Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

12 березня 2009 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідачі (сектор та гр. [PERSON]) 24 листопада 1998 р. внаслідок нікчемного правочину (угоди) між ним та від прописали (зареєстрували), а 08 серпня 2002 р. виписали (зняли з реєстрації) з квартирі [ADDRESS] [PERSON], яка в зазначеній квартирі ніколи не проживала, а постійно проживала і працювала завучем середньої школи № 1 в Житомирській області смт Ємільчиному. Зацікавлена особа КВЖРЕП жодних документів щодо зазначеної прописки не має, оскільки в 1998 р. прописку в зазначеному будинку і під'їзді № 4 не оформлювано, оскільки цей під'їзд не був зданий в експлуатацію та не був прийнятий на баланс КГІРЖЕП (Докази: довідка відповідача-1 №42/15-326 від 02.04.2008 р. про прописку/виписку відповідачки; довідка заінтересованої особи про відсутність документів щодо прописки відповідачки; довідка № 56 від 21.02.2008 р. від роботодавця відповідачки про її постійне місце роботи в школі в 1995-2008 p.p.). [PERSON] ніколи не вселялась в зазначену квартиру, ніколи не проживала в зазначеній квартирі, а тому не мала жодних підстав для прописки в ній. Доказів іншого навести не може. Прописка/виписка постійної жительки Житомирської області [PERSON] в зазначеній квартирі в м. Дніпропетровську є наслідком протиправної угоди між нею і відповідачем-1. Нікчемність зазначеного правочину випливає з прямих норм з прямих норм ч. 1 ст. З, ч. ч. З, 4, 6 ст. 13, ст. ст. 215, 236 ЦК України та відповідних норм ЦК України в редакції 1964 p., а також ст. 65 ЖК України. До нікчемних правочинів застосовується спеціальна позовна давність за ч. 4 ст. 258 ЦК України. Вона в межах строку позовної давності неодноразово зверталась до суду з позовами про застосування наслідків нікчемного правочину до прописки [PERSON] зверталась до суду, але суд відмовляв у відкриті провадження, що дає підстави поновити зазначений строк в частині вимог щодо прописки. Зазначений нікчемний правочин перешкоджає в реалізації її законних прав єдиної законної самостійної жительки, володільця зазначеної квартири, яку їй внаслідок правомірного правочину передала добровільно в 1998р. законна квартиронаймачка [PERSON] (померла [INFO]) разом з тягарем утримання зазначеної неприватизованої квартири, правами і обов'язками квартиронаймача. [PERSON] правомірність правочину ніколи не оскаржувала. Просила: визнати наслідками нікчемного правочину між відповідачами прописку/виписку (реєстрацію/зняття з грації) в [ADDRESS] постійної жительки в 1995-2008 смт Ємільчиного Житомирської області [PERSON], яка в зазначеній графі в м. Дніпропетровську ніколи не проживала. Позов розглянути не пізніше встановлених законом строків .Якщо суд вважає пропущеним строк позовної давності шодо прописки - поновити цей строк, оскільки вона тричі зверталась до суду в його межах, але суд відмовлявся відкрити провадження. У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав просив в їх задоволенні відмовити. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилась, надала до суду письмові заперечення (а. с. 107,161, 166-168, 175-177). Інші сторони у судове засідання не з'явились. Справа розглянута в порядку ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, згідно Ухвали ВСУ від 16.01.2008 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2006 року залишене без змін (а. с. 109). Вказаним рішенням було усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з цієї квартири. Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати наслідками нікчемного правочину між відповідачами прописку/виписку (реєстрацію/зняття з грації) в [ADDRESS] постійної жительки в 1995-2008 смт Ємільчиного Житомирської області [PERSON], яка в зазначеній графі в м. Дніпропетровську ніколи не проживала. Вирішуючи вказану вимогу позивачки, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до наступного. У відповідності до ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. У відповідності до ст.76 ЦК України (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.79 ЦК України (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. У відповідності до ч.2 ст.79 ЦК України (в редакції 1963 року) після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільним кодексом встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент здійснення правочину стороною вимог, встановлених частиною 6 статті 203 ЦК України, що відповідає змісту статті 48 ЦК України в редакції 1963 року. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані , на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може гуртуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням , що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини , які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з частинами 1, 2 статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналіз змісту приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що особа, що звертається до суду за захистом порушеного права, самостійно і на свій розсуд обирає спосіб захисту такого права, і суд зобов'язаний розглянути справу саме у межах, визначених позивачем і у запропонований ним спосіб. У відповідності з частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відтак, суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази вважає що право позивачки порушено, проте невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Позивачкою не наведено суду доказів нікчемного правочину наслідком якого є прописка/виписка відповідачки. На підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позову [PERSON] до Сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON], УМВС України, ГУ МВС України, ДМУ УМВС України, заінтересована особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Красногвардійського району м. Дніпропетровська, треті особи: ГУ МВС України, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, ДМС України про застосування наслідків нікчемного правочину, визнання недійсним прописки (реєстрації)/виписки (зняття з реєстрації). Відповідно до ст. 88 ЦПК України враховуючи обставини справи суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed