Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

12.04.2019 позивачка звернулася до суду з цим позовом. В позові зазначила, що з 23.04.2015 р. вона з відповідачем перебуває у шлюбі. Від спільного проживання у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] .. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, на грунті особистих непорозумінь між ними постійно виникали суперечки, які переростали у сімейні конфлікти та скандали. На протязі одного року спільно не проживають, фактично шлюбні відносини між ними припинені і вона вважає, що подальше збереження сім`ї та спільне проживання стало неможливим, тому просить розірвати шлюб з відповідачем. Відповідач не приймає участі у вихованні і не надає кошти на утримання малолітнього сина, тому позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем та присудити стягувати аліменти з відповідача на утримання дитини. 21.05.2019 за ухвалою суду сторонам було надано строк на примирення. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] при розгляді справи позовні вимоги підтримали, просять такі задоволити, та позивачка пояснила, що за наданий термін вона з відповідачем не примирилася, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] при розгляді справи позовні вимоги визнав, заперечень до заявленого позову не має. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача, дослідивши матеріали в справі суд вважає, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення з таких підстав. Згідно з ст. 104 ч.2 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ст. 105 ч.3 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення. Як убачається із встановлених судом належними доказами обставин справи, що сторони уклали між собою шлюб 23.04.2015, на даний час сторони як одна сім`я спільно не проживають, не підтримують жодних стосунків, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач згідний на розірвання шлюбу. За таких обставин суд констатує, що шлюб між сторонами фактично розпався, а тому є законні підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу [PERSON] .. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України). Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 постанови ПВСУ № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів передбачено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Судом встановлено , що від спільного проживання у шлюбі з відповідачем позивачка народила малолітню дитину, відповідач не оспорив батьківство, ухиляється від утримання дітей, чим порушує вищезазначену норму сімейного законодавства. При визначенні розміру аліментів, суд враховує матеріальний стан відповідача, який не має постійного місця праці, та є здоровою працездатною людиною, має можливість працювати та забезпечувати утримання та потреби малолітньої дитини, згідний сплачувати аліменти, та матеріальний стан позивачки, яка працює оператором АЗС у ТОВ «Стелс Ойл» в с. Синевир і отримує заробітну плату в сумі 4500 грн. на місяць, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, а саме стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в частці в розмірі 1/4 заробітку (доходу) на дитину щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття, взявши при цьому до уваги прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» та те, що обов`язок утримувати дітей покладено на обидвох батьків (ст.180 СК України). Даний розмір аліментів відповідає загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності, моральності. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача у доход держави, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved