Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

11 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати за ним в порядку спадкування право приватної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] В обґрунтування позову вказував, що [INFO] померла його мати [PERSON], яка була власником домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS]. Позивач є спадкоємцем майна померлої матері, спадщину прийняв, оскільки на день її смерті був зареєстрований та проживав разом із нею на одному погосподарському номері. Спадкоємець [PERSON] також прийняв спадщину, однак йому мати заповіла лише земельну частку (пай), яку він нотаріально оформив. [PERSON] не претендує на спадкове домоволодіння. 04 квітня 2014 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі такого йому було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документа на домоволодіння. У зв'язку з цим позивач просить визнати за ним право власності на спадкове майно у судовому порядку. У судове засідання 11.11.2014 року сторони, будучи повідомленими належним чином про місце, дату та час розгляду справи, не з'явились. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала до суду письмову заяву, у якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності [PERSON] і задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні 10.10.2014 року представник позивача повністю підтримала позов, та пояснила, що на час відкриття спадщини позивач [PERSON] проживав разом із матір'ю на одному погосподарському номері, доглядав її до смерті та здійснив поховання. На теперішній час він бажає переоформити на себе житловий будинок із господарськими будівлями, що залишився після смерті матері, але через відсутність правовстановлюючих документів не може цього зробити. Будинок був побудований у 60-роках минулого століття батьками [PERSON], але у встановленому на той час порядку не був оформлений. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 10.10.2014 року позовні вимоги [PERSON] визнав повністю. Пояснив, що за життя мати склала на нього заповіт на земельну ділянку, яку він успадкував, а на житловий будинок він не претендує, бо вважає, що оскільки мама проживала у своєму будинку разом із братом, і він залишився в ньому проживати й надалі після її смерті, то будинок повинен належати саме йому. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні 10.10.2014 року також не заперечував проти визнання права власності на домоволодіння за [PERSON] Пояснив, що йому було відомо про первинний заповіт [PERSON], а також про те, що її син [PERSON] переоформив на себе земельну ділянку. Про те, що [PERSON] змінила заповіт, він не знав, але будь-яких претензій з приводу оформлення спадщини він ні до кого немає, спадщину не приймав, і такого наміру не виявляв. 11 листопада 2014 року справа розглянута у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, враховуючи, що представник відповідача визнав позовні вимоги, які обґрунтовані та підтверджуються належними доказами, що не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [INFO] в с. Станіславівка Віньковецького району Хмельницької області померла [PERSON], яка була власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки площею 1,2915 га, що знаходиться на території Зіньківської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області. На вказане майно після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. За життя [PERSON] у Зіньківські сільські раді 19.11.2002 року склала заповіт, згідно якого усе своє майно заповіла у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних долях, а 15.11.2007 року склала інший заповіт, яким у власність [PERSON] заповіла сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХМ № 0133507, виданого на її ім'я. Інше належне їй майно даним заповітом не охоплено. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть [PERSON] [NUMBER]; свідоцтвом про народження [PERSON] [NUMBER], де матір'ю значиться [PERSON]; копією заповіту, складеного [PERSON] 15.11.2007 року, який згідно відмітки секретаря сільської ради [PERSON] на день смерті заповідачки не змінений та не відмінений; довідкою Зіньківської сільської ради № 704 від 04.09.2014 року, згідно якої [PERSON] до дня смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], постійно проживав і був зареєстрований разом із нею в [ADDRESS]. Крім того, із матеріалів спадкової справи наданої на запит суду, вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO] в с. Станіславівка Віньковецького району, відкрита спадкова справа № 15-2011 від 09.06.2011 року за заявою [PERSON], та йому, як спадкоємцю померлої за заповітом, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку розміром 1,2915 га,що знаходиться на території Зіньківської сільської ради Віньковецького району. Із довідки Зіньківської сільської ради № 435 від 23.04.2014 року слідує, що відповідно до записів в погосподарській книзі № 27 Зіньківської сільської ради за 1990-1995 роки, особовий номер 179, за адресою [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: [PERSON], [INFO], який був головою двору та помер [INFO]; [PERSON], [INFO] - дружина; [PERSON], [INFO] - син; [PERSON], [INFO] - син. Згідно довідки Зіньківської сільської ради № 436 від 23.04.2014 року, головою двору (особовий номер 160) в [ADDRESS], була [PERSON]. Відповідно до даних оцінювального акту Віньковецького малого районного комунального підприємства «Інвентарбюро», вартість домоволодіння, розташованого в [ADDRESS], до 1991 року побудови: житловий будинок «А-І», літня кухня-сарай «Б», погріб «В» - становить 17687 гривень. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст. 1217 та ст. 1218 ЦК України). Положеннями ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1261 ЦК України передбачено ,що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається із довідки Зіньківської сільської ради № 704 від 04.09.2014 року, [PERSON] до дня смерті матері [PERSON] проживав разом з нею на одному погосподарському номері в [ADDRESS], та вони вели спільне господарство. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач [PERSON] в силу вищезазначеного прийняв спадщину після смерті своєї матері, однак у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, від 07.04.2014 року, державним нотаріусом Макаровою Н.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння в [ADDRESS], в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вищевказане майно. Згідно вимог Закону «Про сільську Раду депутатів трудящих УРСР» від 02.06.1968 року, кожна сільська рада вела погосподарські книги, в яких відповідним записом посвідчувалося право землекористування всіх громадян на території сільської ради, в особовому рахунку вказувались прізвище, ім'я та по батькові глави сім`ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Проте, у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась у сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Оцінивши надані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що спадкодавиця [PERSON] за життя набула право власності на вказане нерухоме майно відповідно до закону, що діяв на час його створення, проте не зареєструвала своє право власності в органах БТІ відповідно до закону, що діяв на час відкриття спадщини, в зв'язку з чим і виник спір. Його вирішення можливе лише в судовому порядку. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, встановивши, що позивач є спадкоємцем майна померлої [PERSON], та зокрема житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], за законом, спадщину прийняв у встановленому законом порядку, та враховуючи, що позивач позбавлений можливості у здійсненні права на спадкування в інший спосіб, суд вважає необхідним визнати за ним право власності на спадкове майно. Визнання права власності за позивачем на спадковий житловий будинок з господарськими будівлями не оспорюється відповідачем та не порушує прав чи інтересів інших осіб. Позов ґрунтується на законі, доведений належними доказами, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved