Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

10 січня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В своїй заяві позивач зазначила,що вона є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], в якому проживає разом із сином - [PERSON]. Під час здійснення реєстрації їх місця проживання було виявлено, що в будинку зареєстрована особа - гр. [PERSON], який у даному будинку не проживав. Як власник вона утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідача у домоволодінні не дає їй змоги отримувати державні пільги на оплату вказаних послуг. Вирішити це питання у добровільному порядку виявилося неможливим, оскільки відповідача вона не знає, останній в її будинку ніколи не проживав. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просила суд визнати [PERSON]таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] У судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позов підтримувала повністю, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки, в порядку п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду. Відповідно до п.2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України,якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до паспорту серія [NUMBER], виданого Глобинським РВ УМВС України в Полтавській області 26 грудня 2006 року, [PERSON] народилася [INFO] року в с. Корещина Глобинського району Полтавської області, місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №93641323 та №118981792 [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Люба Ж.М. 31 липня 2017 року ( а.с. 8, 44-45). Як вбачається із довідки виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області № 11196 від 13 грудня 2017 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO] ( а.с. 5, 12-16). Згідно картки реєстрації особи та довідки Глобинської міської ради №229 від 08 лютого 2018 року [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.6,33). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником спірного житлового будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрований [PERSON], який не є членом її сім'ї, не проживає і ніколи в ньому не проживав, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. Понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 704,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved