Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

11 січня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з 03 листопада 1984 року перебувала у шлюбі із [PERSON], який розірвано рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 10 березня 2005 року. 21 лютого 2008 року шлюб розірваний органом державної реєстрації актів цивільного стану, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Зазначає, що вона є власником ? частини квартири [ADDRESS] на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 січня 2018 року, решта ? частини вищевказаної квартири згідно Витягів належить на праві власності колишньому чоловіку [PERSON], а також донькам, які в зазначеній квартирі не проживають [PERSON] та [PERSON], тобто кожному відповідачу по ? частині. Спірна квартира є трикімнатною, житлова площа складає 37,4 кв.м., у тому числі 3-я кімната 16,9 кв.м., 4-а кімната 12,9 кв.м., 5-а кімната 7,6 кв.м., кухня 8,6 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,3 кв.м., передпокій 7,8 кв.м. Загальна площа даної квартири становить 57,7 кв.м., обладнана балконом 2,9 кв.м. та лоджією 2,6 кв.м., кімнати ізольовані. На даний час у квартирі проживає позивачка та відповідач [PERSON], який постійно чинить перешкоди у її користуванні, тобто вони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою. Встановлення порядку користування квартирою не порушує право власності інших співвласників, а саме доньок [PERSON] та [PERSON], які не проживають за вказаною вище адресою, а також не претендують на користування житловою площею у зазначеній квартирі. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить встановити порядок користування спірною квартирою № 28 в будинку № 29 по вул. Шевченка в м. Білопілля Сумської області наступним чином: -у користування позивача: виділити житлову кімнату площею, 16,9 кв.м. разом з балконом 2,9 кв.м., оскільки останньою проводились ремонтні роботи у вказаній кімнаті. Спільне користування балконом не є можливим так, як вихід на нього здійснюється лише з вказаної кімнати; -у користування відповідача: виділити житлову кімнату площею, 12,9 кв.м. разом із лоджією 2,6 кв.м.; -в загальному користуванні залишити: кухню - 8,6 кв.м., ванну кімнату 2,6 кв.м., вбиральню 1,3 кв.м., передпокій 7,8 кв.м., 5-у кімнату 7,6 кв.м. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю ( а.с. 49-50 ). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує, погоджується із порядком користування спірною квартирою, запропонованим [PERSON] ( а.с. 51-52). У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зявились, надавши суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечують, а також зазначили, що їх права як співвласників квартири, не порушуються визначеним позивачем порядком користування квартирою (а. с. 34-35, 47-48). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 1 ст. 206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа здійснює свої цивільні права вільно та на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). У частині першій статті 16 ЦК України законодавець установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище) [PERSON] зареєстрували шлюб 03 листопада 1984 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-БП № 424664, виданого відділом РАЦС міськвиконкому м. Суми. Після реєстрації шлюбу позивачу було присвоєно прізвище чоловіка [PERSON] (а. с. 12). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 червня 2001 року, виданого виконавчим комітетом Білопільської міської ради, зареєстрованого у реєстрі за № 5436. квартира № 28, яка знаходиться за адресою: м. Білопілля, вул. Шевченка, буд. 29 на праві приватної власності належить: [PERSON] 25 %, [PERSON] 25 %, [PERSON] 25 % та [PERSON] -25% (а. с. 17). Зі змісту Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданих 25 січня 2018 року вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 червня 2001 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належать 25/100 частки кожному квартири [ADDRESS] (а. с. 30-33). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 10 березня 2005 року, шлюб між сторонами у справі розірвано (а. с. 13). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 21 лютого 2008 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 37 від 21 лютого 2008 року. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині залишено дошлюбне прізвище [PERSON] (а. с. 14). [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 19 серпня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Білопільського РУЮ, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії 1-БП № 013824 та змінила прізвище на [PERSON] (а. с. 18). З огляду на положення ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Як зазначає ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як зазначає ч. 1 ст. 321 Житлового кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За правилами ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В силу ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. На підставі роз'яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Із змісту зазначених норм діючого законодавства та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України випливає що співвласник квартири має право ставити питання про її поділ в натурі, а у разі, якщо такий поділ є неможливим, звертатися до суду з позовом про встановлення порядку користування приміщеннями квартири. При цьому сторони добровільно між собою не можуть визначити порядок користування квартирою відповідно до належних їм часток у власності. Для усунення спорів та конфліктів між співвласниками необхідно встановити порядок користування спірною квартирою і встановлення такого порядку є можливим, виходячи із кількості житлових кімнат квартири. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати укладати інші не заборонені законом угоди. Разом з цим, судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], виготовленим станом на 01 травня 2001 року спірна квартира є трикімнатною, житлова площа складає 37,4 кв.м., у тому числі 3-я кімната 16,9 кв.м., 4-а кімната 12,9 кв.м., 5-а кімната 7,6 кв.м., кухня 8,6 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,3 кв.м., передпокій 7,8 кв.м. Загальна площа даної квартири становить 57,7 кв.м., квартира обладнана балконом 2,9 кв.м. та лоджією 2,6 кв.м., кімнати ізольовані (а. с. 15-16). Із заяви позивача [PERSON] вбачається, що остання заявлені вимоги підтримує, тобто просить виділити їй у користування житлову кімнату в спірній квартирі площею 16,9 кв.м. разом з балконом 2,9 кв.м., а відповідачу залишити у користування житлову кімнату площею 12,9 кв.м. разом із лоджією 2,6 кв.м., а також у загальному користуванні залишити: кухню -8,6 кв.м., ванну кімнату 2,6 кв.м., вбиральню 1,3 кв.м., передпокій 7,8 кв.м., 5-у кімнату 7,6 кв.м. Відповідно до п.6 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Запропонований позивачем [PERSON] порядок користування вказаною квартирою є таким, що не обмежує права відповідача [PERSON], а також інших відповідачів як співвласників квартири. Із письмової заяви відповідача [PERSON] вбачається, що останній не заперечує проти запропонованого позивачем порядку користування спірною квартирою. Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об'єкт самостійної власності кожного з них. Таким чином, аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні та враховуючи інтереси сторін, з метою недопущення порушення прав співвласників у користуванні спільним майном, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі та вважає доцільним визначити узгоджений сторонами порядок користування квартирою № 28 в будинку № 29 по вул. Шевченка в м. Білопілля Сумської області, а саме: -у користування позивача [PERSON] виділити: житлову кімнату площею 16,9 кв.м. разом з балконом 2,9 кв.м.; -у користування відповідача [PERSON] виділити: житлову кімнату площею, 12,9 кв.м. разом із лоджією 2,6 кв.м.; -у загальному користуванні залишити: кухню - 8,6 кв.м., ванну кімнату 2,6 кв.м., вбиральню 1,3 кв.м., передпокій 7,8 кв.м., 5-у кімнату 7,6 кв.м. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідачі позов визнали до проведення підготовчого судового засідання та початку розгляду справи по суті, позивачеві [PERSON] поверненню з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved