Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

11.02.2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.05.2020 року відкрито спрощене провадження у справі, призначено судове засідання без виклику (повідомлення) сторін. Позивач подала письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач не подав відзиву на позовну заяву, у судове засідання не з`явився. Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного: Від шлюбу сторін від 05.03.2010 року народжений син [PERSON] , [INFO] . Шлюб розірваний рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.09.2012 року. Дитина проживає в теперішній час проживає з мамою. Батько добровільно допомогу на утримання дитини не надає. Однак будь- яких доказів того що відповідач має можливість сплачувати 3000 грн. щомісячно на утримання дитини, суду не надала, та у позові не навела. Судочинство здійснюється в тому числі і за принципом змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Між сторонами виникли правовідносини щодо обов`язку матері, батька утримувати дитину та його виконання. За правилами, передбаченими ст. ст. 180, 181, 182, 184 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Оскільки встановлено, що син проживає разом з матір`ю, батько матеріальну допомогу на утримання сина не надає, суд вважає правильним та необхідним стягнення аліментів на утримання сина. Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Суд не погоджується із запропонованим позивачем розміром аліментів. При визначенні іншого розміру аліментів суд виходить з наступного. Належного та допустимого доказу (відомостей) щодо офіційного працевлаштування відповідача, його сукупного доходу, наявності у нього нерухомого та цінного рухомого майна матеріали справи не містять, позивач не довела. Сама позивачка має офіційний місячний дохід приблизно 4700 грн.. Не надано позивачкою доказів щодо інших обставин (наприклад, плата за відвідування дитячого садочка, тощо), що можна було б врахувати при визначенні розміру аліментів. Матеріали справи не містять і відповідних клопотань учасників справи щодо встановлення цих обставин. Батьки мають спільний обов`язок утримувати дитину. Таким чином, відсутні підстави для присудження аліментів на утримання малолітньої доньки у розмірі 3000,00 грн., що значно перевищує прожитковий мінімум для дитини від 6 до 18 років. Відповідно до ст.7 Закону України «Про державнийбюджет Українина 2021рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX зі змінами, встановлений у 2021році прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Отже мінімальний розмір аліментів на дату розгляду справи на утримання неповнолітнього сина [PERSON] складає суму у розмірі 1197,50 грн. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Визначаючи інший розмір аліментів, суд: 1) виходить з обов`язку обох батьків утримувати дитину; 2) враховує встановлений діючим законодавством мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, який становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, змінність розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; 3) враховує вік сина, необхідність та достатність аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини; 4) враховує відсутність доказів щодо доходів батьків, наявності у відповідача нерухомого та цінного рухомого майна; 5) враховує відсутність доказів про поганий стан здоров`я сторін по справі та доньки; 6) враховує працездатний вік відповідача; 7) враховує відсутність доказів про знаходження на утриманні відповідача інших непрацездатних осіб. Виходячи з вищевказаного, враховуючи відсутність істотних доказів майнового стану сторін (крім доходу позивачки), інших обставин, які мають бути враховані судом, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн. Таку суму суд, виходячи з інтересів дитини, вважає розумною та справедливою виходячи з встановлених судом фактичних обставин, та поданих сторонами доказів, і така сума на переконання суду не буде обтяжливою для відповідача. Однак такий розмір аліментів може бути згодом збільшений/зменшений за заявою матері чи батька дитини у порядку, встановленому законом. Тому позов слід задовольнити частково. Суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць. В силу правил ст. ст. 141- 142 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір 840,80 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial