Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

10.08.2018 [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою та просять визнати [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є власниками в рівних долях квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. За вказаною адресою зареєстровані [PERSON] (колишня дружина [PERSON]) та їх неповнолітній син [PERSON], [INFO], які з 17.05.2011 за вказаною адресою не проживають у зв'язку з переїздом до Російської Федерації. На даний час місце їх проживання не відоме. Крім того, позивачі зазначили, що змушені сплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих осіб у спірній квартирі, у тому числі й відповідачів, які не користуються та не проживають у квартирі понад сім років. З цих підстав, посилаючись на положення ст. 71, 72 ЖК України, ст.405 ЦК України, просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою від 15 серпня 2018 року було відкрито провадження у справі та надано право відповідачу подати відзив на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк своїм правом надати відзив не скористалася, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Спірним житловим приміщенням є квартира за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що власниками квартири за адресою [ADDRESS] є позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 березня 1999 року. На даний час в спірній квартирі, крім [PERSON] та [PERSON] зареєстрована відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1688606 від 10.08.2018, виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Деснянської РДА. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживають. Той факт, що відповідачі не проживають у спірній квартирі підтверджується, крім пояснень позивачів, зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: - Актом ЖЕД-305 від 14.03.2018; - Актом ЖЕД-305 від 11.05.2018; - Актом ЖЕД-305 від 04.07.2018. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, до правовідносин сторін по цій справі належить застосовувати ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд відхиляє посилання позивачів на норми статей 71 та 72 ЖК України, оскільки зазначені норми регулюють правовідносини у сфері найму державного та комунального житлового фонду. У даній же справі спірна квартира відноситься до приватної власності, а тому, як зазначалося вище, належить застосовувати саме ч. 2 ст. 405 ЦК України. Аналізуючи вимоги чинного законодавства, зокрема ст. 405 ЦК України обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втатила право користування житловим приміщенням є встановлення факту непроживання у житловому приміщенні без поважних причин. Позивачами суду не надано жодного належного та допустимого доказу, що відповідачі у квартирі не проживають без поважних причин, а тому суд вважає, що посилання позивачів на не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин є не доведеним. Що стосується позовних вимог про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користуватися квартирою за адресою: [ADDRESS], то слід додатково зазначити таке. Згідно ч.1 - 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч. 3 ст. 160 СК України). Системний аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що за умов коли неповнолітній [PERSON] в установленому законом порядку набув права на користування спірною квартирою, на час розгляду справи не досяг віку (14 років), за якого може вільно визначати своє місце проживання, причини його не проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS]є поважними, а позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] - безпідставними. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного суду від 21.02.2018 по справі № 296 /2411/16-ц. Окрім того, обгрунтовуючи позовні вимоги, лише позивачем [PERSON], яка сама не проживає у даній квартирі, викладено обставини щодо непроживання у квартирі відповідача [PERSON] з неповнолітнім сином, що також позбавляє суд можливості беззаперечно встановити факт непроживання без поважних причин відповідача у спірній квартирі. Отже позовні вимоги позивачів є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням залишення позовних вимог позивачів без задоволення, судові витрати понесені позивачами відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. 321, 405 ЦК України та

Outcome: dismissed