Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

10 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] державного університету внутрішніх справ про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати та час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що 01 вересня 2015 року позивач уклав з відповідачем контракт з науково-педагогічним працівником, відповідно до якого [PERSON] був прийнятий на посаду доцента кафедри кримінально-правових дисциплін юридичного факультету з 01.09.2015 по 31.09.2016 року. Наказом відповідача № 390 від 29.07.2016 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за грубе порушення трудової дисципліни, що виразилося у відсутності на робочому місці без поважних причин 18,19,20,21,22 квітня 2016 року. Вважає звільнення незаконним, оскільки він був відсутній на роботі з поважних причин, а саме знаходився у відрядженні в Прикарпатському національному університеті ім. В.Стефаника на час проведення ІІ туру Всеукраїнської студентської олімпіади з правознавства за 2015-2016 роки, на підставі наказу № 170-в від 15.04.2016 року по [PERSON] національному університету ім. О.Гончара, в якому позивач працював за сумісництвом з 19.09.2015 року на посаді старшого викладача кафедри адміністративного та кримінального права. На час проведення олімпіади позивач мав три семінарських заняття в [PERSON] державному університеті внутрішніх справ, та завчасно повідомив безпосереднього керівника [PERSON] про своє відрядження та попрохав на три семінарських заняття залучити його колегу [PERSON] Лише через кілька місяців, до позивача звернувся інспектор кадрів за основним місцем роботи та зажадав пояснень про перебування позивача з 17 по 22 квітня 2016 року, але позивача не було ознайомлено з наказом про проведення службової перевірки, він не мав змоги пояснити причини своєї відсутності та надати підтверджуючі документи. З висновками службового розслідування позивача ознайомлено не було. Про відсутність позивача на робочому місці відповідачу мало стати відомо відразу після фіксації факту відсутності на робочому місці в табелі обліку робочого часу щоб прийняти рішення згідно з законом не пізніше одного місяця від дати виявлення прогулу, але наказ про звільнення було винесено через три місяці від дати виявлення прогулу. Крім того, позивача не було запрошено на засідання профспілкової організації, де повинно було розглядатися питання про його звільнення, в звязку з чим він не міг надати свої пояснення та заперечення щодо його звільнення. Зазначає також, що йому у день звільнення не було вручено копію відповідного наказу та не видано трудову книжку. Трудову книжку він отримав тільки 05 вересня 2016 року. Крім того, відповідачем порушено вимоги ст.43 КЗпП України, та не було запрошено на засідання профспілкової організації, де повинно було розглядатися питання про його звільнення. Крім того, незаконним звільненням позивач убуло заподіяно моральну шкоду він втратив душевний спокій, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй неповнолітній дитині. Розмір моральної шкоди оцінив в 10000,00 грн. В подальшому, 24.02.2017 року, позивач подав суду уточнену позовну заяву, в якій не вказував про причинення йому моральної шкоди. Зазначив також, що первісно він звертався до суду з позовом про поновлення на роботі 30.09.2016, однак ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2016 року позовну заяву було повернуто позивачу. Вказану ухвалу суду позивач отримав 08.11.2016 року, в звязку з чим вважає, що строк на звернення з позовом до суду не є пропущеним. На підставі викладеного, з урахуванням вимог уточненої позовної заяви (а.с. 25-28) позивач просив суд поновити його на роботі в [PERSON] державному університеті внутрішніх справ на посаді доцента кафедри кримінально-правових дисциплін юридичного факультету [PERSON] державного університету внутрішніх справ. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату винесення судового рішення по справі. Допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Допустити негайне виконання рішення про присудження робітникові заробітної плати. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснив, що власником було виявлено факт відсутності позивача на робочому місці 20.05.2016 року, відповідно до рапорту [PERSON], а дисциплінарне стягнення застосовано 29.07.2016 року, тобто пізніше одного місяця з дня виявлення. Крім того, ні нормами трудового права, ні правилами внутрішнього розпорядку, статутами, посадовими інструкціями, контрактом, колективним договором не передбачено написання рапорту про намір бути відсутнім на робочому місці чи отримання відповідного дозволу. Роботодавець не вправі вимагати від працівника виконання дій, не обумовлених трудовим договором. Крім того, роботодавцем не було зафіксовано факту відсутності позивача на роботі, не складено відповідного акту. Відсутність працівника не знайшла свого відображення і в табелі обліку робочого часу. Відповідач надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позовні вимоги є безпідставними зважаючи на наступне. Згідно з чинним законодавством, передбачено право працівників працювати за сумісництвом на тому ж самому або іншому підприємстві, установі, організації у вільний від основної роботи час. Відповідно до наказу ДДУВС від 20.05.2016 № 244 «Про створення комісії» було призначено проведення перевірки підстав участі позивача у складі журі Всеукраїнської студентської олімпіади, що проходила у м. Івано-Франківськ. Підставою для проведення перевірки став рапорт співробітника ДДУВС [PERSON], з якого керівництво ВНЗ дізналося про те, що [PERSON] брав участь у роботі журі конкурсу, який проходив в іншому населеному пункті, без повідомлення керівництва Університету, без належного оформлення факту своєї відсутності. У вказаний період позивач мав 2 лекційні та 2 семінарські заняття в студентських групах юридичного факультету. З рапортами про намір бути відсутнім на робочому місці до керівництва закладу або за відповідним дозволом до завідувача кафедри позивач не звертався. За результатами проведеної перевірки було встановлено дисциплінарний проступок в діях завідувача кафедри [PERSON], що виразилось у відсутності належного контролю за присутністю підпорядкованих працівників та у формальному підході до заповнення табелю обліку робочого часу працівників кафедри. 07 липня 2016 року керівництво ДДУВС направило голові первинної профспілкової організації подання про дострокове розірвання контракту із [PERSON] та звільнення його з посади. Позивач двічі запрошувався на засідання профспілкового комітету шляхом надіслання листів на його адресу та в особистій розмові, але на засідання не зявився. Тривалий час проведення службової перевірки обумовлений перебуванням позивача на лікарняному з 18.05 по 01.07.2016 року. В своїх поясненнях від 04.07.2016 року позивач заявив, що нічого не памятає та пояснити не може. З метою виконання вимог ст. 149 КЗпП України на адресу позивача 01.08.2016 та 09.08.2016 року надсилалися листи із повідомленням про звільнення та запрошенням отримати трудову книжку. Особистим підписом від 10.08.2016 року в матеріалах особової справи [PERSON] підтверджено факт ознайомлення його з наказом про звільнення та вручення йому витягу з наказу та трудової книжки. Крім того, контрактом, укладеним [PERSON] з ДДУВС, передбачалась робота на посаді до 31.07.2016 року, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час з моменту звільнення по дату винесення судового рішення безпідставні. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 41-45). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 01 вересня 2015 року між позивачем [PERSON] державним університетом внутрішніх справ був укладений контракт з науково-педагогічним працівником, згідно з яким [PERSON] приймається до Університету на посаду доцента кафедри кримінально-правових дисциплін юридичного факультету, терміном дії з 01 вересня 2015 року до 31 липня 2016 року. Відповідно до розділу 7 контракту, він припиняється а) після закінчення строку його дії; б) за згодою сторін; в) з ініціативи Університету до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством та цим контрактом; г) з ініціативи працівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статтею 39 КЗпП України) та цим контрактом; д) з інших підстав, передбачених чинним законодавством. Контракт може бути достроково припинений з ініціативи Університету тільки за умов, передбачених чинним трудовим законодавством, а також в разі невиконання працівником умов, викладених у третьому розділі цього контракту. Контракт не може бути визнаним таким, що переходить в договір на невизначений строк відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України та підписується без права пролонгації на наступний період. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Відповідно до вимог постанови Кабінету міністрів України № 245 від 03.04.1993 року «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій» робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працював у [PERSON] національному університеті ім. О. Гончара за строковим трудовим договором на умовах сумісництва, зокрема, в період з 16.10.2015 по 30.06.2016 року на посаді доцента кафедри адміністративного і кримінального права, що підтверджується довідкою за підписом першого проректора [PERSON] національного університету ім. О. Гончара ім. О.Гончара (далі ДНУ) [PERSON] від 03.10.2016 року (а.с. 15). Згідно п.1.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку ДДУВС, затверджених наказом ДДУВС від 28.08.2015 року № 356, для працівників університету, окрім науково-педагогічних і педагогічних працівників, встановлено пятиденний робочий тиждень із таким графіком робочого дня: - початок робочого дня з 08 год. 30 хв.; - обідня перерва від 13 год. 00 хв. до 13 год. 45 хв.; - закінчення робочого дня о 17 год. 30 хв.; - закінчення робочого дня у пятницю о 16 год. 15 хв. Згідно п.1.2 вказаних Правил, для науково-педагогічних і педагогічних працівників робочий тиждень визначається згідно з розкладом занять, а при відсутності занять за загальними правилами вказаними у п.1.1. У вільний від навчальних занять та консультацій час, з дозволу начальника (завідувача) кафедри, науково-педагогічним (педагогічним) працівникам дозволяється працювати в бібліотеках, наукових установах, практичних органах і підрозділах. Відповідно до п.1.6 наказу ректора ДДУВС № 161 від 05.04.2016 року «Про посилення контролю за дотриманням особовим складом трудової дисципліни», робота в бібліотеках, наукових установах, практичних органах і підрозділах здійснюється з відома та письмового дозволу керівника кафедри. Наказом т.в.о. ректора ДНУ [PERSON] від 15.04.2016 року № 170-в [PERSON], зі змінами, внесеними наказом від 12.05.2016 року № 212-в, відряджено до м. Івано-Франківськ, Прикарпатського національного університету імені [PERSON] для участі в ІІ турі Всеукраїнської студентської олімпіади з правознавства, як супроводжуючого студентів [PERSON], [PERSON] на 6 діб: з 17.04.2016 по 22.04.2016 року (а.с. 12, 13). З наказу ректора [PERSON] державного університету внутрішніх справ (далі - ДДУВС) [PERSON] від 20.05.2016 року № 244 (а.с. 45) вбачається, що у ході розгляду рапорту завідувача кафедри цивільного права та процесу факультету № 1 підполковника поліції [PERSON] від 20.05.2016 року про результати участі перемінного складу університету в ІІ етапі Всеукраїнської студентської олімпіади з правознавства, що проходила в період з 18 по 21 квітня 2016 року в Юридичному інституті Прикарпатського національного університету імені [PERSON], встановлена участь доцента кафедри кримінально-правових дисциплін факультету № 4 [PERSON] у складі журі без погодження з керівництвом університету. Цим же наказом створено комісію для проведення перевірки факту участі [PERSON] у складі журі олімпіади без погодження з керівництвом університету. В поясненні від 04 липня 2016 року, складеному власноручно, [PERSON] вказав, що оскільки події мали місце більше двох місяців тому, він через тривалий час нічого не памятає та з цього приводу конкретно надати будь-яку інформацію не може (а.с. 61). З матеріалів справи вбачається, та позивачем не заперечується, що на дні відсутності у ДДУВС у позивача були заплановані заняття: - 19.04.2015 року з 10.00 по 11.20 год.; - 20.04.2016 року 11.40 13.00 год.; - 21.04.2016 року 10.00 11.20 год.; - 22.04.2016 року 10.00 11.30 год. та 11.40 13.00 год. Безпосередній керівник позивача, завідувач кафедри кримінально-правових дисциплін [PERSON] пояснив, що позивач не звертався до нього про надання дозволу бути відсутнім на робочому місці у вказані дні, та він такого дозволу не надавав (а.с. 63). Аналогічні пояснення свідок [PERSON] надав також в судовому засіданні 18.09.2017 року. Згідно пояснень [PERSON], [PERSON] зателефонував йому 19.04.2016 року та попросив провести заняття у групах в звязку з тим, що він не може вчасно повернутися на заняття. Також [PERSON] дзвонив йому 20.04.2016 року та просив провести замість нього заняття 20, 21, та 22 квітня у звязку з тим, що його не відпускає оргкомітет студентської олімпіади. За результатами перевірки підстав участі позивача у складі журі ІІ етапі Всеукраїнської студентської олімпіади з правознавства, комісією у складі заступника начальника ВКЗ [PERSON], т.в.о. декана факультету № 4 [PERSON], начальника ВКЗ [PERSON], голови первинної профспілкової організації [PERSON], провідного юрисконсульта ВЮЗ [PERSON], першого проректора [PERSON] складено висновок, згідно якого визнано таким, що знайшов підтвердження факт безпідставної відсутності [PERSON] на робочому місці 18, 19, 20, 21 та 22 квітня 2016 року (а.с. 53-56). 07 липня 2016 року ректор ДДУВС [PERSON] направив голові первинної профспілкової організації ДДУВС [PERSON] подання в порядку ст. 43 КЗпП України про дострокове розірвання контракту з [PERSON] на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до протоколу № 1 засідання первинної профспілкової організації ДДУВС від 18 липня 2016 року, надано згоду на дострокове розірвання контракту з [PERSON] у звязку з прогулом без поважних причин (а.с. 67). З цього ж протоколу засідання профспілки вбачається, що головою профспілки двічі надсилалися на адресу [PERSON] листи з повідомленням про запрошення його на засідання профкому, на які він не зявлявся. Наказом ректора [PERSON] державного університету внутрішніх справ № 390 від 29.07.2016 року за грубе порушення трудової дисципліни, вимог пунктів 1.1, 1.2 Правил внутрішнього розпорядку, затверджених наказом ДДУВС від 28.08.2015 № 356, та пункту 1.6 наказу ДДУВС від 05.04.2016 № 161, що виразилось у відсутності на робочому місці без поважних причин 18, 19, 20, 21 та 22 квітня 2016 року, звільнено доцента кафедри кримінально-правових дисциплін факультету № 4 [PERSON] з роботи на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України за прогул (а.с. 68). За змістом ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. \~\~\~\~ Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Порушення трудової дисципліни визначається як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків. При цьому наявність вини, як одна з ознак порушення трудової дисципліни, є необхідна умовою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. За ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. \~\~\~\~ Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до розяснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. \~\~\~\~ Крім того, як розяснено у п. 24 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). \~\~\~\~ При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обовязок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. \~\~ Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є зясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України. Суд приходить висновку, що наявними в матеріалах справи доказами безперечно встановлено факт відсутності доцента кафедри кримінально-правових дисциплін юридичного факультету ДДУВС [PERSON] на робочому місці 18, 19, 20, 21 та 22 квітня 2016 року без поважних причин, оскільки його відрядження до Прикарпатського національного університету імені [PERSON] було повязано з виконанням його трудових обовязків в ДНУ, де він працював за сумісництвом, тобто міг працювати лише у вільний від роботи за основним місцем роботи час. Проте 19-22 квітня 2016 року у [PERSON] були заплановані навчальні заняття зі студентами ДДУВС за основним місцем роботи, тобто ці дні вільними від роботи у нього не були, а у вільний від занять час, тобто 18 квітня 2016 року, позивач міг бути відсутнім на робочому місці лише з дозволу завідувача кафедри [PERSON] Разом з тим, на думку суду, звільнення [PERSON] відбулося з порушенням встановленого законом порядку для звільнення працівника з підстави, передбаченої п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Так, відповідно до\~ст. 43 КЗпП України\~розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті\~40\~і пунктами 2 і 3 статті\~41\~цього\~Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. В матеріалах справи наявні два листи на імя [PERSON] за підписом голови ППО ДДУВС [PERSON], згідно з якими він запрошується на засідання профспілкового комітету, яке відбудеться 08 липня 2016 року, з приводу надання згоди на його звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 65) та яке відбудеться 15 липня 2016 року, з аналогічного питання (а.с. 66). Разом з тим, доказів щодо вручення цих листів позивачу особисто, направлення поштою, актів про відмову позивача від отримання зазначених листів тощо відповідачем не надано, в звязку з чим суд позбавлений можливості зробити висновок, чи позивач взагалі був повідомлений про дату засідання профспілкового комітету, та що відповідно, його неявка на ці засідання відбулася без поважних причин. Суд також враховує обставини, за яких вчинено проступок, звертає увагу на ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, на попередню роботу працівника, та відзначає, що відсутність позивача на роботі не потягла за собою будь-яких негативних наслідків, а саме не було скасовано чи перенесено навчальних занять, не заподіяно відповідачу будь-якої іншої шкоди. Крім того, відсутні дані про будь-які дисциплінарні стягнення щодо позивача за час його попередньої роботи в ДДУВС, навпаки, з матеріалів справи вбачається, що позивач характеризується позитивно, користується повагою серед студентів, порушень трудової дисципліни раніше не допускав, вживав заходів з метою недопущення зриву навчального процесу за час його відсутності повідомив свого колегу [PERSON] та попросив провести заняття замість нього. Таким чином, на думку суду, застосування відповідачем до позивача найбільш тяжкого дисциплінарного стягнення із можливих не є адекватним тяжкості вчиненого проступку та його наслідкам. З огляду на зазначене, суд вважає, що доводи позивача щодо незаконного звільнення є обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Загальні правила про позовну давність передбачені ЦК України. Зокрема, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Як роз'яснено п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Отже, відновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким останній користується виходячи із поважності причин пропуску строку, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальних дій для звернення до суду. Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» вказав, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. У позовній заяві та в письмових уточненнях [PERSON] вказав, що він отримав трудову книжку 05.09.2016 року. Першочергово ним було подано до суду позов про поновлення на роботі 30.09.2016 року, однак ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позовна заява була повернута позивачу в звязку з непідсудністю справи суду, тобто у суду не виникло питання щодо пропуску строку та судом не вчинено в звязку з цим жодних процесуальних дій. Позивач отримав ухвалу про повернення позовної заяви 08.11.2016 року (в «уточненнях» від 23.01.2018 року позивач вказує, що отримав зазначену ухвалу 10.11.2016 року), та 10.11.2016 року повторно звернувся з аналогічним позовом до суду. В звязку з чим позивач вважає, що строк для звернення з позовом до суду ним не пропущено. В судовому засіданні оглянуто цивільну справу № 200/16902/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] державного університету внутрішніх справ про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати та час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Встановлено, що з зазначеним позовом [PERSON] звернувся до суду 30.09.2016 року. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року позовна заява була повернута позивачу в звязку з непідсудністю справи суду. Копію вказаної ухвали позивач отримав 08.11.2016 року, що підтверджується його особистим підписом у матеріалах справи. Ухвала суду від 04.10.2016 року ніким не оскаржувалась. Судом також зясовувалось питання щодо дати отримання позивачем трудової книжки, та встановлено, що в особовій картці позивача (Доповнення до анкети а.с. 72 зворот) міститься особистий запис позивача «З наказом про звільнення ознайомлений, трудову книжку отримав. 10.08.2016». Позивач не заперечував, що ним було здійснено запис у особовій картці, однак вказує, що підпис ним було зроблено без зазначення дати. Разом з тим, позивач не стверджував, що підпис в особовій картці не є його підписом, не надав доказів та не заявляв відповідних клопотань, зокрема не заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи тощо. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Разом з тим, позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх доводів, що він не підписував оспорюваний договір поруки, Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, позивач не використав свої процесуальні права щодо подання доказів, а суд у даному випадку позбавлений прав самостійно збирати докази, зокрема, призначати судово-почеркознавчу експертизу. Суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON], який пояснив, що він отримував трудову книжку разом з [PERSON] у вересні 2016 року, оскільки свідок не зміг точно назвати дату, коли це відбувалось, та не зміг дати однозначну відповідь, чи дійсно [PERSON] розписувався за отримання трудової книжки Крім того, в судовому засіданні був опитаний свідок [PERSON], інспектор відділу кадрів ДДУВС, яка пояснила, що вона точно памятає дату видачі трудової книжки [PERSON] - 10.08.2016 року. Дату вона запамятала тому, що двічі направляла позивачу повідомлення про його звільнення та необхідність отримати розрахунок і трудову книжку, і востаннє таке повідомлення було нею направлено 09.08.2016 року, тому вона здивувалася, що вже на другий день [PERSON] прийшов за трудовою книжкою. Ці пояснення свідка підтверджуються копією повідомлення від 09.08.2016 на імя позивача щодо необхідності отримання остаточного розрахунку та трудової книжки. З урахуванням зазначеного, суд вважає встановленим факт, що трудову книжку позивач отримав саме 10.08.2016 року. Таким чином, навіть первісна подача позову [PERSON]до суду 30.09.2016 року відбулась із пропуском встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України місячного строку. Більше того, вказаний позов судом був повернутий без розгляду. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-895цс15, за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, пятої статті 267 Цивільного кодексу України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109,\~119,\~120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності. З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позивачем пропущено місячний строк, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, для звернення до суду з позовом у справі про звільнення. При цьому позивач не вказав жодної причини які призвели до пропуску ним цього строку, та не надав заяви про поновлення пропущеного строку, в звязку з чим суд позбавлений можливості поновити цей строк. З урахуванням того, що позивачем позовні вимоги заявлено з пропуском строку звернення до суду і підстави для поновлення цього строку відсутні, відтак у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed