Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

11.02.2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] працював на ДП « Завод ім. В.О. Малишева » ( далі- завод ім. Малишева ) та 01.06.1994 року звільнився з роботи за власним бажанням. Під час трудових відносин [PERSON] було надано службове приміщення за адресою [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстровані та проживають [PERSON]- дружина [PERSON] та його син [PERSON]. На адресу відповідачів була направлена вимога про виселення у звязку з припиненням трудових відносин [PERSON], однак відповідачі в добровільному порядку не виселились, у звязку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд виселити [PERSON] та [PERSON] із службового житлового приміщення за адресою :м. Харків, вул.. Морозова, 1. кв. 40. без надання іншого житлового приміщення., а також зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2015 року позов ДП « Завод ім. В.О. Малишева » задоволено частково - постановлено виселити [PERSON], [PERSON] з квартири № 40, розташованої за адресою м. Харків, вул.. Морозова, 1. без надання іншого жилого приміщення. В задоволенні інших вимог відмовлено. За заявою відповідача [PERSON] ухвалою суду від 18.07.2016 року заочне рішення було скасоване. У судовому засіданні представники позивача підтримали заявлений позов. Відповідачі позов не визнали. Представник відповідача [PERSON] подав суду письмову заяву про застосування строків позовної давності по справі,посилаючись на те, що особа, який була надана службова кімната, звільнився з підприємства у 1994 році, та помер у 2006 році. Позивач знав про звільнення особи у 11994 році, а позов пред*явив лише у 2015 році, тобто пропустив встановлений законом 3-річний строк позовної давності. Представники третіх осіб до суду не з*явилися, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Позич та відповідач не заперечували проти розгляду справи за їх відсутністю. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача [PERSON], та відповідачів по справі, приходить до наступного: Відповідно до ст. 118 Житлового Кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 118 Житлового Кодексу Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Згідно із ст. 122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] працював на за заводі ім.. Малишева у періоди з 06.02.1985 року по 09.02.1994 року та з 04.03. 1994 року по 01.06.1994 року, звільнившись з роботи за власним бажанням ( а.с. 6,7, 37) Під час трудових відносин [PERSON] ще у 1988 році було надано службове жиле приміщення площею 20 кв.м з однієї ізольованої кімнати за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 123) [PERSON] обліку та розподілу жилої площі Департаменту житлового господарства Виконавчого комітету Харківської міської Ради №844/4 від 02.06.2014р. також підтверджено, що квартира [ADDRESS] має статус службової, яка надавалася [PERSON] (а.с. 9-12). Відповідно до довідки відділу кадрів ДП «Завод им. В.О. Малишева» № 1661/17 від 13.07.2015 р. [PERSON] звільнився за власним бажанням відповідно до распорядження № 99 від 09.06.1994 року (а. с. 37). Статтею 124 ЖК УРСР встановлено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку №3300 від 11.12.2014р. квартира за адресою: [ADDRESS] є службовою. За вказаною адресою зареєстровані та проживають [PERSON] (дружина [PERSON]М.) з 1988 року , [PERSON] (син) з 2003 року, та [PERSON] з 1988 року (особа, якій надавалося службове житлове приміщення) помер 25.01.2006 р. ( а. с. 8). [PERSON] припинив трудові відносини з ДП «Завод им. В.О. Малишева» за власним бажанням в червні 1994 року, на момент вирішення справи є померлим. Представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності по справі, посилаючись на те, що право на звернення до суду з позовом у заводу ім.. Малишева виникло з моменту звільнення [PERSON] з роботи, тобто з 01.06.1994 року, та тривало до 01.06.1997 року, тому слід вважати, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності, а тому просив суд застосувати строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Представник позивача заперечував проти застосування строків позовної давності по справі, так як вважає, що підприємству позивача стало відомо про те, що за [PERSON] закріплено службове житлове приміщення з листа Департаменту житлового господарства [PERSON] обліку та розподілу житлової площі від 02.06.2014 року № 844/4., а тому саме з цього часу починається строк позовної давності по справі. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності по справі суд виходить з такого. ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено ст. 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилася і в статті 71 ЦК Української РСР. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги ( ст. 266 ЦК України). Стаття 259 ЦК України визначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд не приймає позицію позивача стосовно того, що початок строку позовної давності по справі починає свій перебіг з дати, коли завод ім.. Малишева дізнався про те, що кімната, з якої позивач просить виселити відповідачів, є службовою, а саме 02.06. 2014 року. Згідно рішення Виконавчого комітету Комінтернівської районної ради народних депутатів № 88-4 від 15.03.1988 року було затверджено рішення адміністрації та профспілки заводу ім.. Малишева про надання службового житла [PERSON] ( а.с. 123) З листа Департаменту житлового господарства [PERSON] обліку та розподілу житлової площі від 01.07.2016 року № 2138 також вбачається, що [PERSON] на сім*ю з 3-х осіб ( він, дружина [PERSON] та син [PERSON]С.) була надана службова кімната № 40 по вул. Морозова , 1 в м. Харкові, в якій вони були зареєстровані з 1988 року , а зараз залишилися зареєстровані та мешкають [PERSON] та [PERSON]- інвалід 3 групи. Таким чином, саме за рішенням адміністрації та профспілки позивача [PERSON] та відповідачам по справі було надано службове житло. Позивач не міг не знати, про припинення трудових відносин між заводом ім.. Малишева та [PERSON], так як саме наказом заводу ім. Малишева [PERSON] був звільнений з підприємства 01.06.1994 року і в заяві про звільнення [PERSON] попереджений про виселення його та членів його сім*ї з займаного приміщення ( а.с. 7) За таких обставин право вимоги у заводу ім. Малишева відносно виселення відповідачів, на думку суду, виникло з моменту звільнення [PERSON]М з 01.06.1994 року , коли позивач звільнив своїм наказом його за власним бажанням. Саме цей час суд вважає часом, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Однак завод ім. Малишева звернувся до суду 11 вересня 2015 року - поза межами встановленого законом строку, при цьому не просив поновити строк звернення до суду з вимогою про виселення та не надав обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин його пропуску. Обставин, які б свідчили про зупинення, переривання або збільшення позовної давності матеріали справи не містять. Таким чином, оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом у заводу ім. Малишева виникло після звільнення [PERSON] з роботи з 01 .06. 1994 року, то трирічний строк позовної давності закінчився 01.06. 1997 року, а тому у задоволенні позиву суд вважає за необхідне відмовити. Такий висновок суду повністью узгоджується з правовою позицією, яка була висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15.

Outcome: dismissed