Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

11.02.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ „МНПК „ВЕСТА про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини зарплати у звязку з затримкою термінів її виплати, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі (а.с. № 2 - 4). В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] в позовній заяві посилався на те, що з 01.06.2013р. по 31.03.2015р. він працював у відповідача на посаді начальника караулу виробничих підприємств правління економічної безпеки і охорони. У часи трудових відносин з відповідачем зобовязання з нарахування та виплати заробітної плати виконувались вчасно та у повному обсязі до 01.09.2014р. За період часу з вересня 2014р. по березень 2015р. включно позивачу заробітна плата не виплачувалась. Відповідно до довідки № 55/04-15 від 22.04.2015р., складеної роботодавцем та розрахункових листів сума заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за вказаний період становить 14312,32 грн., які позивач і просить стягнути з ПАТ „МНПК „ВЕСТА на його користь. Окрім цього, позивач вважає, що відповідач також має сплатити йому 69,92 грн. за кожен день затримки виплати заробітної плати, починаючи з 01.04.2015р. по день фактичної виплати або винесення рішення суду, а також просить стягнути з ПАТ „МНПК „ВЕСТА на свою користь компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Позивач в судове засідання не зявився, 17.03.2016р. надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та згідно доказів, наявних в матеріалах справи. В заяві повідомив, що раніше не звертався до суду із цим позовом, оскільки, по-перше, вважав, що підприємство з ним розрахується, а по-друге, звертався до спец міліції, яка є на підприємстві, але це позитивних результатів не принесло. Проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. № 29). Представник відповідача в судові засідання 01.03.2016р. та 17.03.2016р. повторно не зявився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України (а.с. № 15 19, 23 - 26), про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом було встановлено, що [PERSON] з 19.10.2011р. по 31.03.2015р. працював у ПАТ „МНПК „ВЕСТА, зокрема з 01.06.2016р. по день звільнення на посаді начальника караулу охорони виробничих підприємств управління економічної безпеки та охорони (а.с. № 7). Судом також встановлено, що відповідач має перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати за період з вересня 2014р. по березень 2015р. (включно) на загальну суму - 14312,32грн., а саме: за вересень 2014р. 1929,23грн., за жовтень 2014р. 2473,56 грн., за листопад 2014р. 2313,48 грн., за грудень 2014р. 1760,43 грн., за січень 2015р. 1709,82 грн., за лютий 2015р. 1707,48 грн., за березень 2015р. 2418,32 грн. Обумовлені вище суми заробітної плати були нараховані позивачу, що підтверджується розрахунковими листами та довідкою відповідача № 55/04-15 від 22.04.2015р. (а.с. № 8 11), проте сплачені не були. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Представник відповідача в судове засідання не зявився, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористався, про день, час та місце розгляду якої був повідомлений належним чином, заперечення на позовну заяву суду не надав, також не надав жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості по сплаті заробітної плати позивачу. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 1 та 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної ним роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як було встановлено судом та підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, відповідач, у порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не розрахувався з [PERSON] та не виплатив йому нараховану заробітну плату за період з вересня 2014р. по березень 2015р. (включно) на загальну суму - 14312,32 грн. Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком, тому суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] про стягнення йому заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2014р. по березень 2015р. (включно) в сумі 14312,32 грн. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з ПАТ „МНПК „ВЕСТА на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі по день фактичної виплати або винесення рішення суду та про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, то в цій частині позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Між тим, ч. 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Такі самі висновки містить і п. п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. „Про практику застосування судами законодавства про працю, де зазначено, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення. В поданій до суду 17.03.2016р. заяві, позивач зазначив, що він не звертався до суду в межах встановлених законодавством строків, оскільки не знав про їх існування та сподівався на добровільне виконання відповідачем своїх зобов'язань по сплаті заборгованості по заробітній платі перед ним, крім того, звертався до спец міліції, яка утворена на підприємстві.. Вирішуючи питання про поважність причини пропуску строку позовної давності позивачем, суд виходив з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на звернення до суду. Позивачем жодних доказів про наявність причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання позову до суду в межах встановленого законодавством 3-місячного строку надано не було. Посилання позивача на його необізнаність з вимогами чинного законодавства, що стосуються строків позовної давності та сподівання на добровільне погашення заборгованості по заробітній платі відповідачем перед позивачем не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, що сплинув 01.07.2015р., в частині вимог, що не стосуються виплати нарахованої заробітної плати, оскільки позивач не був обмежений у праві скористатися правовою допомогою з цього питанні. Отже, суд не находить підстав для поновлення [PERSON] пропущеного строку для звернення до суду із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини зарплати у звязку з затримкою термінів її виплати. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі вимог п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 2 044 грн.62коп. допустити до негайного виконання (а.с. № 11). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивач за законом при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, його позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що судовий збір за частину позовних вимог, яка є задоволеною, суд повинен стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 551грн. 20коп. (мінімальний розмір судового збору за цією категорією позову) Що стосується тієї частини позовних вимог, в задоволені яких позивачу відмовлено, то суд вважає за можливе віднести ці витрати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,\~\~

Outcome: partial