Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

12.01.2018 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя малолітньої [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] , строком на один рік. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.09.14р. між нею та відповідачем було укладено шлюб. За час подружнього життя у них народилась донька - [PERSON],[INFO] 23.08. 2017р. шлюб між нею та відповідачем розірвано за рішенням суду. Дитина постійно хворіє: часті алергічні реакції, кашель, слабість; має діагнози: ангіоневротичний набряк, фолікулярний гіперкератоз, гострий обструктивний бронхіт, респіраторний алергоз та інше, що підтверджується довідками та виписками лікарів. З моменту народження дитини і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки свідомо не приймає. Дитина проживає разом зі нею і вона самостійно несе усі витрати по утриманню доньки, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільної дитини, однак її звернення залишено відповідачем без задоволення. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньки [PERSON] в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Крім того, у кінці квітня 2018 року має можливість вивезти дитину на лікування та відпочинок за кордон на море, а саме до Італії, де проживає її подруга. Вона неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, однак останній відмовляється надавати такий дозвіл, мотивуючи це тим, що лікуватись можна на території України. А тому змушена звернутись до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду позові. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Не подав відзив на позовну заяву. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської Пацюркевич Б. ради в судове засідання не з'явилась, подавши заяву, в якій просить позов задовольнити, оскільки тимчасовий виїзд дитини за кордон не суперечить правам батька, а сприяє тому, що дитина оздоровлюється, отримує новий досвід. Заслухавши пояснення позивача, оглянувши заяву третьої особи, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 26 вересня 2014 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано 23 серпня 2017року за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова. Даний факт стверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу та рішення суду у справі № 466/5106/17. Від даного шлюбу [INFO] у них народилась донька [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження. Як вбачається з довідок та виписок лікарів в матеріалах справи, дитина постійно хворіє, має часті алергічні реакції, кашель, слабість, наявні діагнози: ангіоневротичний набряк, фолікулярний гіперкератоз, гострий обструктивний бронхіт, респіраторний алергоз та інше. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] з моменту народження дитини і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки свідомо не приймає. Позивач [PERSON] неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, однак отримувала відмову, яка мотивована тим, що дитина може лікуватись на території України. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 3 статті 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або ж без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. А відтак, оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду від відповідача у вигляді заяви на виїзд їх спільної дочки за кордон в супроводі матері, беручи за основу інтереси малолітньої [PERSON], поїздка якої в Італію, чи інші країни ближнього та дального зарубіжжя лише сприятиме її розумовому та духовному розвитку, відпочинку та оздоровленню, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 154, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 12, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, Цивільного процесуального кодексу України,суд,-

Outcome: approved