Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

12 березня 2018 р. позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою про захист прав споживача, визнання попереднього договору недійним, застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 лютого 2018 р. позивач уклав з відповідачем попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким відповідач зобовязався придбати у третіх осіб для його відчуження позивачеві за основним договором транспортний засіб марки Chery. Того ж дня позивач сплатив відповідачеві 25\~000 грн. за укладеним попереднім договором, що підтверджується копією квитанції. Після цього позивач неодноразово телефонував відповідачеві з приводу отримання автомобілю, укладення основного договору купівлі-продажу. Відповідач ухиляється від укладення основного договору, автомобіль не передає, чим порушив права позивача як споживача, увівши його в оману. Вважаючи, що даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач, посилаючись на положення ст. 215, 203 ч.1, 5 ЦК України, ст. 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», просить суд визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 20 лютого 2018 р., стягнути з відповідача на його користь 25\~ 000 грн. сплачені за попереднім договором, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 7\~000 грн. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 15 березня 2018 р. позов [PERSON] передано на розгляд Комунарського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю. Ухвалою Комунарського\~районного суду\~м.\~Запоріжжя від 20 квітня 2018 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено строк для подачі сторонами заяв по суті позову. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав, в звязку з чим суд відповідно до положень ст. 178 ч.8 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Наданими позивачем доказами встановлено, що 20 лютого 2018 р. [PERSON] (покупець) уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Смартбізнес» (продавець) попередній договір № 0024 купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно цьому договору покупець має бажання купити у продавця, а продавець має бажання продати покупцеві транспортний засіб; сторони зобовязались у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу (основний договір) на умовах, встановлених у цьому попередньому договору; транспортний засіб, який продавець зобовязується придбати у третіх осіб для його відчуження покупцеві за основним договором, має наступні ідентифікаційні ознаки: марка Chery, модель Tiggo 3, рік випуску 2014, колір сріблястий; сторони зобовязуються укласти основний договір 26 лютого 2018 р. за умови повного виконання п. 2.1 цього попереднього договору; продавець зобовязується передати майно у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності 250 000 грн. Згідно п. 2.1 договору на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення основного договору в момент укладення цього попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 25\~000 грн., а продавець своїм підписом під цим попереднім договором підтверджує отриманнях таких коштів. Відповідно до п. 2.2 попереднього договору зазначена сума розцінюється сторонами як аванс за основним договором, а при оформлені основного договору вартість майна, що підлягає сплаті покупцем, буд зменшена на суму, сплачену за цим попереднім договором. Згідно п. 3.4 попереднього договору сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. (а.с. 8-9) На виконання п. 2.1 попереднього договору 20 лютого 2018 р. [PERSON] сплатив ТОВ «Смартбізнес» грошові кошти в розмірі 25\~000 грн. (а.с. 10) Судом встановлено, що у зазначений в попередньому договорі строк договір купівлі-продажу транспортного засобу сторони не уклали з вини відповідача, який ухиляється від укладення цього договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що у зазначений в попередньому договорі строк договір купівлі-продажу транспортного засобу сторони не уклали з вини відповідача, тому відповідно до положень ст. 635 ч.3 ЦК України зобов'язання, встановлені попереднім договором, припиняється. Сплачені позивачем кошти в розмірі 25\~000 грн. є авансом, про що зазначено в п. 2.2 попереднього договору, і підлягають поверненню в силу вимог ст. 570 ЦК України, згідно п. 3.4 попереднього договору. Вирішуючи позовні вимоги про визнання попереднього договору недійсним, суд виходить з такого. Заявляючи вимоги про визнання попереднього договору недійсним, позивач у позовній заяві зазначив, що даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, до нього включено несправедливі умови, які призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням вимог ст. 18 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд вважає, що вказані вище підстави для визнання попереднього договору недійсним не знайшли свого підтвердження. Вказаний висновок суду грунтується наступним. Відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті\~203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ч.5 ЦК України, на яку посилається позивач, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ствердження позивача\~ про\~те,\~щопопередній\~договір не\~був спрямований\~на реальне\~настання правових\~наслідків,\~грунтується на\~тому,\~що у встановлений в попередньому договорі строк основний договір купівлі-продажу не було укладено. Таке ствердження є хибним, оскільки вказана обставина свідчить про порушення умов попереднього договору, а не про його недійсність. Недійсність договору за змістом ст. 215 ч.1 ЦК України має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання укладеного договору. Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 р. по справі № 760/10884/15-ц. Згідно ст. 203 ч.1 ЦК України, на яку також посилається позивач, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач стверджує, що укладений між сторонами попередній договір містить несправедливі умови, які призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням вимог ст. 18 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів» та є підставою для визнання попереднього договору недійсним. На підтвердження цього ствердження позивач зазначив, що в попередній договір включені обмежені права покупця як споживача у разі неналежного виконання продавцем обовязків, передбачених договором та законом; звужені обовязки продавця за невиконання або неналежне виконання обовязків. З таким ствердженням суд не погоджується з таких підстав. Аналіз попереднього договору від 20 лютого 2018 р. свідчить про те, що він не містить несправедливі умови, які призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вказаний договір містить права та обовязки сторін, порядок оплати, зміни і розірвання договору, наслідки невиконання зобовязань. Зокрема, п. 3.4 попереднього договору передбачена відповідальність сторін за ухилення від укладення основного договору; п. 4.1. встановлено, що усі правовідносини, які виникають у звязку з виконанням попереднього договору і не врегульовані ним, регламентуються норами чинного законодавства України. Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього\~Кодексу сторони\~є вільними\~в укладенні\~договору,\~виборі контрагента\~та визначенні\~умов договору\~з урахуванням\~вимог цього\~Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~звичаїв ділового\~обороту,\~вимог розумності\~та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст позовної заяви свідчить про те, що позивач сам звернувся до відповідача з питання придбання автомобілю, 20 лютого 2018 р. сторони уклали попередній договір, який позивач безумовно підписав, не вважаючи умови договори несправедливими. З наведених підстав суд відмовляє у задоволені позову в частині визнання вказаного договору недійсним. При вирішені вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. суд виходить з такого. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат,\~повязаних з\~розглядом справи,\~належать,\~зокрема,\~ витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)\~розмір суми,\~що підлягає\~сплаті в\~порядку компенсації\~витрат адвоката,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги,\~встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на\~підставі відповідних\~доказів,\~які підтверджують\~здійснення відповідних\~витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі\~недотримання вимог\~частини четвертої\~цієї статті\~суд може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)\~чи повязані\~ці витрати\~з розглядом\~справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)\~поведінку сторони\~під час\~розгляду справи,\~що призвела\~до затягування\~розгляду справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне твердження\~або заперечення\~стороною певних\~обставин,\~які мають\~значення для\~справи,\~безпідставне завищення\~позивачем позовних\~вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження витрат на професійну\~правничу допомогу позивач надав суду: -договір про надання правової допомоги, укладений 26 лютого 2018 р. між адвокатом [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13); -копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] (а.с. 14); -акт прийому-передачі виконаних послуг від 7 березня 2019 р. (а.с. 16); -копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 26 лютого 2018 р. про сплату [PERSON] вартості наданих послуг в розмірі 7\~000 грн. (а.с. 15) Наданими позивачем документами встановлено, що за договором про надання правової допомоги від 26 лютого 2018 р. позивач сплатив адвокату грошові кошти в сумі 7 000 грн., які підлягають стягнення з позивача на користь відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial