14.07.2006 року Виконкомом Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис за № 23. Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За твердженням позивача, сімейні стосунки не склалися, так як за поглядами на життя та характерами, сторони зовсім різні люди, на підставі чого постійно виникали сварки. Крім того, позивач є військовослужбовцем, з 2007 року по 2010 рік проходив військову службу в м. Донецьку, де разом з дружиною та двома дітьми мешкав в орендованій квартирі. Позивач весь свій час знаходився на службі, інших доходів не мав, а тому не міг покращити бюджет сім'ї та забезпечити задовільне існування, що також було підставою виникнення постійних скандалів та непорозумінь. Як стверджує позивач, в липні 2010 року, його дружина - [PERSON], разом із дітьми переїхала на постійне місце проживання до своїх батьків в [ADDRESS], де мешкає окремо від свого чоловіка - [PERSON], до теперішнього часу. З того часу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини припинені, відновлення яких є неможливим. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (частина третя статті 105 Сімейного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (стаття 112 Сімейного кодексу України). Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін та їх дітей, а також з огляду на те, що відповідач позов визнав, суд вважає за можливе розірвати шлюб між сторонами. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, від сумісного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] року народився син - [PERSON], та [INFO] року - народився син - [PERSON] За твердженням позивача, на даний час їх діти - [PERSON] та [PERSON], проживають разом матір'ю - [PERSON] Щодо місця проживання дітей сторони дійшли спільної згоди, у зв'язку з чим позивач і просить суд його визначити. Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, на даний час діти [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] року, проживають з матір'ю. Крім того, сторони - [PERSON] та [PERSON], дійшли спільної згоди про те, що їх діти - [PERSON] та [PERSON], будуть проживати з матір'ю - [PERSON], що, зокрема, підтверджується поданою [PERSON] до суду позовною заявою, та поданими сторонами до суду заявами. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства суд вважає за можливе визначити місце перебування та проживання дітей [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], разом із матір'ю - [PERSON]

Outcome: approved