Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

1. 09 жовтня 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - П`ятихатська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що малолітній [PERSON] , [INFO] , доводиться сторонам сином. Раніше сторони перебували у шлюбі. Відп овідач дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання не надає, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів, кілька років перебуває у розшуку за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини (а.с.а.с. 2 - 4, 22 - 24). 2. 21 січня 2020 року суд своєю ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 48). 3. Позивачка у судовому засіданні підтримала заявлений позов, пояснивши, що малолітній [PERSON] доводиться сторонам сином. Раніше сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням суду. Відповідач дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання не надає, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів, кілька років перебуває у розшуку за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. 4. Відповідач до суду не з`явився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). 5. Представник третьої особи до суду не з`явився, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с. 32). 6. 20 лютого 2020 року у засіданні судом було постановлено ухвалу про розгляд справи у заочному порядку. 7. Суд, заслухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, доходить висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. 8. Судом було встановлено, що сторони від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано (а.с.а.с. 5 - 7). 9. 21 лютого 2011 року рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання [PERSON] . Відповідач аліменти не сплачує, і заборгованість станом на 01.04.2019 становить 118 792,48 грн. (а.с.а.с. 9 - 12). 10. Малолітній [PERSON] постійно мешкає разом з позивачкою (а.с. 13) 11. Відповідач дитиною не цікавиться, не спілкується з нею, не піклується про фізичний та духовний її розвиток, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Від 12.04.2014 відповідач перебуває у державному розшуку за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (кримінальне провадження №12014080060001240 від 20.03.2014, розшукова справа №50231602 від 12.04.2014). 12. Відповідно до висновку П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 03.05.2019 №51-1198/0/363-19 позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини відповідатиме її інтересам. 13. Аналізуючи підстави звернення до суду з позовом, норми міжнародних правових актів та сімейного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд доходить таких висновків. 14. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. 15. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 16. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК) та у статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства», згідно з якими регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. 17. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка застосовується судами України на підставі частини 4 статті 10 ЦПК та Закону України від 23.02.2006 №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (пункт 135 рішення ЄСПЛ від 06.07.2010 у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland»; пункт 77 рішення ЄСПЛ від 11.10.2017 «M.S. v. Ukraine»). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Mamchur v. Ukraine»). 18. У рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України»). У цій справі ЄСПЛ, звертаючись до усталеної прецедентної практики щодо статті 8 Конвенції, наголосив також на необхідності визначити, чи була особа, позбавлена батьківських прав, залучена до процесу в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту її інтересів (пункт 56 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України»; пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Elsholz v. Germany»; пункт 119 рішення ЄСПЛ у справі «P., C. and S. v. The United Kingdom»; пункт 91 рішення ЄСПЛ у справі «Venema v. the Netherlands»). 19. Статтею 150 СК визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. 20. Згідно з частинами 2, 4 статті 155 СК батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. 21. За правилами, встановленими пунктом 2 частини 1 статті 164 СК, батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він або вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. 22. Вказане свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 23. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (статті 166 СК). 24. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 25. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. 26. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 27. У процесі розгляду справи відповідач не був позбавлений можливості спростувати позовні вимоги, надавши відзив на позов. При цьому суд бере до уваги мовчазну позицію відповідача, яка полягає у систематичному невиконанні судового рішення про стягнення аліментів та тривалому перебуванні у державному розшуку. 28. За таких умов, ураховуючи факт свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд вважає за необхідне в інтересах дитини заявлений у справі позов задовольнити. 29. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація понесених нею судових витрат у сумі 768,40 грн. (а.с. 1). 30.

Outcome: approved