Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

11 грудня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про визнання інформації недостовірною, зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги мотивував тим, що він з 17 серпня 2016 року обіймає посаду виконуючого обов'язки директора КП «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 07 червня 2017 року відповідач звернувся до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві з заявою про злочин, у якій виклав недостовірну, негативну інформацію щодо нього, чим порушив його немайнові права на честь, гідність і ділову репутацію. Крім того, відповідна недостовірна інформація була викладена відповідачем в мережі інтернет, а саме: на сайтах Facebook та YouTube за відповідними посиланнями. Зазначена відповідачем інформація, щодо вчинення ним корупційних діянь є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, має негативний характер, так як повідомляє третім особам про порушення ним вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, та порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Також позивач зазначає, що згідно з висновком старшого дільничного офіцера відділу поліції № 4 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 02 жовтня 2017 року щодо перевірки за результатами розгляду його звернення встановлено, що під час перевірки по даному матеріалу, працівниками Шевченківського управління поліції проводилась перевірка по заяві гр. [PERSON], що зареєстрована до ЖЄО № 42594 07 червня 2017 року. Після закінчення перевірки матеріали було списано до справи управління за відсутністю підстав внесення до ЄДР, тобто [PERSON] відмовлено у відкритті кримінального провадження. Просить суд ухвалити рішення, яким: -визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації виконуючого обов'язки директора КП «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) [PERSON] інформацію поширену [PERSON] в заяві про злочин від 07 червня 2017 року, поданої до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві та вказану в мережі Ітернет, а саме: на сайтах Facebook за посиланням - https://[INFO]: «про дії, які вчинені та планують вчинити виконуючий обов'язки директора КП «Міський магазин» [PERSON] та інші особи, ім'я, яких [PERSON] не відомо, мають ознаки складу злочину, передбачених ч. 4 ст. 190 (шахрайство вчинене в особливо великих розмірах, або організованою групою) та ст. 15 замах на злочин) Кримінального кодексу України. А також, якщо [PERSON] буде знайденим мертвим чи буде скаліченим, чи постраждають члени його родини просить звинуватити виконуючого обов'язки КП «Міський магазин» [PERSON] та інших осіб, ім'я яких [PERSON] невідомо»; -зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію та публічно вибачитись перед ним - виконуючим обов'язки директора КП «Міський магазин» [PERSON] шляхом опублікування вибачення на своїй офіційній сторінці на сайті Facebook на наступний день з дня набрання рішення законної сили. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року, після усунення недоліків, відкрито спрощене позовне провадження в справі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 33-35). Посилається на те, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, викладена в заяві про злочин від 07 червня 2017 року, подана до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві та на даний час перевіряється в рамках кримінального провадження. Відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року заява [PERSON] про вчинення виконуючим обов'язки директора КП «Міський магазин» [PERSON] кримінального правопорушення була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 липня 2017 року, та по ній відкрито кримінальне провадження № 12017100100007997. Позивач направив до суду відповідь на відзив (а.с. 41-43). Зазначає, що КП «Міський магазин» зверталось до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві з запитом про хід кримінального провадження за заявою [PERSON] 17 квітня 2018 року отримано лист про те, що 17 квітня 2018 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12017100100007997, яке відкрито за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України. Просить задовольнити вимоги позовної заяви в повному обсязі. Відповідач подав до суду заперечення (а.с. 53-55). Вказує, що позивач вважає закриття провадження підставою для задоволення позовних вимог. Разом з тим, він як відповідач їх не визнає. 26 квітня 2018 року він ознайомився з матеріалами кримінального провадження та отримав копію постанови про його закриття. Слідчим не були досліджені всі обставини кримінального провадження, тому 02 травня 2018 року він звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову слідчого. Просить відмовити в задоволенні позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 07 червня 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві з заявою про злочин, вчинений директором КП «Міський магазин» [PERSON] (а.с. 8-10). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року зобов'язано внести заяву [PERSON] про вчинення виконуючим обов'язки директора КП «Міський магазин» [PERSON] кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 липня 2017 року, та по ній відкрито кримінальне провадження № 12017100100007997 (а.с. 36). 04 липня 2017 року слідчим Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві заява [PERSON] була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрите кримінальне провадження № 12017100100007997 (а.с. 37). 17 квітня 2018 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12017100100007997, яке було відкрито за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України (а.с. 48). Позивачем подано до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 12017100100007997 (а.с. 56-56-57). Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У ч. 2 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 302 ЦК України. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач при звернення в суд з позовом посилався на те, що 07 червня 2017 року відповідач звернувся до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві з заявою про злочин, у якій виклав недостовірну негативну інформацію щодо нього, чим порушив його немайнові права на честь та гідність і ділову репутацію. Також відповідна недостовірна інформація була викладена відповідачем в мережі Інтернет, а саме: на сайтах Facebook та YouTube. Зазначена відповідачем інформація, щодо вчинення ним корупційних діянь є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, має негативний характер та порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. З матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві з заявою про злочин. У заяві [PERSON] викладено, зокрема, наступне: «…про дії, які вчинені та планують вчинити виконуючий обов'язки директора КП «Міський магазин» [PERSON] та інші особи, ім'я, яких мені не відомо, мають ознаки складу злочину, передбачених ч. 4 ст. 190 (шахрайство вчинене в особливо великих розмірах, або організованою групою) та ст. 15 замах на злочин) Кримінального кодексу України…»; «Якщо я буду знайденим мертвим чи буду скаліченим, чи постраждають члени моєї родини прошу в цьому звинуватити виконуючого обов'язки директора КП «Міський магазин» [PERSON] та інших осіб, ім'я яких мені невідомо.» (а.с. 8-9). Саме цю інформацію позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність, та порушує його право на недоторканність ділової репутації як виконуючого обов'язки директора КП «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Позивач посилався на те, що згідно з висновком старшого дільничного офіцера відділу поліції № 4 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 02 жовтня 2017 року щодо перевірки за результатами розгляду його звернення встановлено, що під час перевірки по даному матеріалу, працівниками Шевченківського управління поліції проводилась перевірка по заяві гр. [PERSON], що зареєстрована до ЖЄО № 42594 від 07 червня 2017 року. Після закінчення перевірки матеріали було списано до справи управління за відсутністю підстав внесення до ЄДР (а.с. 11) У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначив, що інформація, яку позивач вважає недостовірною в заяві про злочин, на даний час перевіряється в рамках кримінального провадження. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР). Таким чином, право [PERSON] на звернення до правоохоронних органів гарантовано ст. 40 Конституції України, а тому вимога позивача про визнання інформації, викладеної в заяві до управління поліції недостовірною, не ґрунтуються на законі. Також суд враховує те, що звернення відповідача до правоохоронних органів, які містять певні відомості передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Вбачається, що інформація, яка викладена відповідачем в заяві про вчинення злочину від 07 червня 2017 не містить наклепів і образ, а є лише реалізацією відповідачем свого конституційного права, яке передбачено ст. 40 Конституції України, тому позовна вимога про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь і гідність не ґрунтується на вимогах закону. Позивач в позовній заяві також зазначає, що інформація, яку він просить визнати недостовірною була поширена відповідачем ще й в мережі Інтернет, а саме: на сайтах Facebook за посиланням https:[INFO] На першій сторінці позовної заяви [PERSON] зазначено, що фотокопії з Інтернет сайтів додаються, проте зазначені докази на підтвердження поширення відповідачем зазначеної вище інформації, позивачем суду надані не були. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження поширення відповідачем недостовірної інформації у мережі Інтернет, тому суд приходить до висновку, що такі вимоги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. У такому випадку не підлягає задоволенню і вимога позивача про зобов'язання [PERSON] спростувати недостовірну інформацію та публічно вибачитись перед позивачем шляхом опублікування вибачення на своїй офіційній сторінці на сайті Facebook на наступний день з дня набрання рішення законної сили. Зазначена вимога є похідною від первісної вимоги позивача про визнання інформації недостовірною. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed