Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

10 жовтня 2016 року позивач звернулася до суду із позовом про визнання права власності в якому посилається на те, що в результаті неправомірних дій відповідачів та приватного нотаріуса ДМНО Батової Л.Г., яка посвідчила договір та додатковий договір від 29.07.2013 року про виділ спадкового майна в натурі, за умовами якого [PERSON] отримала зі спадкової маси у власність квартиру [ADDRESS], а [PERSON] у свою чергу квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. В результаті цих неправомірних дій сторін та нотаріуса позивачка була позбавлена права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та на 1/2 частини квартири [ADDRESS], та просить визнати за нею право власності на ці частки квартир, які були придбані під час перебування у шлюбі з померлим (том 1 а.с.2-6). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2015 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності - задоволені частково. Визнано за [PERSON] право власності на: 1/2 частину квартири [ADDRESS], як спільне майно подружжя, 1/2 частину квартири [ADDRESS], як спільне майно подружжя. Визнано частково недійсним договір від 29.07.2013 року про виділ спадкового майна в натурі посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. за реєстровим №3193, укладений між [PERSON], як законним представником малолітньої [PERSON] та [PERSON] та додатковий договір від 29.07.2013 року до договору про виділ спадкового майна в натурі посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. за реєстровим №3235, укладеним між [PERSON], як законним представником малолітньої [PERSON] та [PERSON], в частині 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.07.2013 року, яке видане та посвідчене нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий №3201, в частині 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.07.2013 року, яке видане та посвідчене нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий №3199, в частині 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В., реєстровий №1545, в частині купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS]. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Також вирішено питання щодо судових витрат ( том 1 а.с.206-208). В апеляційній скарзі апелянт [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 2 а. с. 217-221). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом 1 інстанції встановлено, що [PERSON] з 02.07.1988 року перебувала у шлюбі із [PERSON], який [INFO] року відповідно до свідоцтва про смерть від 03 серпня 2012 року серії [NUMBER] - помер. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина. За період спільного життя позивач та [PERSON] набули у власність дві квартири, а саме: [ADDRESS], [ADDRESS]. Спадкова справа після смерті [PERSON] була відкрита 08.08.2012 року приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. на підставі поданої заяви [PERSON], як законного представника малолітньої [PERSON] Залишену після смерті [PERSON] спадщину прийняли його доньки [PERSON] та [PERSON] в особі її законного представника [PERSON] Інші спадкоємці першої черги за законом, а саме, батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], а також позивачка як дружина, від прийняття спадщини відмовилися на користь [PERSON] та [PERSON] в особі її законного представника [PERSON], відповідно до поданих ними до приватного нотаріуса заяв. При цьому, позивач в заяві до приватного нотаріуса від 19.10.2012 року про відмову від спадщини одночасно заявила про виділ їй 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя. В подальшому приватний нотаріус 29.07.2013 року посвідчила за реєстровим №3193 укладений між [PERSON] та [PERSON] в особі її законного представника [PERSON], договір про виділ спадкового майна в натурі та за реєстровим №3235 додатковий договір до нього, за умовами яких відповідач [PERSON] отримала із спадкової маси у власність квартиру [ADDRESS], а [PERSON] в особі її законного представника [PERSON], - квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. За результатами даного договору Приватний нотаріус 29.07.2013 року видала [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом (реєстрові №№3201 та 3203) на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] та видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий №3199) на квартиру [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS] була продана [PERSON], 31.07.2013 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Румянцевим А.В., реєстровий №1545. Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції, виходив з того, що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя, а саме позивачки [PERSON] та померлого [PERSON], оскільки набута за час шлюбу, а враховуючи, що позивачу не була виділена 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, спадкоємці отримали в спадщину все майно спадкодавця, на яке було зареєстроване право його власності на момент смерті, що на думку суду позбавило позивача її права власності на належну їй частку у спільній сумісній власності подружжя, та з урахуванням вимог ст..ст. 203, 215 ЦК України і ст..ст. 60-63, 70 СК України, є підставою для задоволення позову. Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції в повній мірі колегія суддів не погоджується. Як вбачається із матеріалів справи, що [PERSON] з 02.07.1988 року перебувала у шлюбі із [PERSON], який [INFO] року відповідно до свідоцтва про смерть від 03 серпня 2012 року серії [NUMBER] - помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина. Під час перебування у шлюбі, померлий став власником двох квартир, а саме: квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.1999 року, та [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2000 року (т. 1 а.с.19). Враховуючи, що зазначені квартири стали власністю померлого у 1999 та 2000 роках, то вирішуючи питання щодо спільної сумісної власності на них подружжя (позивачки та померлого), слід керуватися нормами кодексу, який діяв на той час, а саме Кодексу про шлюб та сім'ю України. Так, згідно ст.. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Отже, вищевказані квартири були придбані під час шлюбу й були спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. [PERSON] дійсно подала 19.10.2012 року приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовій Л.Г. заяву № 92 про відмову від спадщини, та про виділ їй 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя (том 1 а.с.62). Однак задовольняючи позовні вимоги, судом 1 інстанції, не прийнято до уваги, що 31.01.2013 року [PERSON], звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ботової Л.Г., із заявою № 15, в якій відмовилась від спадкового майна та від одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя (том 1 а.с.83) та була належно повідомлена про зміст ст.368 Цивільного кодексу України та ст.63 Сімейного кодексу України, а саме, що на майно, яке придбане в період зареєстрованого із спадкодавцем шлюбу вона має на виділення частки у спільній сумісній власності подружжя. Однак, від зазначеної частки позивачка відмовилась та відкликала заяву, подану 1910.2012 року. Таким чином, колегія суддів вважає, що нотаріусом в подальшому, з урахуванням зазначеної заяви від 31.01.2013 року, було вчинено всі наступні нотаріальні дії щодо оформлення спадщини та видачі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] та [PERSON] відповідно до вимог цивільного кодексу України, ЗУ «Про нотаріат» та Поряду вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Крім того, колегія суддів враховую, що позивачка, посилаючись на неправомірні дії приватного нотаріуса ДМНО Батової Л.Г., їх в установленому законом порядку не оскаржувала. Суд 1 інстанції, на вищевказане уваги не звернув й необґрунтовано визнав частково недійсним договір від 29.07.2013 року про виділ спадкового майна в натурі, додатковий договір від 29.07.2013 року до нього, Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.07.2013 року, та відповідно безпідставно визнав частково недійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2013 року та визнав право власності за позивачкою на 1/2 частину квартири [ADDRESS], та 1/2 частину квартири [ADDRESS], як спільне майно подружжя. З урахуванням викладеного вище, вимог ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів вважає, що висновки суду 1 інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], з вищенаведених підстав.

Outcome: dismissed