Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

11 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 3000,00 грн. щомісячно. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги до відповідача, позивач вказує, що з листопада 2016 року вони не підтримують шлюбно-сімейні відносини та проживають окремо, а їх малолітня донька [PERSON], за їхньою взаємною згодою, проживає з нею, але відповідач та надає матеріальну допомогу на утримання доньки. Позивач просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Відповідач також просив розглянути справу без його участі, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, в тексті якої вказав, що проти задоволення позову позивача не заперечує. Ця заява відповідача приєднана судом до матеріалів справи. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 15 квітня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 532; у позивача це перший шлюб, а відповідача - третій; від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. В позовній заяві позивач вказує, що на протязі її сімейного життя з відповідачем з'ясувалося, що вони мають різні погляди на життя та що в них несумісні характери, а станом на теперішній час вони втратили почуття любові і поваги один до одного та їх сім'я розпалася остаточно. Як слідує з адресованих суду письмових заяв сторін від 27.11.2017 року, по-перше, з листопада 2016 року вони не підтримують шлюбно-сімейні відносини та мешкають окремо; і, по-друге, вони заперечують проти надання їм судом строку для примирення. З огляду на наведене та враховуючи положення ч. 1 ст. 24 СК України, згідно з якою шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд доходить висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя сторони у даній справі не заявляли. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В своїх адресованих суду письмових заявах від 27.11.2017 року сторони зазначили, що, за їх взаємною згодою, їх донька [PERSON], [INFO], залишається проживати з матір'ю - позивачем [PERSON] Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.ст. 150, 157 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, і той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Проте відповідач не бере участь у утриманні своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Однак сторони не надали суду доказів щодо стану здоров'я та матеріального становища їхньої малолітньої доньки [PERSON], [INFO], щодо матеріального становища відповідача, та щодо того чи має відповідач будь-які фінансові зобов'язання та/або чи проводяться з нього будь-які стягнення за виконавчими документами. Разом з тим, в позовній заяві позивач вказує, що відповідач не має непрацездатних утриманців, працездатний та стан його здоров'я дозволяє йому працювати, а відповідач не спростував ці доводи позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що дитина сторін потребує матеріальної допомоги батька, який має можливість надавати дитині таку допомогу. Згідно ч.1, 2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 640,00 грн., пов'язані із сплатою судового збору, а також стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved