Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

12.03.2018 позивачка звернулася до Радомишльського районного суду Житомирської області із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що із 21.07.2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначила, що вони з відповідачем протягом 3 років не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сім'я існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між сторонами. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити та визначити місце проживання спільного сина сторін з відповідачем, а дочки - з матір'ю. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та визначити місце проживання спільного сина сторін з батьком, а дочки - з матір'ю. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 21.07.2007 року перебувають у шлюбі. Від даного шлюбу у сторін народилися діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач у позовній заяві, вони з відповідачем не проживають протягом 3 років разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сім'я існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між ними. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Положеннями ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Враховуючи те, що позивачка просила місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] визначити її місце проживання, а місце проживання сина [PERSON] - разом з відповідачем, та те, що відповідач повністю визнав позовні вимоги, суд вважає, що місцем проживання малолітньої дитини: дочки - [PERSON], слід визначити місце проживання її матері, а місцем проживання сина - [PERSON] - місце проживання його батька. Крім того, суд бере до уваги, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вважає необхідним позовні вимоги задовільнити в повному обсязі. Враховуючи викладене та на підставі ст.ст. 24, 112, 113, 115, 160 СК України,

Outcome: approved