Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

10 серпня 2020 року заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, визначивши заінтересованими особами Чечелівський районний відділ в місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області та Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області. В обґрунтування заяви зазначено, що заявник є особою з інвалідністю ІІ групи від загального захворювання, якого 06 серпня 2012 року госпіталізовано до Дніпровської філії «Спеціального закладу з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку із застосуванням до нього, на підставі рішення суду, примусових заходів медичного характеру. Вказано, що заявник народився [INFO] у с. Піонерське Роздільнянського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про його народження. Відомості про його батька у свідоцтві про його народження записані у порядку, визначеному ч. 1 с т. 135 СК України, тобто зі слів матері. Паспорт громадянина України він ніколи не отримував. Проживав на території с. Олександрівка Тарутинського району Одеської області разом з матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] . [INFO] померла його мати, тому ніхто не може підтвердити, що він народився та постійно проживав, станом на 24 серпня 1991 року, на території України. Навчався він у НВК «загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний заклад» Тарутинської районної ради Одеської області у першому та другому класі у період часу з 01 серпня 1989 року по 25 травня 1992 року. Для отримання паспорту звертався до Чечелівського РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. 29 грудня 2019 року та 15 липня 2020 року Чечелівським РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області йому було відмовлено в отриманні паспорту громадянина України. Зазначає, що безперервне проживання на законних підставах та території України протягом п`яти років є однією з умов прийняття громадянства України, а він проживає на території України з народження, та з 06 серпня 2012 року перебуває у Дніпровській філії «Спеціального закладу з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку із застосуванням до нього, на підставі рішення суду, примусових заходів медичного характеру. Встановлення факту постійного проживання на території України йому необхідно для отримання паспорту громадянина України та можливості офіційного працевлаштування після закінчення лікування в Дніпровської філії «Спеціального закладу з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України». Ухвалою суду від 11 серпня 2020 року заяву залишено без руху, заявнику надано строк на усунення недоліків (а. с. 23-24). 10 вересня 2020 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 11 серпня 2020 року, заявником усунуто (а. с. 27-34). Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року у справі відкрито окреме провадження та призначено судове засідання на 11 годину 00 хвилин 01 жовтня 2020 року (а. с. 52), яка надіслана учасникам справи 11 вересня 2020 року за вихідним № 218982/20-вих/2-о/204/68/20 (а. с. 53). В судовому засіданні представник заявника - [PERSON] , заяву підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити, пояснення надав аналогічні тексту заяви. В судовому засіданні представниця заінтересованих осіб - Смолянкіна Н.В. не заперечувала щодо часткового задоволення заяви. Пояснила, що матеріали справи не містять документів на підтвердження безперервного проживання заявника на території України з 24 серпня 1991 року та по теперішній час. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши фактичні обставини справи наданими заявником письмовими доказами, суд дійшов висновку про те, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] у с. Піонерському Роздільнянського району Одеської області, про що складено актовий запис № 1 та, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано повторно 07 жовтня 2015 року (а. с. 35). З 08 жовтня 1987 року мати заявника [PERSON] та, з 13 жовтня 1987 року вітчим заявника [PERSON] зареєстровані на території с. Олександрівка Тарутинського району Одеської області, що підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області № 335/02-15 від 28 серпня 2018 року (а. с. 38). З 01 вересня 1989 року по 25 травня 1992 року заявник навчався у 1-2 класах Олександрівської школи, що підтверджується довідкою від 20 грудня 2017 року виданою директором Олександрівського НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Тарутинської районної ради Одеської області (а. с. 37). 10 червня 2008 року виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області складено актовий запис № 19 про смерть [PERSON] (матері заявника), що підтверджується довідкою Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 1419/05.1-64 від 05 травня 2020 року (а. с. 39). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2012 року у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, до заявника застосовано примусові заходи медичного характеру шляхом його госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом (а. с.45-49). 16 грудня 2019 року заступник начальника Дніпровської філії «Спеціального закладу з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» з медичних питань Чинчик Л.А. звернулася до Чечелівського РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення паспорту громадянина України [PERSON] , що підтверджується копією листа від 16 грудня 2019 року № 1.2/5-2954 (а. с. 40-41). 29 грудня 2019 року Чечелівським РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надано відповідь Дніпровській філії «Спеціального закладу з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» про повернення на доопрацювання матеріалів [PERSON] з метою встановлення факту його проживання на території України та з`ясування повних даних про батьків (а. с. 43). 01 липня 2020 року Дніпровської філії «Спеціального закладу з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» повторно звернулася до Чечелівського РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення паспорту громадянина України [PERSON] , що підтверджується копією листа від 01 липня 2020 року № 04-4494 (а. с. 42). 15 липня 2020 року Чечелівським РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надано відповідь Дніпровській філії «Спеціального закладу з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» про відмову у прийнятті документів для оформлення паспорту громадянина України [PERSON] (а. с. 44). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 № 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає, що станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року заявник [PERSON] , [INFO] , дійсно постійно перебував на території, яка стала територією України, оскільки з 01 вересня 1989 року по 25 травня 1992 року заявник навчався у 1-2 класах Олександрівської школи, а тому, станом на 13 листопада 1991 року, за межі території, яка стала територією України, заявник не виїжджав. Таким чином, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку про підтвердження достатніми, належними та допустимими доказами факту постійно проживання заявника, на території України на момент 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Натомість щодо встановлення факту безперервного проживання заявника на території України з 1983 року та до теперішнього часу, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Так, безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Натомість матеріали справи не містять достатніх доказів щодо безперервного проживання заявника на території України з 1983 року по теперішній час, оскільки відсутні будь-які відомості щодо його проживання на території України з 25 травня 1992 року по 06 серпня 2012 року, а свідки, які могли б підтвердити факт його проживання на території України у вказаний час, відсутні, через що заявлені вимоги, в цій частині, не підлягають задоволенню . Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року необхідно заявнику для подальшого звернення до відповідних органів Державної міграційної служби України з метою отримання паспорта громадянина України, суд доходить висновку про наявність підстав для встановлення зазначених фактів у судовому порядку та про часткове задоволення заяви [PERSON] із встановленням того факту, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживав на території України на момент 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial