Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

10 липня 2020 року до суду надійшов позов [PERSON] , в якому останній вказує, що 20 жовтня 2010 року він як ФОП уклав з ФОП [PERSON] договір оренди ремонтної майстерні з подальшим її викупом за 200000 грн. 27 грудня 2018 року він припинив свою підприємницьку діяльність, у зв`язку з чим домовився з відповідачем про викуп об`єкта оренди за 200000 грн., які він і передав [PERSON] . На новорічні свята відповідач поїхав у м. Кадіївку, яка знаходиться на окупованій території, і з того часу зв`язок з ним відсутній. Посилаючись на викладене, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України просить визнати укладеним між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] договір купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 1090,8 м2, розташованої в [ADDRESS] , та визнати за ним право власності на вказане майно. У зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. 177 ЦПК України, ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 29 липня 2020 року її було залишено без руху. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 05 серпня 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено її до підготовчого судового засідання. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 27 серпня 2020 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. У судове засідання [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги просить задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує (а. с. 70, 71). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а. с. 69). Про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, за згодою позивача було проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 23 травня 2007 року, яке набрало законної сили 03 червня 2007 року, визнано за [PERSON] право власності на приміщення ремонтної майстерні, розташованої в [ADDRESS] (а. с. 18, 19). 20 жовтня 2010 року між ПП [PERSON] і ЧП [PERSON] укладений договір оренди приміщення ремонтної майстерні і ремонтного устаткування, яке знаходиться в приміщенні. У договорі погоджено, що оренда буде проходити з подальшим викупом. Сума договору складає 200000 грн. (а. с. 8-9). 16 січня 2015 року до Єдиного державного реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності ФОП [PERSON] , а 27 грудня 2018 року - ФОП [PERSON] (а. с. 13-14, 15-17). 28 грудня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] 200000 грн. в якості викупу орендованого майна по договору оренди від 20 жовтня 2010 року, а саме: ремонтної майстерні площею 1090,8 м2, розташованої в [ADDRESS] , про що видав письмову розписку (а. с. 10). 16 червня 2020 року позивач направив відповідачу лист, в якому запросив 06 липня 2020 року з`явитися до приватного нотаріуса Ясинок Ж.В. з метою укладення договору (а. с. 11, 12). Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 220 ЦПК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Саме такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року в справі №623/2589/17-ц, від 06 вересня 2017 року в справі за №6-1288цс17, від 27 листопада 2019 року в справі №712/6865/14-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі №140/2001/17. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення правочину та про втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на ч. 2 ст. 220 ЦК України, суду надано не було. Направлення позивачем 16 червня 2020 року листа відповідачу із запрошенням на 06 липня 2020 року з`явитися до нотаріуса з метою укладення договору, не підтверджує, що останній ухиляється від нотаріального посвідчення правочину. Крім того, суду взагалі не було надано доказів на підтвердження того, що відповідач отримав зазначений лист. Як вбачається з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства в площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц. Всупереч вказаним вимогам позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення правочину та про втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд також враховує, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] належить спірна будівля саме на час розгляду справи в суді, а не станом на 21 червня 2007 року. У зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити чи не будуть порушені рішенням суду права третіх осіб. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed