Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

11 липня 2016 року [PERSON] звернулася у суд із позовом, в якому просила позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14 червня 2003 року, який було розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2011 року. Від шлюбу сторони мають спільних дітей доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2011 року залишені проживати разом з позивачем. В період спільного проживання з відповідачем за адресою [ADDRESS], останній зловживав спиртними напоями, не працював, влаштовував сварки, що відбувалося у присутності дітей. Після припинення шлюбних відносин відповідач не пускав позивача з дітьми до квартири,\~ де вони мешкали, через що позивач зверталася до правоохоронних органів. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2010 року на користь позивача з відповідача стягнуті аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину. Зазначає, що відповідач сплачує аліменти, але у незначному розмірі, у звязку з чим існує заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач більше ніж 8 років ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків у відношенні дітей, жодного разу не\~ прийшов до дітей, не цікавиться їх розвитком, станом здоровя, умовами життя, не вітав дітей зі святами, з днем народження, повністю відсторонився від питань, повязаних з їх вихованням, навчанням та утриманням. За час навчання доньки та сина в учбових закладах, відповідач жодного разу не приходив до шкоди, успіхами дітей не цікавився, вихованням дітей не опікується. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Позбавлено батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно його доньки [PERSON], [INFO], та відносно його сина [PERSON], [INFO]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп. Не погодившись з вказаним рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на неповне зясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, необґрунтовану відмову у прийнятті доказів, неправильне їх дослідження та оцінку, внаслідок чого рішення є незаконним та необґрунтованим. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню , з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Апеляційний суд вважає, що зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повному обсязі не відповідає. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] залишено проживати з матірю. Відповідно до\~статті 180 СК України\~батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 січня 2011 року і до досягнення повноліття найстаршою дитиною. З матеріалів справи вбачається, що вказане рішення суду набуло чинності та його предявлено на примусового виконання до органів виконавчої служби. Цей факт підтверджується постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 17 серпня 2011 року. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів [PERSON], наданого державним виконавцем Немченко Д.О. за виконавчим листом № 2-2781/11, боржником довідку про доходи надано не було, у звязку з чим обчислення заборгованості проводилося згідно з середньою заробітною платою у відповідному регіоні Харківській області. Розрахунок проведено за період з січня 2011 року по травень 2017 року, розмір заборгованості становить 82 281,00 грн. Не погоджуюсь з вказаним розрахунком, представником відповідача надано свій розрахунок, згідно з яким заборгованість по сплаті аліментів становить 4 523 грн. Крім того, представником відповідача надано копії квитанцій в підтвердження здійснення відповідачем переказів грошових коштів на імя [PERSON], відповідно до яких було перераховано кошти на загальну суму 43\~830 грн., останній переказ здійснено за грудень 2016 року. Факт перерахування [PERSON] грошових коштів на імя [PERSON] у листопаді 2015 року та грудні 2015 року у розмірі 1000 грн. Також підтверджується листом від 09.11.2016 року №09.07-1352, наданим в.о. начальника Поштамту-ЦПЗ №1. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що він працює на посаді комірника у ПП «МП Трейд» з 05 січня 2016 року. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про належне виконання своїх батьківських обовязків відносно своїх дітей, відсутність вини відповідача у їх невиконанні та вжиття заходів, які свідчать про бажання відповідача приймати участь у спілкуванні зі своїми дітьми та у їх вихованні. Однак, з таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, як принциповим положенням визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обовязків з виховання дитини. Колегія суддів виходить з того, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли\~вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками. Як слідує із матеріалів справи, заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав на дітей, відповідач [PERSON] посилається на те, що він не має можливості займатися вихованням дітей, оскільки мати дітей, після розірвання шлюбу спочатку заборонила дітям спілкуватися з ним, заборонила їм приймати від нього подарунки, а пізніше взагалі відібрала у нього ключі від їх спільної квартири, змінила номер міського телефону, не впускає його до житла. Крім того, позивач категорично відмовляється надати відповідачу номер мобільного телефону дочки, часто змінює ці номери. Позивач негативно налаштовує дітей проти батька, а тому не дивно, що діти не хочуть бачити свого батька, як визначено висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 04 листопада 2016 року № 651 (а.с. 52). При цьому, відповідач не ухиляється від матеріального утримання дітей, оскільки в міру своїх матеріальних статків,\~сплачує та сплачував в добровільному порядку аліменти в розмірі, передбаченому законодавством. З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] згідно виконавчого листа 2-2781/11 від 03 червня 2011 року вбачається, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 82\~281 грн. При цьому державним виконавцем зазначено, що боржником довідку про доходи надано не було, у звязку з чим обчислення заборгованості проводилося згідно з середньою заробітною платою у відповідному регіоні, а саме Харківській області. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Крім того, колегія суддів не вбачає жодної з підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, передбачених\~\~частиною 1\~статті 164 СК України. Підстави для позбавлення батьківських прав, які зазначені\~в указаній нормі є вичерпними, тому жодні інші обставини не можуть бути підставою для\~\~позбавлення батьківських прав одного з батьків. З урахуванням обставин справи колегія суддів вважає встановленим факт неналежного виконання відповідачем обовязків по вихованню дітей, який протягом двох останніх років не знайшов можливості зустрітись з донькою та сином та безпосередньо поспілкуватись з ними, поцікавитись їх життям та здоровям тощо. Між тим, враховуючи, що відповідач не зловживає спиртним, не характеризується негативно, а також беручи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, колегія суддів дійшла висновку про те, що немає достатніх підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, а також те, що позивач не довела фактів навмисного ухиляння відповідача від виховання своїх дітей та свідомого нехтування ним батьківськими обовязками, а наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей відповідача не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. За наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог про відмову [PERSON] у задоволені позовних вимог з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed