Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

11.07.2013 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, по-силаючись на те, що 29.05.2007 року між відповідачкою [PERSON] та позивачем було укладено договір кредиту за №НЕК0G10000021, відповідно до якого відповідачка отримала від ПАТ КБ «При-ватбанк» кредит в сумі 14 400 дларів США за сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.05. 2027 року. Для забезпечення належного виконання відповідачкою умов договору кредиту між сто-ронами було укладено договір іпотеки від 29.05.2007 року №НЕК0G100000021, відповідно до якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 89,10, житловою площею 60,10 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], який належить відповідачці на праві власності згідно договору купівлі-продажу. Іпотека за вищевказаним Договором поширюється також на земельну ділянку, на якій розташований вищевка-заний будинок. Оскільки відповідачка не виконала своїх зобов'язань по договору кредитування, припинивши сплачувати грошові кошти в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування, пред-ставник ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним догово-ром від 29.05.2007 року в розмірі 16 745,51 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.04.2013 року складає 133 796 грн 66 коп, звернути стягнення на предмет іпотеки -житловий будинок [ADDRESS]; виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), зі зняттям з реєстраціного обліку у територіальному органі ДМС України. Ухвалою Каховського міськрайонного суду від 10.12.2013 року [PERSON] та [PERSON] притягнуто до участі у справі в якості співвідповідачів, а орган опіки та піклування Каховської міської ради у якості третьої особи. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні, з підстав викладених у позові, з урахуванням доповнень просив виселити відповідачів разом з дітьми із будинку [ADDRESS], без надання ін-шого житлового приміщення, з подальшим зняттям з реєстрації. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що зобов'я-зання за кредитним договором вона не змогла виконувати через важке матеріальне становище, яке ви-никло у звязку з фінансовою кризою. Відповідач [PERSON], який діє також в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги не визнав та пояснив, що в зв'язку з втратою роботи та стабільного доходу, на який розраховувала його сім'я, отримуючи кредит у позивача, вони не взмозі були на-лежним чином виконувати кредитні зобов'язання, а тому виникла заборгованість. Просив відмовити в задоволенні позову, оскільки іншого житла у сім'ї немає, а на даний момент у відповідачів на утри-манні перебувають двоє неповнолітніх дітей, а також старша дочка навчається у вищому навчальному закладі не має самостійного заробітку. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила залишити його без задоволення. У судовому засіданні представник третьої особи Крупіна Т.С. позов не визнала, пояснила суду, що, діючи в інтересах неповнолітніх дітей, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних ви мог, оскільки згідно ст.12 ЗУ « Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», при укладені договору іпотеки та договору задоволення вимог іпотекоутримувача необхідна попередня згода органу опіки та піклування. Крім того згідно ст. 203 ЦК України правочини, що вчи-няють батьки не можуть суперечити інтересам малолітніх дітей. Таким чином представник вважає, що договір іпотеки з відповідачем був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а тому від-повідачі та їх малолітні діти не можуть бути виселені із займаного житла. Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, та оці-нивши докази у їх сукупності, в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON], згідно до договору ку-півлі-продажу від 07.05.2007 року, є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.36). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є бать-ками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідачі є членами однієї родини та проживають спільно в будинку [ADDRESS]. 29.05.2007 року між відповідачкою [PERSON] та позивачем було укладено договір кре-диту за №НЕК0G10000021, відповідно до якого відповідачка отримала від позивача грошову суму 14 400 доларів США. Для забезпечення належного виконання відповідачем умов договору кредиту між сторонами було укладено договір іпотеки від 29.05.2007 року, серія ВЕО №028819, в якому предметом застави виступив будинок [ADDRESS]. В цей же день між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до змісту якого, в разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем умов ос-новного договору, сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно буде здійснене шляхом продажу від імені іпотекодержателя предмету іпотеки в рахунок виконання зо-бов'язань іпотекодавця за основним договором у порядку, передбаченому ст. 38 закону України «Про іпотеку» та Договором . За частинами 1, 3 ст. 33 закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього За-кону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За ст. 40 Закону україни «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У відповідності до ч. 3 ст.109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле при-міщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановле-ними законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Але, при цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що при укладенні договору сторони повинні були дотримуватися загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, перед-бачених ст. 203 ЦК України що стосуються прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх чи непраце-здатних дітей щодо нерухомого майна право власності на яке або право користування яким мають ді-ти. У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підпи-саною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для Укра-їни 27.09.1991 року (далі по тексту Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяль-ності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За ч.1 ст.3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державни-ми чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміні-стративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпе-ченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпе-чення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку ди-тини. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. Згідно статті 8 вищенаведеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвит-ку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелекту-ального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідаль-ність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основ-ної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх заміню-ють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За ч.3 ст.5 СК України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Згідно ч.2 ст.3 СК дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не прожи-ває. За статтею 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повно-ліття. У відповідності до ч. 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Згідно ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпри-тульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо не-рухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Виходячи з пояснень представника позивача у судовому засіданні, на момент укладання дого-ворів іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя з відповідачкою [PERSON], позивач був проінформований про наявність у відповідачки неповнолітніх дітей, але, всупереч зазначеним вище нормам, сторони при укладанні договорів між собою, не отримали згоди органу опіки та піклування (третьої особи) на укладення договорів, укладені договори безумовно впливають на права та інтереси дітей (адже такої згоди органу опіки та піклування суду, як доказу, в порушення вимог ст.60 ЦПК Ук-раїни, позивачем не надано). Таким чином законодавцем передбачено обов'язковість попередньої згоди органів опіки та пі-клування при здійснені будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. А згідно ст. 203 ч.6 ЦК України / вимоги, додержання яких є необхідним для чинності право-чину/ - правочин, що вчиняється батьками / усиновлювачами/, не може суперечити правам та інтере-сам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як встановлено в судовому засіданні при укладені зазначених договорів відповідачем були по-рушені інтереси його малолітніх дітей, щодо нерухомого майна право власності на яке або право кори-стування яким мають діти тобто дані правочини є недійсними так як його недійсність встановлена за-коном. Відповідно до ст. 215 ч.2 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встанов-лена законом / нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не ви-магається. Приймаючи до уваги, що при укладенні договорів між позивачем та відповідачем дані право-чини первісно носили характер нікчемних правочинів, то вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та виселення відповідачів з дітьми з займаного ними житла є безпідставними.

Outcome: dismissed