Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

10 липня 2019 року [PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного між ним та відповідачем 27 серпня 1988 року Ладижинським відділом РАЦС Тростянецького району Вінницької області за № 123. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27 серпня 1988 року. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . [PERSON] просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. На підставі чого подружжя перестало спілкуватися. Фактичні шлюбні відносини між ними відсутні, проживають окремо. Вважає, що подальше спільне життя та збереження сім`ї неможливе, суперечить її інтересам, шлюб існує формально, оскільки шлюбні відносини між ним та відповідачем припинені. Наміру поновлювати подружні стосунки не мають. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подала. Позивач [PERSON] просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити та розірвати шлюб. Відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. За вказаних обставин, за припипами ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 27.08.1988, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.10). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Позивач не бажає миритися, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається із позовної заяви (а.с.2-3). Також, судом встановлено, що причиною розладу в сім`ї стали різні інтереси та різні погляди сторін на сімейне життя, відсутнє взаєморозуміння, внаслідок чого виникали конфлікти, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, оскільки однією сім`єю сторони не проживають, позивач не бажає миритися, що вбачається із позовної заяви та заяви до суду. Таким чином судом встановлено, що перебування в шлюбі суперечить інтересам позивача, порушує його особисті немайнові права, оскільки сімейні особисті немайнові відносини між подружжям не складаються через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч.1 ст.24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя статті 109 СК України). Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Установивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, подальше спільне життя подружжя неможливе, позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, суд, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, те, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Outcome: approved