Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

12.06.2019 року в провадження судді Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О. надійшла вищевказана цивільна справа за підсудністю з Херсонського міського суду Херсонської області. Відповідно до позовних вимог позивач [PERSON] прохала суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.02.2011 р., який між ними було розірвано за рішенням суду від 06.06.2013 року. Від вказаного шлюбу вони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю, спору про місце проживання дитини не було. Однак, попри обов`язок батьків піклуватися про дитину, не залежно від перебування батьків у шлюбі, батько дитини самоусунувся від виховання і спілкування з дитиною, хоча ніколи не був позбавлений такої можливості з боку позивача та володів інформацією про місце проживання дитини. Дитина досягла повних семи років та за все своє життя не пам`ятає батька, не питає про нього та не цікавиться про нього. В ході досудового врегулювання спору відповідач надав нотаріально посвідчену заяву, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав в судовому порядку без його участі. Позивач прохала задовольнити позов в інтересах дитини. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29.08.2019 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей Дніпровської районної у місті Херсоні ради в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору; доручено надати до суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Херсоні ради від 20.09.2019 року вбачається, що у зв`язку із тим, що місцезнаходження батька дитини - [PERSON] невідоме, не встановлено, а також те, що дитина фактично проживає у м. Сімфереполь, перевірити ставлення дитини до батька виявилося не можливо, тому висновок до суду не надано. Письмові заяви по суті справи, відповідно до вимог 174 ЦПК України, від відповідача до суду не надходили. Адвокат Бібік А.В. в інтересах позивача [PERSON] 25.10.2019 року надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання 28.10.2019 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Херсоні ради - у судове засідання 28.10.2019 року не з`явився, у заяві від 21.10.2019 року прохав розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.02.2011 року, який між ними було розірвано на підставі рішення Суворовського районного суду м. Херсона № 668/5397/13-ц від 06.06.2013 року. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (актовий запис № 422), виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у місті Херсоні 06.09.2011 р. Згідно із нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , як батько [PERSON] , [INFO] , підтвердив, що не займається вихованням та розвитком свого сина [PERSON] , [INFO] , та не має можливості і бажання в подальшому виконувати свої батьківські обов`язки відносно нього. Він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; з правовими наслідками позбавлення батьківських прав ознайомлений. Вказана заява зареєстрована приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. 13.03.2019 року за реєстровим номером 1085. Згідно із листом Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Херсоні ради від20.09.2019 року вбачається, що відповідно до заяви від 19.07.2019 року гр. [PERSON] було обстежено умови проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , який, на час проведення обстеження, з матір`ю, сестрою, бабусею та дідусем мешкав за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт обстеження. Під час відвідування родини, від родичів було з`ясовано, що [PERSON] з малолітнім сином зареєстровані за вищевказаною адресою, але фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , де [PERSON] навчається у ліцеї у другому класі, і під час канікулярних днів, мати з малолітніми гостюють у бабусі з дідусем в місті Херсоні. Висновок служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення батьківських прав, який надати не довелось за можливе у зв`язку із відсутністю відомостей про місце перебування (проживання) батька, не має для суду преюдиційного значення, оскільки має бути оцінений з точки зору всіх зібраних у справ доказів, а також з урахуванням якнайкращого інтересу дитини. Судом прийнято до уваги те, що відповідач, як батько дитини фактично підтвердив відсутність з його будь-якого піклування про дитину та здійснення її виховання, засвідчивши нотаріально, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Чинним законодавством передбачено, що дитина повинна відчувати піклування обох із батьків, незалежно від перебування останніх у шлюбі (ч. 2 ст. 141 СК України); на обох батьків покладається обов`язок виховувати дитину (ст. 150 СК України). Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. Частиною першою статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України). Згідно зі ст. ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Судом встановлено під час розгляду справи, що батько дитини свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тобто ухилявся, у розумінні чинного законодаства, що особисто визнав. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, наприклад, у справі «Хант проти України» (рішення від 07.12.2006 р.), зазначено, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у справах щодо позбавлення батьківських прав. Зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. При вирішенні питання сімейних відносин та позбавлення батьківських прав,рішення судів повинні ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто, або принаймні з огляду на обставини справи, не отримавши інформації особисто від заявника щодо його бачення подій та відносин з дитиною. Оцінивши належність, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що підстави, на які посилається позивач, наполягаючи на позбавлення батьківських прав, а саме ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є обґрунтованими, підтвердженими зібраними доказами, яких суд вважає достатніми для задоволення позову. Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Щодо вирішення питання про стягнення судового збору, суд виходить з наступного. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, що має немайновий характер, в повному обсязі, тому, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved