Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

11 червня 2014 року позивач звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.2-3). Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення заборгованості за договором позики б/н від 14.11.2012 року - 31 000 грн. та у рахунок повернення судових витрат - 310 грн., а разом - 31 310 грн. У задоволені решти позовних вимог [PERSON] було відмовлено. (а.с. 50-51) 19 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року заочне рішення від 10 листопада 2014 року по цивільній справі № 203/3797/14-ц було скасовано та вказана цивільна справа була призначена до розгляду у судовому засіданні. (а.с. 71) Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні, в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що 14.11.2012 року позивач та відповідач уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у борг відповідачу 31 000 грн., а відповідач повинен був повернути зазначені кошти до 15.11.2012 року. У встановлений строк відповідач борг не повернув, тому позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 31 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а також покласти на відповідача судові витрати по справі. (а.с. 2-3) Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволені. (а.с. 104) Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала в частині стягнення заборгованості за договором позики на суму 5050 гривень, тому промила суд відмовити в решті заявлених позовних вимог, зазначивши, що в дійсності відповідачем було взято у борг 15 000 гривень, з яких 9 950 гривень було повернуто, що було підтверджено письмовими доказами та відеозаписом розмови позивача із дружиною відповідача, тому просила суд позовні вимоги задовольнити частково. Суд вислухавши позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали даної цивільної справи, приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом було встановлено, що первісно у судовому засіданні позивач надав пояснення, що 14.11.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у борг 31 000 грн. терміном повернення до 15.11.2012 року, що підтверджується копією розписки від 14.11.2012 року. (а.с. 4) При цьому, позивач стверджував, що борг за договором позики, укладеним між сторонами 14.11.2012 року, відповідачем повернуто не було. У подальшому після дослідження судом відеозапису розмови позивача із дружиною відповідача, було встановлено, що позивач у дійсності передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 15000 гривень, що мало місце в липні 2014 року, для ведення останнім бізнесу. Проте складена значно пізніше, а саме 14.11.2014 року розписка на суму 31 000 гривень передбачала повернення відповідачем 15 000 гривень як фактично отриманих у борг, та 16 000 гривень як відсотків за користування позикою та запланований позивачем ймовірний прибуток від діяльності відповідача з ремонту та продажу газових балонів. (а.с. 101, 103) Відтак, судом було встановлено, що в липні 2014 року між [PERSON] та [PERSON] в усній формі було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 15 000 гривень. У подальшому, з метою оформлення боргових зобов'язань позивачем від відповідача було витребувано розписку, складену 14.11.2012 року на суму 31 000 терміном повернення грошових коштів до 15.11.2012 року, що підтверджується поясненнями позивача у судовому засіданні та копією розписки від 14.11.2012 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 4) При цьому з наявного у матеріалах справи відеозапису розмови позивача із дружиною відповідача, пояснень позивача, який підтвердив факт і зміст такої розмови з дружиною відповідача, ідентичність його голосу тому, що відображений на електронному носієві інформації, вбачається, що складена відповідачем 14.11.2014 року розписка на суму 31 000 гривень передбачала повернення відповідачем 15 000 гривень як фактично отриманих у борг, та 16 000 гривень як відсотків за користування позикою та запланований позивачем ймовірний прибуток від діяльності відповідача з ремонту та продажу газових балонів. З наявних у матеріалах справи письмових доказів судом було встановлено, що відповідач перераховував на карткові рахунки позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у рахунок погашення взятих на себе зобов'язань, які виникли з укладеної між сторонами розписки, а саме відповідачем було перераховано: 28.02.2014 року - 2400 гривень; 11.03.2014 року - 2000 гривень; 17.08.2013 року - 500 гривень; 17.12.2013 року - 1050 гривень, що підтверджується копією квитанцій, наявних в матеріалах справи. (а.с. 58) Про факт приналежності карткових рахунків, на які відбулось перерахування зазначених грошових коштів, саме позивачеві свідчить як зазначений у банківських квитанціях отримувач платежу - [PERSON], так і реквізити рахунку для перерахування заборгованості, зазначені позивачем у направленій на адресу відповідача претензії, наявної в матеріалах справи. (а.с. 68) Таким чином, судом встановлено, що шляхом перерахування на карткові рахунки позивача відповідач сплатив в якості погашення заборгованості за договором позики суму у розмірі 5 950 гривень. Також, судом під час допиту у судовому засіданні свідка [PERSON] було встановлено, що вона є колишньою дружиною відповідача. Про факт отримання відповідачем у борг грошових коштів від позивача їй стало відомо у зв'язку із загостренням стосунків між позивачем та відповідачем, за наслідком чого позивач систематично приходив до її помешкання (на той час - спільного із відповідачем) та вимагав повернути борг. Оскільки ж позивач вимагав у її колишнього чоловіка грошові кошти у розмірі значно більшому, ніж фактично були передані у борг, вона вирішила здійснити відеозапис розмови з позивачем під час його чергового візиту до її будинку та зафіксувати у такий спосіб реальну суму отриманих відповідачем у борг коштів, а саме - 15 000 гривень. Окрім того, свідок підтвердила обставину, що частину грошових коштів, яка була повернута позивачеві за договором позики, вона особисто перераховувала на картковий рахунок позивача, що підтверджується поясненнями свідка у судовому засіданні та диском з записом розмови сторін по справі, наявним в матеріалах справи. (а.с. 95, 101, 103) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного між сторонами договору. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно зі статтею 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, як було встановлено в судовому засіданні, грошові кошти в розмірі 31 000 грн. фактично по вказаному договору позики передані не були, натомість було передано лише 15 000 гривень, що не заперечував позивач у судовому засіданні. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Враховуючи зазначені вище обставини та положення закону, розглядаючи справу у відповідності до ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, в частині стягнення грошових коштів за договором позики. У відповідності з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій же кількості, такого ж роду і такої ж якості, які були передані йому позикодавцем) у строк і в порядку, встановлені договором. Як було встановлено судом, позивачем було передано відповідачу суму грошових коштів у розмірі 15 000 гривень, а відповідачем було повернуто позивачу 5 950 гривень шляхом перерахування на карткові рахунки позивача, отже залишок неповернутих відповідачем позивачу грошових коштів складає: 15 000 - 5 950 = 9 050 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у судовому засіданні у їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідачем частково були виконанні взяті на себе зобов'язання за договором позики у розмірі 5 950 грн. та наявність не погашеної у відповідача перед позивачем іншої частини заборгованості за договором позики, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] залишок заборгованості за договором позики б/н від 14.11.2012 року суму у розмірі 9 050 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодуванням збитків та моральної шкоди. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (зі змінами) до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини, окрім цього позивач не довів за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача йому було заподіяно моральних страждань або завдано втрат немайнового характеру, який існує причинний зв'язок між завданою шкодою і протиправними діяннями відповідача та яка вина відповідача в її заподіянні, а також з чого виходив позивач при визначенні розміру спричиненої йому моральної шкоди. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність доказів наданих позивачем в обґрунтування заявленої позовної вимоги, оскільки позивачем не було доведено факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, наявність обставин або дій відповідача, якими вони заподіянні, а тому суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає необхідним, пропорційно задоволеним позовним вимогам, стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок повернення судових витрат 243 грн. 60 коп. (а.с. 1) На підставі викладеного,

Outcome: approved