Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-30 00:00:00

12.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який був укладений 20.05.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 110. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалось. Подружжя не знаходить спільної мови, не веде спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер. Спільне проживання сторін припинено з 16.09.2014 року. Фактично сім'я розпалася та її подальше збереження є абсолютно неможливим. Дані обставини й змусили позивача звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на розірванні шлюбу укладеного з відповідачем, зазначивши про неможливість збереження шлюбних відносин з [PERSON], а тому просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично наполягала на відмові в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що таке рішення позивача є передчасним, вона кохає свого чоловіка та понад все прагне зберегти їх шлюб. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянув надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.ст.10,11 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі достовірних доказів встановлено, що 20.05.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] /дошлюбне прізвище - [PERSON]/, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції був зареєстрований шлюб, про що 20.05.2012 року в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 110, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 20.05.2012 року /а.с.5/. Відповідно до вимог ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність дитини та інші обставини життя сторін. Як вбачається з цивільного позову, спільне життя з відповідачем не склалось. Подружжя не знаходить спільної мови, не веде спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер. Спільне проживання сторін припинено з 16.09.2014 року. Фактично сім'я розпалася та її подальше збереження є абсолютно неможливим. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 01.12.2014 року подружжю «Лисенко» було надано строк для примирення тривалістю 1 місяць /а.с.15-16/. Після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося, а позивач продовжував категорично наполягати на припиненні шлюбу з відповідачем. Відповідно до вимог ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). Відповідачем не надано доказів щодо обмежень реалізації права позивача на безперешкодне розірвання шлюбу з урахуванням положень ст.110 СК України. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивач категорично заперечував проти збереження їх сім'ї та наполягав на розлученні, позицію відповідача, той факт, що наданий ухвалою суду строк на примирення не сприяв примиренню сторін та збереження сім'ї, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя і дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги обставини життя подружжя те, що шлюбні стосунки фактично припинились і перебування їх у шлюбі носить виключно формальний характер, суд встановив справжнє прагнення позивача до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше збереження сімейних відносин при сформованих взаєминах між сторонами - неможливе, перспектива відновлення родини втрачена, а збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що має істотне значення в даній справі, в зв'язку із чим даний позов і підлягає задоволенню. Згідно вимог п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд задовольняє позов, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243 грн 60 к. у відшкодування понесеного ним та документально підтвердженого судового збору. На підставі ст.ст.110,112,113,ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved