Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

12.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, на територію підконтрольну Україні неповнолітній [PERSON] , 2006 року народження, без згоди та супроводу батька [PERSON] , до досягнення дитиною 16 років. Позов обґрунтований тим, що позивач та відповідач мають спільну доньку [PERSON] , 2006 року народження, разом не проживають з 2009 року, сімейні стосунки не підтримують. 16.01.2015 року рішенням Краматорського міського суду шлюб між ними розірвано. Аліменти на дитину, стягнуті на підставі рішення Кіровського районного суду м. Макіївки від 24.04.2009 року відповідач не сплачує з 2015 року. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя для підвищення світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини, а в кінці травня 2019 року є можливість вивезти доньку до Чеської республіки, де проживає її брат [PERSON] з родиною. Відповідач добровільно дозвіл на виїзд дитини за кордон та підконтрольну Україні територію не надає, мотивуючи свою відмову тим, що сам не їздить і дитині теж робити за кордоном нічого, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Білозьоров О.Б. не з`явилися. Представником до суду надана заява про розгляд справи у їх відсутності, на задоволенні позову наполягають та не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав, у зв`язку з чим, суд, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, згідно ст. 280 ЦПК України. Дослідивши надані докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 25.09.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що Міським відділом ДРАЦС Макіївського МУЮ у Донецькій області 13.10.2010 року в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний запис №354. Під час шлюбу, [INFO] у них народилася донька, [PERSON] . Місце реєстрації та проживання позивача і відповідача є непідконтрольна Українській владі - м. Макіївка Донецької області, зокрема адреса позивача: [ADDRESS] , відповідача: [ADDRESS] . Як зазначено в позовній заяві, на теперішній час позивач і відповідачем разом не проживають, не спілкуються, відповідач добровільно дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон не надає. Вирішуючи позовні вимоги по суті суд виходить з наступного. Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. Відповідно до п.4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У відповідності до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України. Оскільки позивачкою не надано беззаперечних доказів того, що відповідач усунувся від виховання та забезпечення дитини, добровільно не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, та порушуючи перед судом питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, не конкретизувала початок і закінчення одноразового виїзду, що призведе до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] ..

Outcome: dismissed