Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

10 березня 2016 року позивачка звернулася до суду з названим позовом до відповідачки з вимогою визнати її такою, що втратила право користування жилими приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], у звязку з її відсутністю більше року без поважних причин. У судове засідання відповідачка не зявилася, подавши заяву про те, що отримала в суді копію позовної заяви з додатками, позовні вимоги визнає в повному обсязі і просить задовольнити у звязку з її постійним проживанням з 2003 року на території Німеччини, де вона отримала громадянство і на даний час навчається. Позивачка просила задовольнити позов, пояснивши суду, що вона є власницею квартири за вказаною адресою, а відповідачка є її онукою. У 2003 році, коли онука ще була малолітньою і навчалася у школі, то вона разом зі своєю матірю, - її дочкою, виїхала на постійне проживання до Німеччини, де по досягненню повноліття вона отримала громадянство Німеччини. Перед виїздом до Німеччини вони продали свою квартиру, але оскільки онука тоді була малолітньою, то на вимогу органу опіки і піклування про необхідність забезпечити її житлові права, вона зареєструвала її в своїй квартирі разом з її матірю, однак фактично вони у ній не проживали. На даний час вони вирішили теж виїхати на постійне проживання до Німеччини, у звязку з чим виникло питання продажу квартири, де крім інших, зареєстрована онука. Коли вона недавно приїхала в Україну і вони звернулись до комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» для оформлення зняття з реєстрації місця проживання, то їм відповіли, що не можуть без рішення суду цього зробити, оскільки паспорта громадянки України онука не отримувала і тому нікуди ставити штамп про зняття з реєстрації. У звязку з цим вона змушена була звернутися до суду з цим позовом. Вислухавши пояснення, врахувавши подану відповідачкою заяву до суду, перевіривши надані докази, суд вважає правильним позов задовольнити з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 вересня 2001 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу, реєстр. № 4292, [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS]. ЇЇ право власності зареєстровано Славутицьким міським бюро технічної інвентаризації 25.09.2001 р. за № 446/52. За даними технічного паспорта на квартиру, вона розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку і складається з трьох кімнат жилою площею 39,7 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованої шафи та обладнана лоджією. Між КП УЖКГ (Власник будинку) та [PERSON] (Співвласник) укладено договір від 16 вересня 2001 року про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Згідно копії особового рахунку [PERSON] ведеться облік нарахування та оплати наданих житлово-комунальних послуг, заборгованість станом на 01.02.2016 р. становить 1851,32 грн.. Згідно довідки ф. 3 від 2 березня 2016 року у вказаній квартирі зареєстровані та проживають 4 особи в т.ч.: [PERSON] власник; [PERSON] дочка; [PERSON] син; [PERSON] онука. За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області [PERSON] зареєстрованою не значиться. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земель ної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч. 1). Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2). Відповідно до ч. 2 ст. Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцієї, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як встановлено судом, відповідачка більше року без поважних причин не проживає у квартирі, що належить на праві власності позивачці, будучи колишнім членом її сімї, має місце постійного проживання в іншій країні та її громадянство, у звязку з чим втратила право користування спірним жилим приміщенням. За таких обставин позов слід визнати обгрунтованим і задовольнити. За правилами ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь держави підлягає судовий збір, від сплати якого позивачка звільнена відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved