Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

11 квітня 2019 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус ОМНО Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про стягнення боргу в сумі 1988000 грн. 00 коп. В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що 20 серпня 2014 року між [PERSON] , яка діяла в інтересах сім`ї (зі згоди її чоловіка - [PERSON] ) та [PERSON] було укладено договір позики на суму 2644615 грн. 00 коп., що є грошовим еквівалентом суми 200000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками міста Одеси на момент укладення цього Договору, та зобов`язалась повернути [PERSON] позику в повному обсязі у строк до 31 грудня 2015 року (тридцять першого грудня дві тисячі п`ятнадцятого року). Грошові кошти [PERSON] та [PERSON] запозичили в інтересах сім`ї, для потреб подружжя. [INFO] [PERSON] (чоловік [PERSON] ) помер, проте на момент його смерті зобов`язання щодо повернення запозичених у [PERSON] коштів подружжям не було виконано. Оскільки заборгованість [PERSON] перед кредитором за договором позики існувала на момент відкриття спадщини, то її відшкодовувати мають всі його спадкоємці у рівних частках, тобто по 1/5 частини суми боргу кожен із спадкоємців. Приймаючи до уваги те, що після смерті чоловіка в листопаді 2016 року [PERSON] одноособово за власні кошти повернула [PERSON] в повному обсязі всю суму позики за договором позики від 20 серпня 2014 року, тобто, в повному обсязі виконала обов`язки позичальника за цим Договором, позивач набула права на зворотну вимогу про відшкодування суми зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] до кожного з його спадкоємців. У зв`язку з тим, що спадкоємці [PERSON] : мати - [PERSON] , [INFO] ; батько - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] , відмовляються в добровільному порядку відшкодувати вимоги кредитора у розмірі 497000 грн. 00 коп. кожний, [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою та просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1988000 грн. 00 коп., але в межах вартості майна одержаного у спадщину; стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представники відповідачів надали до суду відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначили, що на договорі позики від 20 серпня 2014 року відсутній підпис [PERSON] , який би засвідчував, що він і справді був ознайомлений із умовами даного договору і давав згоду на його укладення, а також не має окремої заяви про згоду [PERSON] на укладання цього договору, у зв`язку з чим факт, що розписка була написана, а позика отримана за час шлюбу позивачем, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, що кошти було використано в інтересах сім`ї, в зв`язку із чим не має підстав для солідарної відповідальності відповідачів. Також представники відповідачів зазначили, що жодний зі спадкоємців [PERSON] участі у справі № 522/5161/17, що розглядалась Приморським районним судом міста Одеси, не приймав, оскільки не був залучений у якості учасника справи, а тому рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 травня 2017 року по справі № 522/5161/17 не має преюдиціального значення для даної справи, яка розглядається Київським районним судом міста Одеси, а факти, встановлені зазначеним рішенням, не можуть вважатись встановленими у цій справі та повинні встановлюватись у загальному порядку на підставі допустимих та належних доказів. Третя особа: приватний нотаріус ОМНО, [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, надала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутність, пояснення до суду не надала. 23 червня 2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Одеси на 09 липня 2020 року на 12 год. 45 хв. Згідно з ч.2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом при розгляді справи встановлено, що 02 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис за № 852, та видано Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . 20 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Підпунктами 1.1, 3.1. договору передбачено, що в порядку та на умовах визначених цим Договором, Позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти у сумі 2644615 грн. 00 коп., що є грошовим еквівалентом суми 200000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками міста Одеси на момент укладення цього Договору (надалі іменується «позика») та Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві позику в повному обсязі у строк до 31 грудня 2015 року. В п. п. 4.1.2. договору зазначено, що чоловік позичальника - [PERSON] згоден із укладанням даного договору, був присутнім під час укладання, підписання Сторонами цього Договору, в повному обсязі усвідомлює та розуміє правову природу Договору та правові наслідки його укладання, згоден та підтверджує п. 4.1.3. цього Договору, розуміє положення ст.ст. 61, 65, 63, 60, 62 СК України, підтверджує та усвідомлює, що так як цей Договір укладається Позичальником в інтересах сім`ї, то цей договір створює обов`язки і для нього, [PERSON] , як для другого з подружжя. Відповідно до п. п. 4.1.3 договору цей договір укладається позичальником в інтересах сім`ї (подружжя). Також судом встановлено, що на договорі позики від 20 серпня 2014 року міститься розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі два мільйони шістсот сорок чотири тисячі шістсот п`ятнадцять гривень, що відповідає еквівалентові суми 200000 доларів США. Відповідно до вимог ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він уважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід передусім спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно доказів, наявних у матеріалах справи, 30 травня 2014 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) укладено договір з [PERSON] щодо здійснення контролю за будівництвом будинку, який знаходиться у [ADDRESS] , здійснення контролю за цінами на будівельні матеріали та придбання будівельних матеріалів необхідних для будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] . За вказаним договором [PERSON] були придбані будівельні матеріали та виконані роботи на загальну суму 357600 грн. 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними, видатковими накладними та товарними чеками. Згідно з листом від 25 квітня 2019 року ТОВ «ЦЕТ» було виконано роботи з реконструкції систем газопостачання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 244244 грн. 64 коп. Також [PERSON] 29 жовтня 2014 року було укладено договір на виконання проекту ландшафтного благоустрою з ФОП [PERSON] , відповідно до якого Підрядником виконано проект ландшафтного благоустрою території, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно з матеріалів справи вартість здійснення ландшафтного дизайну, системи поливу, світильників склала 44848 грн. 70 коп. Також [PERSON] у ПрАТ «БРВ Київ» придбавались вбудовані меблі для будинку [ADDRESS] , що підтверджується замовленнями та фіскальними чеками на загальну суму 86415 грн. 00 коп. Згідно комерційних пропозицій від фірми «Радуга» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю [PERSON] були придбані хвіртка та захисні жалюзі для будинку [ADDRESS] на загальну суму 17330 грн. 21 коп. Крім цього, згідно наданих позивачем до матеріалів справи накладних [PERSON] оплачена вартість доставки, завантаження та розвантаження будівельних матеріалів під час проведення будівельних робіт, завіз землі, вартість вивозу будівельного сміття, загалом на суму 77259 грн. 40 коп. Отже, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, судом встановлено, що [PERSON] протягом 2014 - 2016 років кошти, отримані за договором позики від 20 серпня 2014 року використовувались в інтересах сім`ї, у тому числі для здійснення ландшафтного дизайну земельної ділянки, ремонту, від`ємних покращень в будинку [ADDRESS] . Приймаючи до уваги те, що [PERSON] станом на дату укладення договору позики від 20 серпня 2014 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , в договорі позики від 20 серпня 2014 року зазначено, що кошти позичаються в інтересах сім`ї, а будинок [ADDRESS] ,ландшафтний дизайн на земельній ділянці якого здійснювався та в якому здійснювався ремонт,від`ємні покращення, належав [PERSON] на праві приватної власності, що сторонами не заперечувалось, суд дійшов до висновку, що кошти отримані за договором позики від 20 серпня 2014 року отримані та використані [PERSON] в інтересах сім`ї. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необґрунтованими посилання представників відповідачів як на підставу для відмови в задоволенні позову, що на договорі позики від 20 серпня 2014 року відсутній підпис [PERSON] , який би засвідчував, що він і справді був ознайомлений із умовами даного договору і давав згоду на його укладення, а також не має окремої заяви про згоду [PERSON] на укладання цього договору, оскільки ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором, укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: а) чи укладено договір під час шлюбу; б) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; в) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя. Аналогічний висновок зробив ВСУ в постанові від 19 червня 2013 у справі № 6-55цс13. Таким чином, приймаючи до уваги те, що договір позики від 20 квітня 2014 року укладено [PERSON] в інтересах сім`ї, суд дійшов до висновку, що [PERSON] , хоча і не брав безпосередньої участі в укладенні договору позики від 20 серпня 2014 року, відповідно до ст. 65 СК України є зобов`язаною стороною (боржником) за договором позики від 20 серпня 2014 року. Тобто, грошові кошти, отриманні за Договором позики від 20 серпня 2014 року, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за загальним правилом в рівних частках (по 100000 доларів США кожному), та у подружжя солідарний обов`язок щодо їх повернення. Такого ж висновку дійшов и Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року по справі № 638/18231/15-ц та зазначив, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Тож правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. При цьому при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року по справі № 522/5161/17 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору припиненим та визнано припиненим Договір позики від 20 серпня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з його виконанням в повному обсязі [PERSON] . Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року по справі № 522/5161/17 набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного судом встановлено, що [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] було отримано від [PERSON] грошові кошти в сумі 2644615 грн. 00 коп., що є грошовим еквівалентом суми 200000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками міста Одеси на момент укладення цього Договору, та одноособово повернуто їх [PERSON] в розмірі 4970000 грн. 00 коп., що еквівалентно 200000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками міста Одеси долару (24,85 грн. за 1 долар США). Вказані обставини підтверджуються також і розпискою від 09 квітня 2019 року, якою [PERSON] підтвердив, що [PERSON] в листопаді 2016 року особисто та одноособово повернула йому в повному обсязі суму позики за договором позики від 20 серпня 2014 року в загальному розмірі 4970000 грн. 00 коп., що відповідає еквіваленту 200000 доларів США. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 4 ст. 543 ЦК встановлено, що виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Вказані норми встановлюють правові наслідки виконання солідарного обов`язку одним із боржників. Такий боржник набуває права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці (інше може бути встановлено договором або законом) за вирахуванням частки, яка припадає на нього. При реалізації боржником, який виконав солідарний обов`язок, права на зворотну вимогу відбувається трансформація (перетворення) зобов`язання, а саме основне солідарне зобов`язання перетворюється на регресне часткове, а боржник, який виконав солідарний обов`язок за основним зобов`язанням, набуває статусу кредитора по відношенню до інших боржників за регресним зобов`язанням. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року у справі № 754/8329/14-ц. Таким чином, з урахуванням того, що, як встановлено судом, [PERSON] одноособово виконала солідарний обов`язок за договором позики від 20 серпня 2014 року, вона набула права на зворотну вимогу про відшкодування суми зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] в розмірі 50 % від суми позики, що становить 2485000 грн. 00 коп., еквівалент 100000 доларів США. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, про що 10 лютого 2016 року було складено відповідний актовий запис № 1604, та свідоцтвом про поховання № [NUMBER] , виданим 12 лютого 2016 року. 16 травня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Людмилою Геннадіївною було відкрито спадкову справу № 12/2016 щодо майна померлого [PERSON] . У зв`язку з тим, що, як встановлено судом, на момент відкриття спадщини [PERSON] разом з [PERSON] не виконали зобов`язання перед [PERSON] щодо повернення запозичених коштів, відповідно до Договору позики від 20 серпня 2014 року, останній [PERSON] 08 серпня 2016 року звернувся з заявою (претензією) про обов`язок спадкодавця до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Одеської області Гур`янової Л.Г. Зі змісту вищевказаної заяви (претензії) вбачається, що станом на 08 серпня 2016 року заборгованість за Договором позики від 20 серпня 2014 року складала 4970000 грн. 00 коп., що еквівалентно 200000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками міста Одеси долару (24,85 грн. за 1 долар США), у зв`язку з чим, [PERSON] просив прийняти вимогу (претензію) кредитора спадкодавця та довести її до відома спадкоємців, які прийняли спадщину. Спадкоємцями [PERSON] за законом є: дружина - [PERSON] , [INFO] ; мати - [PERSON] , [INFO] ; батько - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. У зв`язку з тим, що заборгованість [PERSON] перед кредитором існувала на момент відкриття спадщини, то її відшкодовувати зобов`язанібули всі його спадкоємці у рівних частках, тобто по 1/5 частини суми боргу кожен із спадкоємців, а саме: дружина - [PERSON] , [INFO] , - 497000 грн. 00 коп., еквівалент 20000 доларів США на момент повернення боргу; мати - [PERSON] , [INFO] - 497000 грн. 00 коп., еквівалент 20000 доларів США на момент повернення боргу; батько - [PERSON] , [INFO] , - 497000 грн. 00 коп., еквівалент 20000 доларів США на момент повернення боргу; син - [PERSON] , [INFO] , - 497000 грн. 00 коп., еквівалент 20000 доларів США на момент повернення боргу; син - [PERSON] , [INFO] , - 497000 грн. 00 коп., еквівалент 20000 доларів США на момент повернення боргу. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Проте, приймаючи до уваги те, що [PERSON] відкриття спадщини, а саме у листопаді 2016 року, одноособово повернула [PERSON] в повному обсязі грошові кошти за договором позики від 20 серпня 2014 року, відповідно до вимог ч. 1 ст. 544 ЦК України вона набула статусу кредитора у зобов`язанні [PERSON] перед [PERSON] за вказаним договором, та право на зворотну вимогу про відшкодування суми зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 20 серпня 2014 року до кожного з його спадкоємців, за вирахуванням частки, яка припадає на неї та в розмірі, який відповідає частці кожного із спадкоємців у спадщині. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача». Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Таким чином, з врахуванням встановлених обставин та наведених вимог закону, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката, підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідност.141 Цивільного процесуального кодексу України у разі повного задоволення позову - судові витрати покладаються на відповідача, в даному випадку солідарно на відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved