Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

12.11.2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Харківського національного медичного університету (далі ХМНУ), в якiй просив визнати розміщення повідомлення прес-служби унiверситету стосовно проживання i виселення з гуртожитку ХНМУ сiм'ї позивача на офіційному сайті ХНМУ незаконним, а зміст повідомлення таким, що поширює відомості, які є недостовірними та ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача і членів його сім'ї та завдали їм великої моральної шкоди. Просив зобов'язати ХНМУ видалити вказане повідомлення з офіційного сайту ХНМУ; зобов'язати ХНМУ спростувати на офіційному сайті недостовірну інформацію про сiм'ю позивача; постановити рішення про призначення справедливої співрозмірної, наскільки це можливо, компенсації від ХНМУ на відшкодування моральної шкоди в розмірі 60900 грн. В обґрунтування вказаних вимог [PERSON] вказує, що 15.10.2013 р. на офіційному сайті Харківського національного медичного університету (ХНМУ) за наступною електронною адресою: http://www.knmu.kharkov.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=1526%3A2013-10-15-06-18-15&catid=14%3Aanonsi&Itemid=2&lang=uk було розміщено повідомлення прес-служби університету стосовно проживання та виселення з гуртожитку ХНМУ сім'ї позивача. [PERSON] вважає, що сам факт розміщення цього повідомлення є неправомірним, оскільки означає втручання в їх право на приватне і сімейне життя. Окрім того, цим повідомленням публічно, широко, через Інтернет розголошуються персональні дані його та членів сім'ї позивача, що грубо порушує їх права людини і законодавство про захист персональних даних. Позивач вказує, що в повідомленні має місце свідоме перекручування фактів та наклепи на його сім'ю, що грубо порушує їх права людини, вводить громадськість в оману, завдає значної шкоди їх честі, гідності, діловій репутації та великої моральної шкоди. Зокрема, в повідомленні вказується: 1) «Незважаючи на статус студентського гуртожитку університету, [PERSON] через рішення Харківської міської ради намагався виключити надані йому службові житлові приміщенняв з числа житлового фонду гуртожитків, закріпити за собою та членами своєї сім'ї займану ними площу та оформити право приватної власності.». Позивач вважає це наклепом і вказує, що ніколи не намагався і не міг намагатися, бо це означає, що нібито міг маніпулювати Харківською міською радою. Є рішення міськвиконкому від 25.03.98 р. № 203 «Про дозвіл Харківському державному медичному університету виключити квартири [ADDRESS] з числа гуртожитків та закріплення за мешканцями займаної ними площі», в якому вказано, що воно прийняте на підставі звернення керівництва Харківського державного медичного університету, та рішення виконкому Дзержинської районної ради від 21.04.98 р. № 71/26 «Про укладення договору житлового найму з гр. [PERSON].», у якому вказано, що воно прийняте на підставі вищевказаного рішення міськвиконкому та листа ректора Харківського державного медичного університету від 08.04.98 р. № 298/02. Позивач вказує, що питання про оформлення права приватної власності з боку його сiм'ї ніколи не порушувалося. Фактично ХНМУ звинуватив його сiм'ю в цілій низці карних злочинів: шахрайстві, злодійстві та ін. 2) «...донька, будучи зареєстрованою в гуртожитку, взагалі проживає в США». Позивач вважає, що цим вiдповiдачем було порушено законодавство про захист персональних даних і це є заздалегідь неправдивою інформацією. Донька позивача, як вiн вказує, не «взагалі проживає», а навчається в США, перебуває в США за навчальною візою, періодично приїжджає додому на студентські канікули. Після закінчення навчання вона повинна повернутися в Україну, однак, як виявляється, повертатися їй нікуди, тому що тим часом вона була виселена з місця постійного проживання. 3) «[PERSON] підтвердив відмову з добровільного звільнення займаного приміщення та висловив небажання самостійно зібрати особисті речі, що в подальшому було висловлено і його дружиною [PERSON].». [PERSON] стверджує, що це заздалегідь неправдива інформація. Ним було надано копію скарги, прийнятої Дзержинським районним судом 03.10.2013 р., та доповнення до скарги, прийнятого Дзержинським районним судом 04.10.2013 р., на неправомірні дії державного виконавця і з проханням про призупинення виселення, оскільки в сім'ї є малолітня дитина, не вказана у виконавчому листі, та ін. Також ним було надано копію заяви до начальника Дзержинської районної виконавчої служби та державного виконавця від 04.10.2013 р., що так і залишилась без відповіді, з проханням призупинити виселення до розгляду вказаної скарги в суді. Крім того, [PERSON] просив відкласти виселення до свого повернення із Дзержинського районного суду і потім дати можливість самостійно виселитися, оскільки отримати будь-яке рішення суду до того часу було технічно неможливо із-за того, що призначений суддя з 02.10.2013 р. до 10-ї години 07.10.2013 р. знаходився в нарадчій кімнаті. Позивач вказує, що його дружина просила про те ж саме. Але представниця ХНМУ, яка керувала виселенням замість державного виконавця, заявила, що її це не влаштовує, і розпочала виселення. [PERSON] вважає, що взагалі вся надана на сайті інформація (про факти біографії, життя, роботи, рішення судів, хід процесу і таке інше) порушує права його сiм'ї, закріплені Конституцією України, законодавством про захист персональних даних, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та іншими документами. Також, образливими для його сім'ї позивач вважає «роз'яснення» широкому загалу в указаному повідомленні. Наприклад, звільнення [PERSON] з роботи як підстава для виселення, коли він пропрацював у ХНМУ 37 років, і таке інше. Все це читали і жваво обговорювали поміж собою та в Інтернеті, в Україні та за кордоном тисячі людей: випускники, студенти і співробітники ХНМУ, співробітники і керівники місць роботи, знайомі, колеги по спеціальності. Сiм'ї позивача телефонували з Харкова, України, із-за кордону, щоб з'ясувати, чи це правда, але, з огляду на те, що відбулося, вони почувалися дуже незручно, вони були на вулиці без житла, без документів, грошей, предметів першої необхідності, одягу і взуття, які у них забрали та вивезли. Позивач вказує, що його сiм'я відчуває зміну ставлення до них в місцях їх роботи, серед знайомих, колег по спеціальності. Представником ХНМУ до суду було подано заперечення на позов про захист гiдностi, честi i дiлової репутації позивача i членiв його сiм'ї, в якому вiн просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] В обгрунтування вказаної вимоги вiн посилався на те, що в жовтні 2013 р. університетом на офіційному сайті «http://www.knmu.kharkov.ua» було опубліковано інформацію згідно матеріалів розгляду в відкритому судовому засіданні Дзержинського районного суду м.Харкова цивільної справи №2011/8454/2012, рішення якої набрало законної сили, за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ХНМУ про поновлення права користування, зобов'язання видати ордер, та зустрічним позовом ХНМУ до [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Вказаним рiшенням 12.06.2013 р. було відмовлено в задоволенні первісного позову сім'ї [PERSON], та повністю задоволено зустрічний позов ХНМУ щодо їх виселення без надання іншого житлового приміщення з гуртожитку університету. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05.08.2013 р., яка набрала чинності з моменту її проголошення, було залишено без змін рішення суду першої інстанції про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова та ухвалу апеляційного суду Харківської області сім'ї [PERSON] судовою колегією Вищого спеціалізованого суду України було відхилено ухвалою від 06.09.2013 р. На підставі виданих Дзержинським районним судом м. Харкова виконавчих листів, 19.09.2013 р. Дзержинським ВДВС ХМУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] п'ятнадцятиденний строк для добровільного виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова. 20.09.2013 р. постановою Дзержинського ВДВС ХМУЮ встановлено примусове виконання рішення суду об 11:00 год. 07.10.2013 р. - виселення з займаного приміщення гуртожитку ХНМУ, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В добровільному порядку громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 р. та постанова Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 19.09.2013 р. не були виконанні. Тому, у встановленому ЗУ «Про виконавче провадження» порядку, 07.10.2013 р. державним виконавцем в присутності представників ХНМУ та правоохоронних органів - співробітників Дзержинського РВ ХМВ УМВС в Харківській області - були здійснені заходи по примусовому виконанню рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 р. Представник вiдповiдача зазначає, що представником [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 07.10.2013 р. було отримано ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова про прийняття до провадження скарги на дії державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ, яка, відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», не зупиняє ані рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 р., ані постанов Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 19.09.2013 р. та 20.09.2013 р., ані саму процедуру примусового виконання - виселення. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2013 р., яка набрала законної сили, було залишено без задоволення скаргу [PERSON], [PERSON], [PERSON] на неправомірні дії державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ (Ухвала оскаржена не була). Тобто, вказує представник ХНМУ, незважаючи на набувше законної сили рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 р., яким було виселено [PERSON] і членів його родини, та ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2013 р., якою дії державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ при здійсненні примусового виконанні вказаного рішення від 12.06.2013 р. не було визнано неправомірними, [PERSON] неправомірно стверджує, нібито, «незаконних дій» з боку не тільки адміністрації ХНМУ та Дзержинського ВДВС ХМУЮ, а і піддає сумніву рішення судових інстанцій України. Представник ХНМУ вказує, що позов позивача повністю базується на матеріалах вказаної цивільної справи №2011/8454/2012., під час розгляду якої були розглянуті та встановлені, зокрема і судовим рішенням, певні факти, які є предметом даного позову, та які в силу набрання законної сили рішення, не підлягають і не потребують повторного доказування, а також знову намагається винести їх на розгляд суду. Представник вiдповiдача вказує, що вiдносно публікацій про судові справи в засобах масової інформації, в тому числі в мережі Інтернет, прямої заборони щодо таких обмежень чинне законодавство України не містить. Разом з тим уявляється, що допустимість таких публікацій обумовлена неприпустимістю порушення конституційних прав і свобод громадян та здійснення будь-якого стороннього впливу на суддів у будь-який спосіб, що прямо заборонено законодавством. Всі докази (факти, документи) цивільної справи підлягають безпосередньому розгляду під час відкритого судового процесу, тобто вони стають доступними. Представником позивача, позивачем та членами його родини під час розгляду цивільної справи №2011/8454/2012 не було заявлено клопотань щодо розгляду їх позову в закритому судовому засіданні в установленому ЦПК України порядку. В межах вказаного провадження саме позивачем було надано інформацію про персональні дані в якості доказів, які є предметом розгляду даної справи, а саме: 1) інформацію про рішення Харківської міської ради №203 від 25.03.1998 р. про дозвіл, як виняток, закріплення кімнат гуртожитку університету та відкриття особових рахунків; 2) інформацію про місце перебування та проживання доньки позивача в США. Тобто, вказує представник вiдповiдача, можна вважати, що позивачем та членами його родини надано згоду на оприлюднення персональних даних та даних про власне приватне життя, оскільки інформація була надана у відкритому судовому засіданні. Представник вiдповiдача зазначає, що ХНМУ, як сторона по цивільній справі, відповідно до ч. З ст. 296 ЦК України, може називати імена фізичних осіб, якщо існують незаперечні докази, що ця інформація є суспільно значущою, тобто є предметом суспільного інтересу, і якщо право громадськості мати цю інформацію переважає право на захист приватності. Такий підхід базується на позиції Європейського суду з прав людини. Відповідно до ч. З ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних», не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій форму фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених ст.. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». ХНМУ, як сторона цивільної справи №2011/8454/2012, як вищий навчальний заклад державної форми власності, що фінансується з державного бюджету, зобов'язана забезпечувати доступ та не має підстав для обмеження доступу щодо використання бюджетних коштів та державного майна, яке знаходиться у нього в оперативному управлінні. Предметом розгляду вказаної цивільної справи було саме використання державного майна - кімнат студентського гуртожитку ХНМУ. Також представник вiдповiдача вказує, що позивач сам робить висновки та зауважує, як на його думку, факти звинувачування його ХНМУ «у цілій низці карних злочинів - шахрайстві, злодійстві та ін.», хоча повідомлення на сайті ХНМУ зазначених фактів та посилань на будь-яке вчинене правопорушення чи припущення до протиправних дій. Представник вiдповiдача також вказує, що позивач стверджує в позові, що, як на його думку, «заздалегідь не неправдива інформація» стосовно «підтвердження [PERSON] відмови з добровільного звільнення займаного приміщення...» та оспорює знову факти які були встановлені раніше ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2013 р. яка набрала законної сили. Представник ХНМУ вказує, що предметом позову є захист гідності, честі та ділової репутації позивача та членів його сім'ї, а не порушення з боку відповідача чи встановлення факту, як на думку позивача, неправомірних дій щодо оприлюднення інформації про персональні дані його та членів ного родини. Позивачем не доведено, що саме та інформація яку він зазначає є недостовірною, а також невмотивовано підстави для грошової компенсації на відшкодування йому моральної шкоди. [PERSON] в судовому засiданнi пiдтримав позовнi вимоги i просив задовольнити їх в повному обсязi. Представник Харкiвського нацiонального медичного унiверситету з позовними вимогами [PERSON] не погодився, просив вiдмовити в їх задоволеннi в повному обсязi. Суд, заслухавши учасникiв судового засiдання, дослiдивши матерiали справи, вважає, що позовнi вимоги [PERSON] пiдлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 15.10.2013 року на офіційному сайті Харківського національного медичного університету за електронною адресою: http://www.knmu.kharkov.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=1526%3A2013-10-15-06-18-15&catid=14%3Aanonsi&Itemid=2&lang=uk було розміщено повідомлення прес-служби університету стосовно проживання та виселення з гуртожитку [PERSON] та членів його сім'ї: [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Позивач вважає що сам факт розміщення цього повідомлення є неправомірним, оскільки означає втручання в їхнє приватне і сімейне життя, грубо порушує Конституцію України інші закони та підзаконні нормативно-правові акти, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім того, цим повідомленням публічно, широко, через Інтернет розголошуються персональні дані членів сім'ї позивача. За твердженням позивача у повідомленні мають місце свідоме перекручування фактів та наклепи на нього і сім'ю, що грубо порушує їх права і вводить громадськість в оману, завдає значної шкоди їх честі, гідності, діловій репутації та великої моральної шкоди. Зокрема, позивач вважає недостовірними наступні висловлювання, які містяться вищезазначеному повідомленні пресслужби ХНМУ: 1) «Незважаючи на статус студентського гуртожитку університету, [PERSON] через рішення Харківської міської ради намагався виключити надані йому службові житлові приміщенняв з числа житлового фонду гуртожитків, закріпити за собою та членами своєї сім'ї займану ними площу та оформити право приватної власності.». 2) «...донька ( позивача) , будучи зареєстрованою в гуртожитку, взагалі проживає в США». 3) «[PERSON] підтвердив відмову з добровільного звільнення займаного приміщення та висловив небажання самостійно зібрати особисті речі, що в подальшому було висловлено і його дружиною [PERSON].». З досліджених в судовому засіданні документів вбачається. що між [PERSON] та членів його сім'ї існував цивільний спір з приводу права користування житловими приміщеннями у гуртожитку ХНМУ за адресою [ADDRESS]. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 р. відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ХНМУ про поновлення права користування житловим приміщенням, зобов'язання видати ордер, та задоволено зустрічний позов ХНМУ до [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Так, 12.06.2013 р. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було відмовлено у задоволенні первісного позову сім'ї [PERSON], натомість повністю задоволено зустрічний позов ХНМУ щодо їх виселення зі спірного житла без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05.08.2013 р. вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін і таким чином набрало законної сили. Касаційну скаргу позивача на вищезазначені рішення Дзержинського районного суду м.Харкова та ухвалу Апеляційного суду Харківської області касаційною інстанцією було відхилено. На підставі виданих у встановленому порядку виконавчих листів державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції 19.09.2013 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] п'ятнадцятиденний строк для добровільного виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова. 20.09.2013 р. постановою Дзержинського ВДВС ХМУЮ встановлено примусове виконання рішення суду об 11-00 год. 07.10.2013 р. - виселення з займаних приміщень в гуртожитку ХНМУ, за адресою: [ADDRESS]. У добровільному порядку боржники рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 р. та постанова Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 19.09.2013 р. не виконали. 07.10.2013 р. державним виконавцем виселення здійснено в примусовому порядку. Таким чином, не має підстав вважати недостовірною розповсюджену відповідачем на своєму сайті інформацію про те, що - «Незважаючи на статус студентського гуртожитку університету, [PERSON] через рішення Харківської міської ради намагався виключити надані йому службові житлові приміщенняв з числа житлового фонду гуртожитків, закріпити за собою та членами своєї сім'ї займану ними площу та оформити право приватної власності.»; - «...донька ( позивача) , будучи зареєстрованою в гуртожитку, взагалі проживає в США»; - «[PERSON] підтвердив відмову з добровільного звільнення займаного приміщення та висловив небажання самостійно зібрати особисті речі, що в подальшому було висловлено і його дружиною [PERSON].». З рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 р. вбачається, що предметом позовних вимог [PERSON] і членів його сім'ї було визнання права користування житловими приміщення у гуртожитку ХМНУ, отримання ордеру на ці приміщення, що в подальшому давало можливість їх приватизації. При цьому суд в своєму рішенні посилався на рішення виконкому Харківської міської ради від 25.03.1998 р. та рішення Дзержинської районної ради м. Харкова від 21.04.1998 р., на підставі яких було визнано право користування спірним житлом за позивачами, яке в подальшому було скасовано рішенням Харківської міської ради 24.12.2008 р. Також судом встановлено, що рішення суду в частині виселення [PERSON] та членів його сім'ї було виконано примусово, що фактично свідчить про його невиконання боржниками в добровільному порядку. Мотиви і причини цього в повідомленні пресслужби не обговорювались. Оспорюючи інформацію надану відповідачем про те що донька позивача «будучи зареєстрованою в гуртожитку, взагалі проживає в США», [PERSON] стверджував, що вона там лише навчається, тим самим підтвердивши, що вона там фактично і проживає. В повідомленні пресслужби ХМНУв цій частині, яке оспорює позивач, не стверджувалось чи проживає [PERSON] постійно, чи тимчасово, тому і в цьому твердженні суд не вбачає недостовірної інформації. Таким чином, повідомлена відповідачем інформація, яку оспорює позивач, відповідає дійсності, не містить відомостей, які принижують честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] та членів його сім'ї. При цьому у повідомленні ХМНУ містяться оціночні твердження відносно обставин цивільного спору між сторонами, який було вирішено у встановленому законом порядку. В силу ст. 30 Закону України «Про інформацію» якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Оскільки судом не встановлено, що відповідачем розповсюджена недостовірна інформація, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача і членів його сім'ї, підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні. Вимоги позивача про незаконне розповсюдження конфедиційної інформації про нього та членів його сім'ї суд вважає обґрунтованими лише частково. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Згідно до ст.11 названого Закону до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Відповідно до ч.3 ст.29 Закону Украйни «Про інформацію» суб'єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною. Відповідно до ч.5-6 ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Ст.7 Закону України «Про захист персональних даних»: ч.1 Забороняється обробка персональних даних про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також даних, що стосуються здоров'я, статевого життя, біометричних або генетичних даних. ч.2 Положення частини першої цієї статті не застосовується, якщо обробка персональних даних: п.5) необхідна для обґрунтування, задоволення або захисту правової вимоги; п.8) стосується даних, які були явно оприлюднені суб'єктом персональних даних. Таким чином, звернувшись з позвом до ХНМУ з приводу визнання права користування житловим приміщенням, позивач добровільно оприлюднив свої персональні дані, які стосуються цивільного спору, окільки розгляд цивільних справ в судах України є відкритим і публічним. При цьому ХНМУ, як сторона по справі, отримав право на обробку персональних даних стосовно позивача і членів його сім'ї для обґрунтування, задоволення або захист правової вимоги. Ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» визначає, що обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Таким чином, отримавши право на обробку персональних даних, відповідач отримав право і на їх використання та поширення. Однак у відповідності до ч.6 ст. 296 ЦК України ім'я учасника цивільного спору, який стосується особистого життя сторін, може бути використане іншими особами лише за його згодою. З викладеного вбачається, що ХМНУ мав право на поширення персональних даних щодо позивача і членів його сім'ї, пов'язаних з цивільним спором, який виник між ними, однак без використання їхнього імені, тобто у знеособленому вигляді. При таких обставинах відповідач зобов'заний знеособити розміщену на сайті інформацію. На пiдставi викладеного,

Outcome: partial