Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

12.11.2018р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації (а.с. № 3 - 11). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 16.11.2018р. відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. № 51). 27.11.2018р. позивачка надала уточнену позовну заяву (а.с. № 57-64). Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 12.02.2019р. (а.с. № 86). В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням їх уточнень) позивачка зазначила, що їй на підставі свідоцтва на спадщину за законом від 09.02.2018р. належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій проживає і зареєстрована вона, її колишній чоловік - відповідач [PERSON] , донька [PERSON] і її малолітній син [PERSON] , [INFO] . Раніше відповідач був зареєстрований у квартирі її матері [PERSON] , розташованій за адресою: [ADDRESS] . Згодом остання вирішила продати квартиру, тому тимчасово зареєструвала відповідача у спірній квартирі, яка на той час також належала їй. Сімейне життя між сторонами не склалося з самого початку реєстрації шлюбу. Відповідач не піклувався про сім`ю, вів аморальний спосіб життя, зловживав алкоголем, тому 22.11.2016р. шлюб між ними було розірвано рішенням суду. Після розірвання шлюбу сторони не ведуть спільне господарство, але відповідач продовжує проживати за адресою реєстрації, на вимоги про добровільне виселитися і знятись з реєстрації реагує агресивно, не приймає участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги, постійно чинить сварки, застосовує насильство, проявляє агресію, у зв`язку із чим сім`я знаходиться в постійному психологічному напруженні Позивачка і її донька неодноразово зверталися до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявами про вчинення погроз, насильства в сім`ї, скоєння адміністративного правопорушення. За результатами розгляду цих заяв ознак кримінального правопорушення не було виявилено, з [PERSON] проведені профілактично-попереджувальні бесіди на предмет недопущення повторення аналогічних випадків в подальшому. Проте після звернень до органу поліції відповідач став ще більш агресивним, попередження працівників поліції ігнорує, продовжує вести аморальний спосіб життя. На звернення доньки [PERSON] із заявою до Управління - служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про обстеження умов проживання її сина 12.10.2018р. посадовими особами служби складений Акт огляду місця проживання в якому засвідчується, що умови проживання дитини є належними, а також зафіксовано, що в одній квартирі разом малолітнім [PERSON] проживає відповідач [PERSON] , який не працює. Зі слів [PERSON] та малолітнього [PERSON] зазначено, що [PERSON] часто вживає алкогольні напої, вчиняє конфлікти в родині, знищує майно, поводить себе агресивно, не сплачує комунальні послуги. Відносини в родині напружені через аморальну поведінку [PERSON] Сусіди характеризують його негативно. Додатково підтверджують факт аморальної поведінки відповідача фотографій, на яких зафіксований санітарний стан квартири. Зазначила, що аморальна поведінка відповідача руйнує психічний стан малолітнього [PERSON] , що підтверджується висновком психолога школи від 17.10.2018р. Таким чином проживання і реєстрація відповідача створює позивачці перешкоди у користуванні квартирою, вона позбавлена можливості розпорядитися житлом. Вона має намір в майбутньому продати квартиру, роз`їхатись з донькою, купити дві однокімнатні квартири. Зауважує на тому, що відповідачеві є де жити, зокрема, в будинку його матері, розташованому за адресою: [ADDRESS] , а також у квартирі, де вона постійно проживає: [ADDRESS] . На підставі викладеного, просила усунути перешкоди у користуванні й розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідача. Представник позивачки - адвокат Несинова С.В. (діє на підставі довіреності від 08.11.2018р. - а.с. № 84) 05.06.2019р. надала суду заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без її участі, без фіксації технічними засобами (а.с. № 101). Представник третьої особи - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради Свердлін О.В. у наданій 05.03.2019р. суду заяві просив розглядати справу без його участі, ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини (а.с. № 92). Відповідач у наданій 05.06.2019р. суду заяві вимоги позивачки визнав, просив розглянути справу без його участі, без фіксації технічними засобами (а.с. № 102). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст.89 ЦПК України та у сукупності з нормами законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] 28.03.1987р. був укладений шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2016р. було розірвано (а.с. № 12). Позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва на спадщину за законом від 09.02.2018р., посвідченого приватним нотаріусом Першої Дніпровської ДНК Дніпропетровського МНО Білецькою В.І., належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яку вона отримала у спадщину від своєї матері [PERSON] , [INFO] (а.с. № 13). Як вказує позивачка і свідчать матеріали справи, у цій квартирі проживає і зареєстрована вона - з 22.09.1987р. (а.с. № 40, її колишній чоловік [PERSON] з 29.08.2005р. (а.с. № 49), донька [PERSON] - з 17.03.2005р. (а.с. № 44) та її малолітній син [PERSON] , [INFO] (а.с. № 19). Як свідчить видана ОК «ЖБК № 105 «Мрія» довідка про склад сім`ї від 06.09.2018р., всі зазначені особи зареєстровані у квартирі до цього часу (а.с № 16). Відповідач до реєстрації за адресою спірної квартири, а саме, з 10.07.1984р. був зареєстрований у іншій квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка, за словами позивачки, колись також належала її матері [PERSON] За поясненнями позивачки після розірвання шлюбу сторони не ведуть спільне господарство, але відповідач продовжує проживати за адресою реєстрації, на вимоги про добровільне виселення і зняття з реєстрації не реагує, хоча не приймає участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги, систематично зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, проявляє агресію, чинить сварки, застосовує насильство, у зв`язку із чим сім`я знаходиться в постійному психологічному напруженні. У жовтні 2018р. [PERSON] і [PERSON] зверталися до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявами про вчинення погроз з боку відповідача (а.с. № 21-27). Так, [PERSON] у своїй заяві до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.10.2018р. (а.с. № 21) вказувала на систематичне розпивання відповідачем [PERSON] спиртних напоїв, випорожнення сечі, постійні погрози і агресію, застосування насильства, внаслідок чого малолітній [PERSON] не поспішає зі школи додому, боїться знаходитись разом з дідом один на один, коли той в стані алкогольного сп`яніння. Траплялися випадки загоряння шторок від непогашених недопалків, що систематично наражає на небезпеку членів сім`ї. [PERSON] у своїй заяві до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.10.2018р. (а.с. № 23-24) вказувала на аналогічні факти, що створюють небезпеку для її сина [PERSON] , який боїться йти до дому після школи, вимушена іти на роботу до матері. Ці повідомлення під № 45.5/КО-Д-38021 і №45.5/КО-Д-38019 були зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події і були розглянуті інспекторами ювенальної превенцїї СП Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області. Ознак кримінального правопорушення не було виявлено, з [PERSON] проведено профілактично-попереджувальні бесіди на предмет недопущення повторення аналогічних випадків в подальшому, роз`яснені загально прийняті норми і правила поведінки в суспільстві та неприпустимість їх порушення (а.с. № 28-29). 09.10.2018р. за наслідками звернення позивачки до Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області із заявою про те, що 25.09.2018р. близько о 19 год. мав місце конфлікт з [PERSON] , який закінчився фізичною розправою з його боку, побиттям, був складений протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (а.с. № 26). 25.09.2018р. позивачка повторно звернулася до Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області із заявами про скоєння [PERSON] адміністративного правопорушення, на які отримала повідомлення №45.5(ЄО-Д-38698) від 12.11.2018р. і №45.5(ЄО-Д-43740) від 03.12.2018р. про те, що ознак кримінального правопорушення в діях не виявлено, матеріали направлені для розгляду в порядку Закону України «Про звернення громадян» (а.с. № 72-73). [PERSON] 17.10.2018р. звернулася із заявою до Управління - служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради з метою обстеження умов проживання її сина. 12.10.2018р. завідувачем сектору служби [PERSON] та головним спеціалістом [PERSON] обстежені умови проживання, за результатами чого складений Акт огляду місця проживання, яким зафіксовані умови проживання дитини, а саме: санітарний стан квартири задовільний, для дитини [PERSON] є належні умови для навчання і розвитку. Серед іншого зафіксовано, що в цій же квартирі разом малолітнім [PERSON] проживає [PERSON] , який не працює. Зазначено зі слів [PERSON] та малолітнього [PERSON] , що [PERSON] часто вживає алкогольні напої, вчиняє конфлікти в родині, знищує майно, поводить себе агресивно, не сплачує комунальні послуги. Відносини в родині напружені через його аморальну поведінку, сусіди характеризують [PERSON] негативно (а.с. № 31). На підтвердження поведінки відповідача позивачкою надані копії фотографій, на яких зафіксовано санітарний стан квартири у жовтні 2018р. (а.с. № 32-34). Як видно з Висновку за даними психологічного обстеження учня 6-А класу НВК № 71 [PERSON] від 17.10.2018р., проведеного на запит матері, під час психологічного обстеження хлопець йшов на контакт, погоджувався співпрацювати з психологом і виконував всі запропоновані завдання. Психолог відзначив високі показники за всіма шкалами методики САН, з чого можна зробити висновок, що відповіді дитини можна вважати правдивими. За результатами обстеження установлено, що у дитини відзначається помірна ситуативна тривожність і помірна особистісна тривожність (що межує з високою). Характерний високий рівень ворожості, яка може проявлятися через вербальну агресію (до фізичної агресії дитина не схильний). В даному випадку вербальна агресія може бути результатом невиражених негативних емоцій (високі показники за шкалами «образа» і «підозрілість»). У сімейній ситуації - відзначається різкий негативізм по відношенню до дідуся. Зі слів дитини, дідусь може перебувати у нетверезому стані, що може негативно позначається на психологічному стані учня. При цьому дитина відзначає добре ставлення до себе з боку інших членів сім`ї (а.с. № 20). Суд зазначає, що стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до абз. 1, 2 п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння та користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення особи, яка без достатніх підстав займає належну власнику квартиру чи домоволодіння. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] є власником квартири, у якій на цей час проживає і зареєстрований відповідач, який не є власником квартири, вже більше двох років (після розірвання шлюбу) не є членом її сім`ї. Натомість відповідач систематично зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, проявляє агресію до інших мешканців квартири, що створює негативну психологічну атмосферу і відображається на психологічному стані членів сім`ї, і зокрема, малолітньої дитини, яка вимушена мешкати разом із відповідачем, який систематично порушує правила співжиття, унеможливлює для інших проживання із ними в одній квартирі. Заходи впливу - профілактично-попереджувальної бесіди стосовно загальноприйнятих правил поведінки у суспільстві були безрезультатними -добровільно відповідач залишити житлове приміщення не бажає. У відповідності до положень ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Вказані обставини та аналіз наведених вище норм чинного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом виселення особи з житлового будинку без надання їй іншого житлового приміщення. З огляду на викладене, враховуючи, що заходи, які застосовувались до відповідача не дали позитивного результату, негативна поведінка відповідача є триваючою, суд приходить до висновку, що права власника мають бути захищені судом, а тому, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування і розпорядженні житлом шляхом виселення підлягають задоволенню, як основані на законі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як вбачається з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язано з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З врахуванням вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування і розпорядженні житлом шляхом зняття з реєстрації також підлягають задоволенню. Суд враховує, що у наданій 05.06.2019р. суду заяві відповідач визнав позовні вимоги (а.с. № 102). За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову у даному випадку не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку із чим суд приймає визнання відповідачем [PERSON] позову. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704грн.80коп. Враховуючи викладене та

Outcome: approved