Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

11 вересня 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» в особі філії «Ком-Еко-Борислав», надалі СП ТзОВ «Ком-Еко-Львів» про зобовязання змінити формулювання причини звільнення з роботи у звязку з чим запис у трудовій книжці №15 від 22 липня 2015 року «Звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України», наказ №28/1 від 22 липня 2015 року змінити на «звільнений за власним бажанням у звязку з порушенням роботодавцем трудового законодавства у відповідності до ч.3 ст.38 КзПП України 10 вересня 2015 року, стягнути 3\~441 гривень 00 копійок компенсації в розмірі 3-х (трьох) місячного середнього заробітку у звязку з порушенням трудового законодавства у відповідності до ст.44 КЗпП України, 19\~023 гривень 30 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1846 гривень 35 копійок компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди у розмірі 10\~000 гривень та судових витрат. Позивач неодноразово змінював позовні вимоги, 25 листопада 2015 року збільшив позовні вимоги, просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ №28/1 від 22 липня 2014 року» в частині звільнення [PERSON] Мар`яна Івановича «за угодою сторін у відповідності до п.1 ст.36 КЗпП України; звільнити з роботи [PERSON] Мар`яна Івановича з 10 вересня 2015 року згідно поданої заяви від 21 липня 2014 року у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку не виконанням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору; внести зміни в недійсний запис трудової книжки [PERSON] Мар`яна Івановича за №15 від 22 липня 2015 року «Звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України», наказ №28/1 від 22 липня 2015 року змінити на «звільнений за власним бажанням у звязку з порушенням роботодавцем трудового законодавства у відповідності до ч.3 ст.38 КзПП України з 10 вересня 2015 року; стягнути з відповідача 3\~441 гривень 00 копійок компенсації в розмірі 3-х (трьох) місячного середнього заробітку у звязку з порушенням трудового законодавства у відповідності до ст.44 КЗпП України, 19\~023 гривень 30 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 1 травня 2014 року по 10 вересня 2015 року, 3021 гривню 30 копійок компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди у розмірі 10\~000 гривень, витрати по наданню правової допомоги у справі у розмірі 10\~315 гривень 00 копійок та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що перебував у трудових відносинах з Відповідачем з 28 березня 2013 року на посаді водія. Наказом Відповідача за №34-к від 27 червня 2013 року Позивача було звільнено з роботи у звязку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Бориславського міського суду від 31 березня 2014 року поновлено Позивача на посаді водія, стягнуто з Відповідача 11 183 гривень 00 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнуто також 1000 гривень моральної шкоди, вирішено також питання щодо судових витрат. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року вищезгадане судове рішення залишено без змін. За наслідками відкритого виконавчого провадження щодо виконання вищезгаданого рішення суду в частині поновлення Позивача на роботі, структурним підрозділом Відповідача (філія «Ком-Еко-Борислав») видано наказ за №12/1-к від 30 квітня 2014 року, яким поновлено Позивача на роботі. 21 липня 2014 року Позивач, одночасно із подачею трудової книжки для внесення запису про поновлення на роботу відповідно до рішення суду, звернувся із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч.3\~ст.38 КЗпП України». Вказує на те, що Відповідачем не укладено колективного договору з трудовим колективом, відсутні правила внутрішнього трудового розпорядку. Крім цього, на підприємстві грубо порушуються вимоги трудового законодавства щодо охорони праці, а саме ст..ст.153,163 та 166 КЗпП України щодо створення безпечних та нешкідливих умов праці, що встановлено перевіркою Територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області, яка проводилась з 19-20 травня 2014 року на підприємстві. Відповідно до листа Відповідача за вих. №42 від 11 вересня 2015 року про необхідність отримання трудової книжки, Позивачем отримано свою трудову книжку, про що зроблено відповідну відмітку в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Відповідно до записів у трудовій книжці Позивача за №14 від 30 квітня 2014 року зазначено, що «запис №13 недійний. Поновлений на раніше займану посаду. Наказ №12/1 від 30 квітня 2014 року», а у записі за №15 від 22 липня 2014 року зазначено «Звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України». Просить позов задоволити. В останньому судовому засіданні позивач [PERSON] не зявився, про причину неявки суд не повідомив. В попередньому судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задоволити. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору б/н від 04 вересня 2015 року у судовому засіданні, позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 04 червня 2015 року в судовому засіданні позов заперечила, подавла письмові заперечення до позову, просить відмовити в задоволенні позову. Крім цього, вважає, що позивачем було пропущено строк звернення із даним позовом до суду, так як [PERSON] дізнався про своє порушене право 22 липня 2014 року, а з даним позовом звернувся у вересня 2015 року. Поважним причин пропуску цього строку та підстав для його поновлення не вбачає. Тому вважає вимоги позивачки необґрунтованими і просить в їх задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до\~статті 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.\~15,\~16 ЦК України,\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За загальними положеннями\~ЦПК України\~обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Виходячи з вимог ст. ст.\~10,\~214,\~215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді водія філії «Ком-Еко-Борислав» спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» з 28 березня 2013 року. Наказом Відповідача за №34-к від 27 червня 2013 року Позивача було звільнено з роботи у звязку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Бориславського міського суду від 31 березня 2014 року поновлено Позивача на посаді водія, стягнуто з Відповідача 11 183 гривень 00 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнуто також 1000 гривень моральної шкоди, вирішено також питання щодо судових витрат. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року вищезгадане судове рішення залишено без змін. За наслідками відкритого виконавчого провадження ВП №42987802 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 16 квітня 2014 року, винесена державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського міського управління юстиції) щодо виконання вищезгаданого рішення суду в частині поновлення Позивача на роботі, структурним підрозділом Відповідача (філія «Ком-Еко-Борислав») видано наказ за №12/1-к від 30 квітня 2014 року, яким поновлено Позивача на роботі. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015\~року у справі № 6-435цс15 рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 КЗпП України). За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Установивши у справі, ту обставину, що після ухвалення судом 31 березня 2014 року рішення про поновлення Позивача на роботі, Відповідач видав наказ про його поновлення на роботі лише 30 квітня 2014 року, суд дійшов висновку про затримку з вини Відповідача виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Далі, Позивач не приступивши до роботи, 21 липня 2014 року звернувся із заявою до Відповідача про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч.3\~ст.38 КЗпП України». В заяві зазначив, що Відповідачем не укладено колективного договору з трудовим колективом, відсутні правила внутрішнього трудового розпорядку. Крім цього, на підприємстві грубо порушуються вимоги трудового законодавства щодо охорони праці, а саме ст..ст.153,163 та 166 КЗпП України щодо створення безпечних та нешкідливих умов праці. Наказом Відповідача за №28/1 від 22 липня 2014 року [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України 22 липня 2014 року. Із зазначеним наказом про звільнення Позивач був ознайомлений лише 10 вересня 2015 року, про що свідчить акт про відмову підписання наказу №28/1 від 22.07.2015 року складений 10 вересня 2015 року працівниками Відповідача. Трудову книжку Позивач отримав 10 вересня 2015 року. Зазначена обставини підтверджується розпискою Позивача, а також поясненням представника Відповідача. Відповідно до ч. 1 ст.\~233, ст.\~234 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.\~\~\~\~ У розумінні цієї норми права спір про звільнення - це спір працівника, що випливає з факту розірвання (припинення) з ним трудового договору. Отже, спір про зміну формулювання причин звільнення повинен бути заявлений до суду в зазначений вище місячний строк.\~\~ Позивач звернувся до суду з даним позов 11 вересня 2015 року, тобто у строк, визначений\~ст. 233 КЗпП України. Розглядаючи вимоги Позивача щодо визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу про звільнення, а також зміни дати звільнення та формулювання причини звільнення, суд дійшов до наступного висновку. 21 липня 2014 року Позивач звернувся із письмовою заявою на імя директора структурного підрозділу Відповідача про звільнення його із займаної посади з 21 липня 2014 року відповідно до ч.3\~ст.38 КЗпП України\~за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Наказом Відповідача за №28/1 від 22 липня 2014 року [PERSON] Маряна Івановича, водія, звільнено з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України 22 липня 2014 року. Така ж дата та причина звільнення зазначені у трудовій книжці [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що Відповідач у наказі про звільнення та у трудовій книжці Позивача самовільно вказав причину звільнення - за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України 22 липня 2014 року, хоча Позивач просив звільнити його відповідно до ч.3\~ст.38 КЗпП. Таким чином, позивача було звільнено з роботи за власним бажанням за\~ст. 38 КЗпП України\~без зазначеної в заяві підстави звільнення - невиконання роботодавцем законодавства про працю. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Проте суд не приймає до уваги твердження представника Відповідача про те, що Позивача було звільнено відповідно до поданої заяви за власним бажанням поданої ним особисто 21 липня 2015 року оскільки критично ставиться до даного письмового доказу. Дана заява зі слів Позивача подана ним 21 липня 2014 року на імя керівника на той час філії [PERSON] на вимогу адміністрації, після подання ним заяви про звільнення за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України. Далі, суд звертає увагу на те, що у вищезазначеній заяві наявні виправлення року звернення Позивача, а також, що заява завізована керівником філії [PERSON] 21 липня 2015 року, хоча відповідної вхідної зареєстрована на день пізніше 22 липня 20015 року. Із показів свідка [PERSON] вбачається, що остання працює менеджером з адміністративної діяльності та фактично відповідає за ведення кадрової роботи в структурному підрозділі Відповідача. 21 липня 2014 року представником позивача [PERSON]М була подана заява про звільнення Позивача з роботи за власним бажанням з підстав передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України. Разом з тим була подана заява [PERSON] про звільнення останнього за власним бажанням з підстав передбачених ч.1 ст.38 КЗпП України. Крім цього, свідок ствердила, що Позивач був ознайомлений із наказом №28/1 від 22 липня 2014 року саме 10 вересня 2015 року, проте від підпису відмовився. Трудова книжка була вручена в той же день. Свідок стверджує, що адміністрація неодноразово повідомляла Позивача про необхідність зявитись для отримання трудової книжки. Свідок разом з іншими працівниками відповідача складались акти про відсутність працівника за його місцем проживання. Вимогами ч. 3\~ст. 38 КЗпП України\~визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Стаття 38 КЗпП України\~зобов'язує роботодавця звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Крім того, роботодавець зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. Отже, виходячи із змісту положення\~ст. 38 КЗпП України, у разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем законодавства про працю, не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права\~самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1\~ст. 38 КЗпП України. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року у справі № 6-34\~цс\~13 для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Зі змісту ч.3\~ст.235 КЗпП\~вбачається, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 10, п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Оскільки Позивач ставить вимоги про зміну дати звільнення, і звільнення відбулось з його ініціативи, тому, на думку суду, дані вимоги є підставні і не суперечать змісту ч.3\~ст.235 КЗпП України. Виходячи з вищевикладеного, судом було встановлено, що формулювання причин\~\~звільнення Позивача не відповідає фактичним обставинам. Враховуючи те, що Позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження фактів порушення Відповідачем законодавства про працю, що підтверджується також листом Територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області від 03 червня 2014 року за №2/05-01-06/1481, суд, враховуючи, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (затримки видачі трудової книжки з вини Відповідача), прийшов до висновку, що є підстави для зміни дати звільнення [PERSON] на 10 вересня 2015 року. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати, що розірвання трудового договору між [PERSON] та Відповідачем відбулось 10 вересня 2015 року з підстав, передбачених ч. 3\~ст. 38 КЗпП України, а саме в зв'язку з невиконанням з боку роботодавця спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» в особі філії «Ком-Еко-Борислав» вимог законодавства про працю; визнати незаконним звільнення [PERSON] відповідно наказу №28/1 від 22 липня 2015 року в частині підстави припинення трудового договору - звільнення [PERSON] Маряна Івановича за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, зобовязавши Відповідача звільнити Позивача з посади водія за власним бажанням внаслідок невиконання власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, визнати недійсним внесений Відповідачем запис до трудової книжки Позивача про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та зобовязати Відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням внаслідок невиконання власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України та дату звільнення, а саме 10 вересня 2015 року. Проте позовні вимоги про скасування наказу №28/1 від 22 липня 2015 року не підлягають задоволенню відповідно до змісту ч. 2\~ст. 16 ЦК України, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовною вимогою про скасування оскаржуваного наказу, звернувся до суду у спосіб не передбачений чинним законодавством. Далі, у відповідності до\~ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки в період роботи Позивача зі сторони Відповідача допускались порушення вимог законодавства про працю, в зв'язку з чим позивач подав заяву про розірвання трудового договору на підставі ч. 3\~ст. 38 КЗпП України, а тому\~\~Відповідач, згідно ч. 3 ст.38\~та ст.\~44 КЗпП України, зобов'язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу при припиненні ним трудового договору із зазначених підстав та дати. Як встановлено зі змісту довідки про доходи Позивача за №12 від «11» лютого 2014 року виданого Відповідачем середньомісячна заробітна плата за останні два місяці до звільнення складає по 1147 гривень 00 копійок. Відповідно вихідна допомога при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю становить 3\~441 гривень 00 копійок (1147х3). Статтею 117 КЗпП України\~визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в\~ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. А також у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу ч.4 ст.235 КЗпП України. Згідно роз'яснень, даних у п.32\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві(установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацюваний час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100(зі змінами, внесеними\~постановою КМ України від 16.05.1995 року №348). Відповідно до\~ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з п.5 наведеного вище порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи(календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Згідно вищезгаданої довідки про доходи Позивача за №12 від «11» лютого 2014 року середньоденний заробіток Позивача складає 55 гривень 95 копійок. Всього вимушений прогул становить 340 робочих днів ( за період з 01 травня 2014 року по 10 вересня 2015 року) х 55,95 грн. = 19 023,00 грн. Статтею 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Аналогічна вимога визначена і ст..24 Закону України «Про відпустки». Тобто, за невикористану щорічну відпустку працівник може отримати компенсацію тільки при звільненні. Кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплати компенсацію працівникові, має розраховуватись виходячи з фактично належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу. Відповідно статті 75 КЗпП України тривалість щорічної основної відпустки становить не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до представлено Позивачем розрахунку, Відповідачем за період з 27 червня 2013 року по 10 вересня 2015 року не виплачено компенсацію за 398 календарних дні невикористаної відпустки у розмірі\~1464 гривень 20 копійок ((398х24)/365 х 55,95 =1464,2 грн).\~\~ Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. [PERSON] стягнення моральної шкоди суд прийшов до наступного висновку. Відповідно доч.3\~ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Обовязок роботодавця відшкодувати працівнику моральну шкоду, завдану внаслідок порушень законних прав останнього, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя закріплений у ст.237-1\~КЗпП України. На виконання роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд встановив факт наявності протиправного винного діяння Відповідача, яке полягало у порушенні вимог законодавства про працю під час роботи, незаконне звільнення Позивача з роботи, що є порушенням його законних прав, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3\~ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної Позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань Позивача, а також вимоги розумності та справедливості. Відповідно вимоги Позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10\~000 гривень є завищеними і не відповідають дійсним обставинам справи. \~\~З урахуванням фактичних обставин по справі суд вважає, що на користь Позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 1000 гривень. Відповідно до вимог \~ст. 88 ЦПК України\~ стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позову, судові витрати в сумі 974 гривень 40 копійок слід стягнути з відповідача (підпункт 1 пункту 1 ч.2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір», чинного на момент подачі позову, розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становить 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 487 гривень 20 копійок; підпункт 2 п.1 ч.2ст.4 Закону України «Про судовий збір», чинного на момент подачі позову, розмір судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 487 гривень 20 копійок). Відповідно до ч.3\~ст.6 Закону України «Про судовий збір», чинного на час подання позову, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Звідси, 487,2+487,2 = 974,4 грн. Вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10\~315 гривень 00 копійок підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що\~04 вересня 2015 року позивач [PERSON] та адвокат [PERSON] уклали договір про надання правової допомоги . Відповідно до п.2.1.2. оплата проводиться замовником шляхом перерахування погодженої суми грошей на рахунок Виконавця. Згідно представленого розрахунку фактичних витрат з надання правової допомоги від 03 листопада 2015 року сума витрат становить 10 315 гривень 00 копійок. Зазначена обставина підтверджується актом приймання-здавання робіт від 03 листопада 2015 року. Відповідно до\~ст.30 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з\~\~ч.1\~\~ст.84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2\~ст.84 ЦПК України). Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ. Відповідно до\~ст.1 вказаного закону\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Частиною 3\~ст.79 ЦПК України\~передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно, враховуючи що представник позивача [PERSON] [PERSON],, який надавав правову допомогу\~\~Позивачу, є адвокатом,\~\~а відтак витрати позивача [PERSON] на правову допомогу, повязану з розглядом цивільної справи, слід стягнути з Відповідача. При визначенні розміру витрат на правову допомогу суд виходить з огляду на положення ст. ст.\~203,\~901,\~903 ЦК України, проаналізувавши суть зобовязання, що виникло між сторонами згідно з договором; перевіривши відповідність суті такого зобовязання положенням укладеного договору та фактично вчиненим діям; фактори, які повинні братися сторонами договору, який повинен узгоджуватись зі змістом ст.\~12\~та\~56 ЦПК України, до уваги при визначенні розміру винагороди адвоката, розмір витрат на правову допомогу встановлений у сумі 10 315 гривень розумно обґрунтованим для виплати з урахуванням обсягу, строків, результату дій останнього в інтересах Позивача, суд вважати в цілому не може, тому стягненню з Відповідача в користь Позивача, витрат за надання правової допомоги підлягають в розмірі 6 255 гривень 00 копійок, відповідно представленого розрахунку Позивачем, з яких 270 грн надання юридичної консультації, 3175 грн - складання позовної заяви, 230 грн - збір матеріалів до позовної заяви, 1240 грн складання заяви про збільшення позовних вимог, 90 грн,140 грн,, 645 грн, 415 грн участь в судових засіданнях 17.09., 09.10, 27.10 та 05.11.2015, та складання заяви на видачу рішення та виконавчого листа 45 грн. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial