Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

12.08.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені, витрат від інфляції та 3% річних за договором купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 року. В обґрунтування позову зазначає, що 01.10.2017 року уклали з відповідачем договір «Купівлі-продажу майнових прав». Предметом договору є продаж майнових прав на одноквартирний житловий будинок по [ADDRESS] , на умовах платності в чітко визначені строки. Так згідно п. 3.1. розділу 3 договору передбачено, що покупець (відповідач) здійснює оплату вартості предмету Договору в сумі 80 000 доларів США національною валютою України за курсом покупки долара на день оплати. Покупець, здійснює часткову оплату вартості предмету Договору у сумі 20 000 доларів США в строк з 1 жовтня по 25 грудня 2017 року. Оплату вартості предмету Договору у сумі 20 000 доларів США Покупець вносить в строк з 3 січня по 15 січня 2018 року. Оплату вартості предмету Договору у сумі 20 000 доларів США Покупець вносить в строк з 10 березня по 20 березня 2018 року. Остаточний розрахунок у сумі 20 000 доларів США вноситься Покупцем в строк до 15 квітня 2018 року. Розрахунки між сторонами оформлювалися договорами задатку на кожний внесений платіж. Два платежі по 20 000 доларів США відповідач вніс своєчасно, згідно умов договору. Третій платіж повинен був внести в строк до 20 березня 2018 року, однак остаточно суму платежу вніс 17.08.2018 року, а останній платіж взагалі не вніс, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі\~ 14 047 доларів США. Станом на день пред`явлення позову, за курсом НБУ 27.7 грн. за 1 долар США, заборгованість склала 389 102 грн.. Пунктом 3.1.1. Договору передбачено, що в разі порушення покупцем термінів виконання зобов`язань, вказаних в пункті 3.1. покупець сплачує продавцю пеню на суму простроченого грошового зобов`язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, що діяла у період за який сплачується пеня, а також річні у розмірі, передбаченому ст. 625 ЦК України. Вказує, що оскільки відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, вважає, що після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку зобов`язання простроченого боржником за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. У зв`язку із простроченням зобов`язання третього платежу в сумі 442 000 грн. на 150 днів, частини четвертого платежу у сумі 429 858 грн. на 158 днів та остаточну суму боргу в розмірі 389 102 грн. на 842 дні виникла відповідальність у вигляді нарахування подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних. Таким чином до сплати відповідачем підлягає 494 533,35 грн., з яких подвійна облікова ставка НБУ складає 398 796,17 грн., інфляційні втрати 57 798,22 грн. та три процента річних в сумі 37 959 грн.. 02.12.2020 року позивач надав заяву про уточнення позовних вимог та просив стягнути з відповідача 484 589.22 грн., без урахування подвійної ставки НБУ, з яких заборгованість 389 102.00 грн.; інфляційні витрати 57 798.22 грн.; 3% річних 37 959.00 грн., а 19.08.2021 року збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 534 653.84 грн., з яких заборгованість 389 102.00 грн.; інфляційні витрати 96 335.84 грн.; 3% річних 49 216.00 грн. (а.с. 59 т.1, а.с. 3 т.2).\~ Відповідач [PERSON] 17.11.2020 року направив відзив на позовну заяву, в якому, у відповідності до ч.2 ст. 258 ЦК України, просив про застосування спеціального строку позовної давності, Також вказав, що індексації підлягає лише грошова одиниця гривня, а оскільки предметом грошового зобов`язання за договором є грошові кошти визначені у доларах США, відповідно такі кошти індексації не підлягають. У зв`язку з цим просив відмовити у задоволені позову (а.с. 55-57 т.1). Також 17.11.2020 року відповідач [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою та просив визнати договір купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 року, недійсним, у зв`язку з чим просив стягнути з [PERSON] на свою користь 1 860 194.50 грн. сплачених на виконання договору купівлі-продажу майнових прав, стягнути 140 000.00 грн. моральної шкоди та судові виграти. В обґрунтування позову зазначив, що укладений між ним та [PERSON] договір купівлі-продажу майнових прав містить порушення істотних умов договору, оскільки не був посвідчений нотаріально, не містить технічних характеристик об`єкту будівництва, а саме площі об`єкту капітального будівництва, переліку робіт, які повинні бути виконані продавцем, технічного стану житлового будинку та кадастрового номеру земельної ділянки, не містить терміну виконання зобов`язання продавця щодо введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію, вказує, що акта приймання-передачі не отримував, а тому вважає, що оскільки сторони не дійшли згоди З істотних умов договору, не відбулось і реального настання правових наслідків цього договору. У зв`язку з викладеним, вважає дії продавця при укладенні оскаржуваного договору шахрайськими та такими, що вчинені умисно, а сам договір не направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та укладений покупцем під впливом обману. Зазначає, що мав намір придбати майнові права на двоповерховий будинок, побудований із нових якісних будівельних матеріалів, з вмонтованою системою опалення, каміном, водопроводом та водовідведенням, підлогою з гідроізоляцією, стяжкою та керамічною плиткою, облаштованими сантехнічними вузлами, наявним електропостачанням та стійкими вогнеупорними вхідними дверима, а натомість, продавець намагається продати майнові права на двоповерхову будівлю, побудовану із будівельних матеріалів, що вже були у вжитку, є неякісними, несуть загрозу життю і здоров`ю людей, та не придатну для проживання. [PERSON] 09.02.2021 року направив відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що Законом чітко визначено перелік договорів, які підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, усі ж інші за домовленістю сторін, а тому вважає, що договір купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 року, який укладений між ним та [PERSON] не потребував обов`язкового нотаріального посвідчення. Також вказує, що, перед укладенням договору [PERSON] надавались на ознайомлення усі необхідні правовстановлюючі документи, в тому числі на земельну ділянку і жодних зауважень з його боку не надходило. А майнові права, за умовами договору, продавець передає, тільки після повного виконання покупцем оплати їх вартості. Усі необхідні будівельні роботи забудовником виконано у повному обсязі, а опоряджувальні роботи покупець забажав виконувати самостійно, що відображено у п.2.2.5 та 2.2.6 Договору, таким чином, вважає, що забаганки позивача у вигляді сантехнічних приладів, керамічної плитки і т.д. не передбачені умовами договору. Також вказав, що відповідно до сертифікату МК141182422044, об`єкт було введено в експлуатацію ще 30.08.2018р. про що позивачу повідомлялось 20.09.2018р., коли він приніс черговий платіж, до того ж дана інформація є у відкритому доступі на сайті ДАБІ України https://dabi.gov.ua/. Вважає, що позивачем за зустрічним позовом, як стороною, яка нібито діяла під впливом обману, не доведено обставин, які мають істотне значення. Вказує, що саме [PERSON] грубо порушив умови договору, а тому не може йти мови, про будь-які моральні страждання з його боку. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що 01.10.2017 року між [PERSON] (Покупець) та [PERSON] (Продавець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за предметом якого Продавець продає, а покупець набуває майнові права на одноквартирний житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 5-9). За умовами договору покупець здійснює оплату вартості предмету Договору в сумі 80 000 доларів США національною валютою України за курсом покупки долара на день оплати, частинами по 20 000 доларів США. Остаточний розрахунок у сумі 20 000 доларів США вноситься Покупцем в строк до 15 квітня 2018 року (п. 3.1. розділу 3 Договору). Факт сплати вартості предмету договору підтверджується копіями договорів-задатку від 10.11.2017 року, 21.12.2017 року, 22.12.2017 року, 28.12.2017 року, 26.01.2018 року, 28.03.2018 року, 06.04.2018 року, 22.05.2018 року, 23.05.2018 року, 14.06.2018 року, 18.07.2018 року, 17.08.2018 року, 20.09.2018 року (а.с. 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21). Пунктом 3.1.1. Договору передбачено, що в разі порушення покупцем термінів виконання зобов`язань, вказаних в пункті 3.1., покупець сплачує продавцю пеню на суму простроченого грошового зобов`язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, що діяла у період за який сплачується пеня, а також річні у розмірі, передбаченому ст. 625 ЦК України. У подальшому позивач відмовився від позову в частині стягнення подвійної облікової ставки НБУ, звернувшись 02.12.2020 року із заявою про уточнення позовних вимог (а.с. 59 т.1). На підтвердження факту порушення відповідачем умов договору 13.08.2019 року на адресу відповідача було направлено лист-претензію (а.с. 22). У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу від 01.10.2017 року позивач просить, після декількох уточнень позовних вимог, остаточно стягнути зі [PERSON] за період з 28.09.2020 року по 15.09.2021 року 534 653.84 грн., з яких заборгованість 389 102 грн., інфляційні втрати 96 335.84 грн., 3% річних 49 216.00 грн.. На підтвердження розміру суми, що підлягає до стягнення, позивачем долучено відповідний розрахунок суми заборгованості, який був перевірений судом та приймається в якості належного доказу (а.с. 4 т.2). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, законом визначено, що належним виконанням зобов`язання є дотримання визначеного у договорі строку (терміну), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач в односторонньому порядку, вирішив не виконувати договір купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 року, який до вересня 2018 року виконувався ним у повному обсязі. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30.03.2016 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язком для всіх судів, за змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Згідно постанови Верховного Суду України від 01.03. 2017 року у справі № 6-284цс17, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідно до вимог ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Разом із тим, частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79цс14, від 16.09.2015 року № 6-190цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 04.07.2011 року № 3-62гс11, від 07.10.2014 року № 3-133гс14). За курсом НБУ, станом на 04.08.2020 року, курс долара США відносно гривні, складає 27.7 грн. за 1 долар США (а.с. 28). При цьому, пунктом 3.1. розділу 3 Договору купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 року передбачено, що покупець здійснює оплату вартості предмету Договору в сумі 80 000 доларів США національною валютою України за курсом покупки долара на день оплати, а отже, на думку суду, вимога позивача про індексацію внаслідок знецінення не суперечить нормам ч.2 ст. 625 ЦК України. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, в межах заявлених позовних вимог в сумі 534 653.84 грн.. Між тим, у відзиві на позовну заяву, відповідач просить про застосування до вимог про стягнення неустойки, пені, спеціальної позовної давності (а.с. 55-57). Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦПК України, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу), оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.\~ Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Оскільки зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 року, не виконане, суд вважає, що [PERSON] звернувся до суду з межах строку позовної давності. Така позиція суду узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.11,2019 року, у справі №127/15672/16-ц. З приводу зустрічного позову судом встановлено наступне. Так, позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на порушення виконавцем робіт [PERSON] умов договору від 01.10.2017 року, щодо об`єму виконаних робіт, їх якості та невідповідності використаних будівельних матеріалів, а тому вважає, що договір був укладений ним, як покупцем під впливом обману, у зв`язку з чим просить визнати його недійсним, стягнути з [PERSON] кошти сплачені на виконання вказаного договору, відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду та судові витрати. До договору купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 року, позивач за зустрічним позовом, долучив також ескізні проекти до нього та фото таблиці (а.с. 84-87, 88-111). У свою чергу позивач, який є відповідачем за зустрічним позовом, надав правовстановлюючі документи, з якими, як зазначає, був ознайомлений замовник, до підписання оскаржуваного договору, а саме: Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.05.2016 року (а.с. 118-121), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка кадастровий номер 4810800000:19:09:0027 (а.с. 122), копія будівельного паспорту № 03-16 від 03.06.2016 року, схема забудови земельної ділянки (а.с. 123, 124), підтвердження оплати Управлінню Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, за видачу декларації про готовність об`єкта до експлуатації, згідно буд.паспорта будівництво одноквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 125-127). [PERSON] в судовому засіданні наголосив, що перед укладенням оскаржуваного договору, йому на ознайомлення надавався інший будівельний паспорт, аніж той, копія якого долучена до матеріалів справи, що було категорично спростовано стороною позивача [PERSON] , який пояснив, що в природі існує тільки один паспорт і саме він надався замовникові. Пунктом 1) ч.2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є\~ договори та інші правочини. Згідно ст. 627 ЦК України, яка регламентує свободу договору, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Права покупця встановлено п 2.3 Договору, зокрема, тільки до запланованої дати введення Об`єкту капітального будівництва в експлуатацію Покупець має право: відмовитись від остаточної сплати вартості Предмету цього Договору шляхом розірвання цього Договору та отримати кошти, що були сплачені за цим Договором, з одночасною сплатою неустойки на користь Продавця у розмірі 5% від внесеної суми; відступити права вимоги та свої борги за цим Договором, після отримання попередньо письмової згоди Продавця, на користь третіх осіб лише до дня прийняття будинку до експлуатації (а.с. 6). Також у вказаному договорі обумовлено інші істотні умови, як то щодо порядку розрахунків, терміну дії договору та відповідальності сторін. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Виходячи з предмету спору, суд вважає доречним звернутись до понять викладених в Законі України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень, зазначених у ч.1, п.7) ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Детально проаналізувавши Договір від 01.10.2017 року, судом не встановлено фактів його укладення з використанням нечесної підприємницької діяльності, що могло ввести споживача в оману, та, як наслідок, призвести до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Поняття «несправедливі умови договору» закріплене в ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 6-330цс16 та узгоджується з висновком, що викладено у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. В силу ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, установлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Розділом 5 Договору встановлено термін дії договору та умови його розірвання. Зокрема, визначено, що Договір вступає в силу з дня його підписання Сторонами і діє до повного виконання зобов`язань обома Сторонами, передбаченими умовами цього Договору. Дія договору припиняється у разі: односторонньої відмови Покупця від Договору в повному обсязі в тому числі шляхом порушення грошових зобов`язань або зобов`язань щодо підписання акту прийому-передачі майнових прав. Як встановлено судом, [PERSON] , після ознайомлення з умовами Договору, та з дня його підписання, не звертався до Продавця з вимогою про його розірвання та погодився із запропонованими умовами. Більш того, на виконання умов зазначеного Договору, позивач сплачував кошти, що передбачено його умовами, таким чином визнавши умови Договору. В пункті 2.6 Договору визначено, що волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлено в ньому та ін.. Таким чином, [PERSON] погодився з умовами договору, підписавши його та вчиняючи дії на його виконання, зокрема сплачуючи протягом 2018 року відповідні внески що підтверджено копіями договорів-задатків (а.с. 9-21). Стаття 2 ЦПК України, передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ст. 55 КУ). Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Проаналізувавши досліджені докази та у відповідності до чинного законодавства, судом не встановлено наявність істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін Договору купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 року, оскільки умови Договору визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач мав можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В розділі 5 Договору передбачено, що Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами й діє до повного виконання зобов`язань обома сторонами. Враховуючи зазначене, підстави для визнання недійсним спірного Договору відсутні, оскільки на момент його укладення позивач за зустрічним позовом був ознайомлений з умовами Договору, засвідчив своїм підписом згоду на його умови, а умови Договору не суперечать чинному законодавству України. Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані позивачем до зустрічного позову на підтвердження викладених обставин, є недостатніми для підтвердження факту введення його в оману відповідачем щодо суті вчиненого ним правочину, оскільки останній містить детальний опис послуг, що надаються. В момент підписання договору позивач отримав його примірник, а тому мав змогу ознайомитися із змістом вказаного договору та протягом встановленого договором терміну односторонньо відмовитися від договору, однак цього не зробив та продовжував здійснювати сплату внесків на виконання умов договору. Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження доводів позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо заведення його в оману чи незнання або ж нерозуміння ним умов вказаного договору. Відповідно до ст. ст. 77 - 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Що ж до твердження, щодо відсутності нотаріального посвідчення вказаного договору, суд зазначає, що Законом чітко визначено перелік договорів, які підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Інші договори посвідчуються за домовленістю сторін. Підсумовуючи зазначене, суд приходить до переконання, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір був укладений під впливом обману, оскільки був підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Ознак несправедливості в указаних умовах не вбачається. Не надано також доказів, які б вказували на обставини, що могли перешкодити вчиненню правочину, зокрема: обставини які відповідач приховав або про які замовчував, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов`язків сторін не на користь позивача; яка саме інформація була надана у незрозумілій формі позивачеві, адже ж позивач сплатив одноразовий внесок на виконання умов договору і погодився з тим, що в подальшому він повинний сплачувати встановлені договором внески, тобто, розумів умови договору та тривалий час виконував його. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання укладеного сторонами Договору недійсним та стягнення сплачених грошових коштів. Окрім зазначеного, позивач за зустрічним позовом вважає, що діями відповідача йому була завдана моральна шкода. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, у відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що судом не вбачається підстав для задоволення зустрічного позову, не підлягає також до задоволення позов в частині відшкодування моральної коди. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 4 945.53 грн. (а.с. 1), який, у зв`язку із задоволенням позову, підлягає стягненню з відповідача на його користь. Судовий збір за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягає.

Outcome: approved