Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

11.01.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 102818 грн. 95 коп. та середній заробіток за весь час затримки заробітної плати за 2018-2019 роки, виходячи з розміру середнього денного заробітку (по день винесення судом рішення). Як на підставу позову посилається на те, що з 01.08.1988 на підставі наказу №109к від 01.08.1988 року вона працювала у ДП «Південдіпрошахт» на посаді провідного інженера. Наказом №3к від 10.01.2018 року її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, при звільненні їй не було виплачено нараховану заробітну плату у сумі 102818 грн. 96 коп. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП, враховуючи, що відповідач при звільненні не виплати їй заробітну плату, то сплаті підлягає середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з дня звільнення по день винесення судового рішення, виходячи з розміру середньоденного заробітку 246,04 грн. Ухвалою суду від 15.01.2019 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2019 року справу розподілено в провадження судді Золотарьовій Л.І. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив, письмового відзиву не надав. Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії»). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. На підставі викладеного, суд вважає необхідним та можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, на підставі наказу №109 від 01.08.1988 року позивач прийнятий на роботу на посаду провідного інженера ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». На підставі наказу №3к від 10.01.2018 року позивача звільнено 10.01.2018 року з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з довідкою відповідача від 15.01.2018 р. про наявність заборгованості перед позивачем, який працював на посаді провідного інженера, заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати позивачу станом на січень 2018 року (за період з жовтня 2016 по січень 2018) складає 102818 грн. 95 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, перед позивачем існує заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 102818 грн. 95 коп., яка не виплачена після звільнення позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. У зв`язку з цим, позовні вимоги про стягнення заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 102818 грн. 95 коп. підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Відповідачем не надані відомості щодо середньомісячної заробітної плати позивача та інших відомостей для її розрахунку. Згідно з розрахунковими листками за листопад 2017 року позивачка відпрацювала 22 дні та отримала 5290 грн. 00 коп. (оклад), за грудень 2017 - 20 днів та отримала 5290 грн. 00 коп. (оклад). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки складає 251 грн. 90 коп. (5290 + 5290 = 10580 / 42 робочих днів = 251,90) Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки позивач була звільнена 10.01.2018 року, а повний розрахунок з нею не проведено як при звільненні так, і на день винесення цього рішення, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 11.01.2018 року по 03.06.2019 року включно (день постановлення рішення суду) за 347 робочих днів (з розрахунку п`ятиденного робочого тижня), що складає 87409 грн. 30 коп. (347 х 251,90). Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12, ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Таким чином, належними, допустимими та достатніми доказами не були спростовані доводи позивача щодо заборгованості з заробітної плати. На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 87409 грн. 30 коп. Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У зв`язку з цим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з заробітної плати у розмірі 102818 грн. 95 грн. та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у розмірі 87409 грн. 30 коп., з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та позовні вимоги щодо розміру заборгованості задоволені в сумі 190 228 грн. 25 коп., то з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1902 грн. 28 коп. (190228,25 х 1%) Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць у розмірі 5038 грн. 00 коп. (20 х 251,90) Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: approved