Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

10.10.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова крмпанія «ЕТАЛОН» та просив з урахуванням уточнених позовних вимог визнати несправедливими та недійсними положення пункту 12.11 ст.12 Договору фінансового лізингу №000951 від 14.08.2014 року, укладеним між ТОВ «Лізингова крмпанія «ЕТАЛОН» та [PERSON], стягнути з ТОВ «Лізингова крмпанія «ЕТАЛОН» на користь [PERSON] раніше сплачену комісію за організацію договору фінансового лізингу №000951 від 14.08.2014 року в розмірі 9 500, 00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2 923,60 грн. В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що 14.08.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №000951, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу, а саме, автомобіль ВАЗ 2171, і передати його в користування позивача на строк та на умовах цього договору. Додатком № 1 договору встановлена вартість предмета лізингу в сумі 95 000 грн. 00 коп. Зазначає, що за погодженими представником відповідача та позивачем умовами, відповідач зобов'язався поставити автомобіль протягом п'яти робочих днів з дати укладання договору. Після сплати позивачем 10% вартості автомобіля, представником відповідача було надано під підпис позивача Договір фінансового лізингу №000951 від 14.08.2014. Після спливу п'яти робочих днів з дати укладення позивач в усній формі звернувся до відповідача з приводу поставки йому автомобіля, проте представник відповідача повідомила про відсутність замовленої позивачем марки автомобіля та неможливість його поставки позивачу. 22 серпня 2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про розірвання Договору та повернення сплачених коштів. Листом від 15.09.2014 позивача було повідомлено про визнання Договору розірваним та відмову у поверненні сплачених коштів у розмірі 9 500,00 грн. з огляду на положення п.12.11 Договору. Позивач вважає, що відмова повернути сплачені позивачем кошти є неправомірною, оскільки умови п.12.11 Договору фінансового лізингу №000951 від 14.08.2014 р. є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та посилаючись на ст.ст. 203,215,216 ЦК України та Закон України «Про захист прав споживачів» просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні предстанвики позивача позов підтримав в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, надавши суду письмові заперечення. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 14.08.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір фінансового лізингу №000951, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу, а саме, автомобіль ВАЗ 2171, і передати його в користування позивача на строк та на умовах цього договору (а.с.7-18). Пунктами 5.1, 5.2 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати Авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного Договору платежами, визначеними Лізингодавцем залежно від вартості Предмета лізингу в Додатку 1 до даного Договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю Лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. 14.08.2014 року позивач оплатив комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу відповідно до п. 5.1 договору, тобто 9 500,00 грн. (а.с.22). 22.08.2014 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та вимогою повернути сплачені кошти (а.с.23). 15.09.2014 року відповідач направив на адресу позивача лист з про те, що сплачена сума коштів в розмірі 9 500,00 грн. повернута не буде, оскільки ця сума є комісією (а. с.24). В судовому засіданні представник позивача пояснила, що п.12.1 договору має бути визнаний недійсним, з підстав та обставин, зазначених позивачем, а сплачені кошти мають бути повернуті йому, як такі, що сплачені при укладанні спірного договору з порушенням принципу справедливості, що передбачено ЗУ « Про захист прав споживачів». Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. Вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний договір, а тому посилання представника позивача на те, що позивач не має юридичної освіти та не розумів в повній мірі умови спірного договору, не до кінця усвідомлюючи його зміст, суд вважає безпідставними. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладання спірного договору порушують умови чинного законодавства. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed