Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

10 січня 2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір дарування від 19 вересня 2000 року, укладений між нею та відповідачем стосовно 38/45 частин будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори Звіздун Н.К. за реєстровим № 2-3611, зареєстрований Кіровоградським ОБТІ на ім»я [PERSON] з моменту його укладення, тобто 19.09.2000 року. 11 березня 2014 року представником позивачки надано уточнення до позовної заяви, в якій просить визнати недійсним договір дарування за посвідчувальним написом від 18 вересня 2000 року Першої кіровоградської державної нотаріальної контори між нею та відповідачем за реєстром 2-3611 від 19 вересня 2000 року, зареєстрованим в ОБТІ та реєстраційній службі кіровоградської області 31.01.2014 року, повернувши сторони у первісний стан. Уточнення обґрунтовані порушенням Інструкції про Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 18.06.1994 року № 18/5, зареєстрованої в Мінюсті України 07.07.1994 року за № 152/361, що діяла на час посвідчення угоди та втратила чинність за наказом від 03.03.2004 року № 20/5. Крім того. Вказує, що на момент укладення угоди їй виповнилось 72 роки, вона мала пенсійний вік, була непрацездатною, матеріально та іншим житлом не забезпечена, часто хворіла, потребувала сторонньої допомоги щодня. Вказані обставини бути відомі відповідачеві, а тому її воля була спрямована на її догляд, довічне утримання, а відповідач залишив її у безпорадному стані, у нього не виникло ніяких прав по даному договору, а зміни 19.09.2000 року у вказаний договір не проводились. У особистому поясненні від 11.03.2014 року позивач [PERSON] звертається до суду та вказує, що мала на увазі не договір дарування, а договір по догляду за нею, тому просить підтримати позов і задовольнити його. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 939. 01 грудня 2014 року до участі у даній справі було залучено правонаступника померлої [PERSON] [PERSON], яка 20 січня 2015 року звернулась в суд з позовом про визнання договору дарування від 19 вересня 2000 року недійсним та просила задовольнити її позовні вимоги, як правонаступника після смерті [INFO] [PERSON] та визнати недійсним договір дарування за посвідчувальним написом від 18 вересня 2000 року Першої державної нотаріальної контори між [PERSON] та [PERSON] за реєстром 2-03611 від 19.09.2000 року зареєстрованим в ОБТІ та реєстраційні службі Кіровоградської області 31.01.2014 року, застосувати наслідки недійсності правочину повернути сторони у первісний стан. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Уточнивши позовні вимоги просили визнати недійсним з тих підстав, що оспорюваний договір складений та підписаний сторонами 19 вересня 2000 року, тоді як посвідчення договору здійснено 18 вересня 2000 року, що суперечить вимогам закону та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 18.06.1994 року № 18/5, зареєстрованої в Мінюсті України 07.07.1994 року за № 152/361, що діяла на час посвідчення угоди та втратила чинність за наказом від 03.03.2004 року № 20/5. Так як виправлення в договір дарування та посвідчувальний напис не вносились, то вищевказаний договір дарування не укладався, а відтак є недійсним. Крім того, договір не містить відомостей про ознайомлення [PERSON] із його змістом, а вона була неписьменна і могла лише написати свій підпис. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Позивач пояснив, що договір дарування, укладений на його користь бабусею, був для нього несподіванкою. Бабусі було 72 роки, вона була здорова, жила сама, свою трудову діяльність вона закінчила в 67 років, отримувала пенсію, була письменною - закінчила 4 класи школи та мала досвід укладення нотаріальних угод. Йому було 23 роки і ніякої мови про догляд за нею між ними не було. Вона була сама присутня в нотаріальній конторі і їй було роз»яснено всі права та наслідки договору, там вона віддала йому всі документи та ключі від будинку і на другий день він оформив все в ОБТІ. Він провів ремонт будинку, сплачував за землю. Бабуся жила по 2002 рік по [ADDRESS], а з грудня 2002 року по [ADDRESS], мала інше житло. Вважає, що даний позов пред»явлено через неприязні стосунки його та [PERSON], звернення до органів міліції. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: представник нотаріальної контори та [PERSON] в судове засідання не з»явились, про час та місце слухання справи повідомлені. При цьому, [PERSON] надала суду пояснення щодо позову. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між [PERSON], що мешкає в [ADDRESS] та [PERSON], що мешкає [ADDRESS], 19 вересня 2000 року укладено договір дарування частини житлового будинку. [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 38/45 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] та належить дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 30.03.1998 року Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-1326 та зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 22.04.1998 року під № 18272/100. Згідно з вимогами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України). Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або не майнового характеру, не є договором дарування. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне при вирішенні даної справи застосувати положення Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, які також кореспондують вищезазначені норми. Зокрема, ст. 243 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування є реальним і вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 153 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в у потрібній у належних випадках формі за всіх істотних умов досягнуто згоди. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Пункт 6 вказаного договору дарування від 19.09.2000 року підтверджує, що зміст ст. 243 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про власність», ст. 22, 30 Земельного кодексу України сторонам роз»яснено. Судом встановлено, що в момент посвідчення договору волевиявлення дарувальника - [PERSON] було вільним, відповідало її волі, що підтверджується її підписом в договорі дарування. 18 вересня 2000 року цей договір посвідчено Звіздун Н.К., державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-3611. Момент вчинення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов»язується з державною реєстрацією. Така умова передбачалась і вимогами статті 128 ЦК (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна виникає з моменту його реєстрації та передачі цього майна. Як вбачається з виписки по реєстру від 28.01.2014 року за вих. № 111/01-17 Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області згідно реєстру для реєстрації нотаріальних дій № 2-3 за 2000 рік Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори 19 вересня 2000 року за р. № 2-3611 міститься запис про посвідчення договору дарування, де сторонами вказаного документу є: дарувальник [PERSON] та обдарований [PERSON]. Вказаний договір дарування, відповідно до вимог діючого законодавства, зареєстрований в Кіровоградському обласному бюро технічної інвентаризації 20 вересня 2000 року за № 18272/100 (на звороті договору), тобто відбулась державна реєстрація даного договору відповідним органом. З 20 вересня 2000 року відповідач [PERSON] володіє, користується вищезазначеною частиною будинку як власник. Суд критично оцінює посилання позивача [PERSON] на недійсність чи нікчемність правочину з посиланням на порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 18.06.1994 року № 18/5, зареєстрованої в Мінюсті України 07.07.1994 року за № 152/361, що діяла на час посвідчення угоди та втратила чинність за наказом від 03.03.2004 року № 20/5, так як вказана інструкція є підзаконним актом і спростовується вищезазначеними обставинами та доказами по справі. Крім того, судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 939. Згідно копії її паспорта громадянина України, копії державного акту на право постійного користування землею, довіреності та інших документів (копій листівок), вбачається, що [PERSON] була зареєстрована та проживала в м. Кіровограді до 08.10.2003 року по [ADDRESS], а потім по [ADDRESS], що також підтверджується довідкою квартального комітету № 12 від 228.01.2014 року за вих. № 39. Як пояснили свідки [PERSON], [PERSON] бабуся була письменною, читала, відмовила [PERSON] у догляді за нею. Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні наданими копіями листівок з поздоровленнями до свят, написаними [PERSON], її поясненням на адресу суду від 11.03.2014 року, копіями угод та договорів, які укладались нею в 2007 році (договір дарування житлового будинку від 13.11.2007 року), в 2014 році (заповіт від 06.02.2014 року, довіреність від 21.02.2014 року). Вказані обставини справи спростовують посилання позивача щодо вимог, про визнання укладеного правочину як удаваної угоди. На час виникнення спірних відносин був чинним Цивільний Кодекс УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ч.2 ст. 58 цього Кодексу, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода) то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Позивачем не доведено, що правочин був вчинений для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Договір дарування вчинявся в нотаріальній конторі в присутності дарувальника та обдарованого, підписаний сторонами і належній формі посвідчений і на протязі 13 років відповідач відкрито користується і розпоряджається своєю власністю, тобто зареєстрований за вказаною адресою, оплачує комунальні послуги, зробив ремонт та поліпшення житла, на протязі всього часу вимог щодо догляду, будь-яких інших, відповідно до договору довічного утримання, вимог дарувальником дуднік В.О. протягом цього часу не заявлялось. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позову і відсутність підстав для його задоволення. Позивачем проведена оцінка житлового будинку житловою площею 30,1 кв.м, площа якого відповідає подарованій частині (відповідно до договору дарування від 19.09.2000 року) житлового будинку житловою площею 30,1 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] і вартість об»єкту складає 356 186 грн. Враховуючи положення ч.2 ст.80 ЦПК України та ту обставину, що при пред»явленні позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. за позовну вимогу немайнового характеру, в подальшому зміну позовних вимог, суд стягує недоплачену суму судового збору з позивача [PERSON] в сумі 3 318,26 грн. (із розрахунку ставки судового збору 3 561,86 грн. - 243,60 грн.) Ухвалою суду від 20 січня 2015 року була задоволена заява [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на 38/45 частин будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. В зв»язку з розглядом справи підстави для забезпечення позову перестали існувати, а тому суд вважає за необхідне скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову. На підставі викладеного і ст. ст. 210, 638. 640, 717, 722 ЦК України, ст. ст. 58, 128, 153, 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року),

Outcome: approved