Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

10.12.2018 р. заявниця [PERSON] звернулась в Корабельний районний суд м. Миколаєва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, де заінтересованими особами є Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація. В заяві [PERSON] просила суд встановити факт, що її вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. В обґрунтування заяви зазначила, що вона народилася [INFO] в м. Стаханов Луганської області. Була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . 21 вересня 2014 року вона була вимушена переміститись з місця її проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до [ADDRESS] , а пізніше переїхала в [ADDRESS] , де проживає донині. Повідомила, що з літа 2014 року на вулицях стало небезпечно, траплялась стрілянина, у місцевих жителів відбирали особистий транспорт. Через обстріли та загальну некерованість почастішали відключення водопостачання і світла. Почались перебої з продуктами. Вона постійно відчувала загрозу життю, здоров`ю, майну й була позбавлена звичного способу життя. Загроза надходила з боку озброєних проросійськи налаштованих найманців. Був страх розправи через проукраїнську позиціюта за житло, оскільки траплялися випадки, коли житло місцевих жителів займали російські військові. Фактичне проживання в умовах війни давало їй підстави реально сприймати загрозу бути вбитою озброєними російськими окупантами. Вказані обставини призвели до неможливості подальшого проживання на окупованій Російською Федерацією території Луганської області, а тому 21.09.2014 року вона зі своєю родиною вимушена була покинути рідне місто і квартиру, яку вона на той час винаймала, та переїхати до м. Івано-Франківськ, а пізніше до м. Миколаїв. Заявниця зазначила, що її звернення до суду обумовлено тим, що вона має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Також вказала, що іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено. Ухвалою суду від 14.12.2018 р. провадження у справі було відкрито. Заінтересованим особам роз`яснене право на подачу письмового заперечення проти заявлених вимог або наявність перешкод для відкриття провадження у справі з обов`язковим посиланням на докази, якими такі заперечення обґрунтовуються. 14.02.2019 р. на виконання вимог ч. 1 ст. 498 ЦПК України, а також на підставі Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України 10.11.1994 року та набула чинності для України 14.04.1995 року, суд звернувся із судовим дорученням до компетентного суду Російської Федерації про вручення Уряду Російської Федерації, як органу, який здійснює заходи щодо забезпечення оборони країни, державної безпеки, реалізації зовнішньої політики, забезпечення законності, прав і свобод громадян, з метою вручення копії ухвали про відкриття провадження разом із заявою [PERSON] та доданими до заяви документами, а також виконання окремих процесуальних дій. Ухвалою суду від 01.06.2020 р. провадження у справі за заявою [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, було зупинено до отримання від компетентних органів інформації щодо виконання компетентним судом Російської Федерації судового доручення про вручення документів та виконання окремих процесуальних дій. 09.12.2020 року Ухвалою суду провадження у вказаній цивільній справі було поновлено та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання заявниця та її представник не з`явилися. Заявниця надала суду заяву, в якій просила суд слухати справу без її та представника участі за наявними в матеріалах справи документами. Вимоги заяви підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином однак, заперечень проти заявлених вимог не надав, про поважність причин неявки в судове засідання не повідомив. Статтею 114 Конституції Російської Федерації визначено, зокрема, що Уряд Російської Федерації здійснює заходи щодо забезпечення оборони країни, державної безпеки, реалізації зовнішньої політики, забезпечення законності, прав і свобод громадян. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання свого представника не направила, про дату судового засідання, а також предмет розгляду була повідомлена належним чином в порядку ст. 498 ЦПК України. В матеріалах справи міститься лист Міністерства закордонних справ України № 71/ВКЗ/16-500-75887 від 16.11.2020 р., в якому зазначено, що Посольство України в Російській Федерації нотою від 16.09.2020 № 6111/22-012-1666 повторно зверталося до Міністерства закордонних справ РФ з проханням інформувати щодо виконання компетентним органом РФ доручень Корабельного районного суду м. Миколаєва. Станом на 16.11.2020 будь-яка відповідь від російської сторони за позовом громадянки [PERSON] на адресу диппредставництва України в РФ не надходила. Вказаним листом також повідомлено, що у відповідь на аналогічні звернення Посольства України в Російській Федерації Міністерство закордонних справ РФ нотою від 27.12.2019 № 16182/2дснг повідомило, що російською стороною не розглядатимуться надіслані Україною матеріали, які містять неприйнятні для російської сторони формулювання. Суд, вивчивши заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності дійшов наступного. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Під час розгляду справи було встановлено, що згідно з наданою в розпорядження суду ксерокопією паспорту заявниці, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 03.05.2001 року. Згідно з довідкою № 2615000135 від 14.05.2015 р. про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, адресою [PERSON] , [INFO] , за якою вона постійно проживала є [ADDRESS] та перемістилася вона з тимчасово окупованої території в [ADDRESS] 21 вересня 2014 року. В довідці № 0000567557 від 26.06.2018 р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням соціальних виплат і компенсацій Корабельного району, зазначено, що фактичним місцем проживання/перебування [PERSON] (яка зареєстрована по [ADDRESS] ) є: [ADDRESS] . Згідно з статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вказаних положень Закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту залежить реалізація суб`єктивного права особи. Частиною четвертою статті 2 Закону України Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовов окупованій території України, а саме 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території. Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції. У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (справа «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», справа «Катанта інші проти Молдови та Росії», справа «Саргсян проти Азербайджану»). Згідно з вказаною прецедентною практикою Європейського суду з прав людини держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника. Встановлення факту вимушеного переселення заявника з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Аналогічної думки дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 29.01.2020 по справі № 320/5213/17 (провадження № 61-17611св18), в якій під час прийняття рішення виходив з того, що відмова у задоволенні заяви про встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації та окупацією Російською Федерацією частини територій Луганської області України, фактично позбавить заявника права на встановлення причини його внутрішнього переселення. Від встановлення даного юридично значимого для заявника факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він, через дії Російської Федерації, вимушено бере участь. З огляду на встановлені судами обставини, з урахуванням положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, Закону України Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях суд дійшов висновку, що вимушене переселення [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Згідно з п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України. Враховуючи те, що [PERSON] звернулася в суд з заявою про встановлення юридичного факту, що її вимушене переселення з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України, суд вважає, що судовий збір за розгляд цієї заяви слід віднести на рахунок держави.

Outcome: approved