Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

11 червня 2014 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] В обґрунтування позову зазначив, що 30 квітня 2007 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №004-03130-300407 від 30 квітня 2007 року. Відповідно до п.1.1 договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит в сумі 1 345,00 гривень на придбання певного майна/послуг, на умовах, визначених договором. Відповідно до п.2.3 договору, за користування кредитом відповідач сплачує кредитору проценти, виходячи зі ставки 12% в рік. А також, за ведення кредитної справи відповідач сплачує позивачу плату, в розмірі 2,75% в місяць, відповідно до п.2.5 договору. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит в сумі 1 345,00 гривень, про що свідчить меморіальний ордер №14985998 від 03 травня 2007 року. Моментом погашення кредиту вважається день зарахування коштів на розрахунковий рахунок кредитора в повному обсязі: суми кредиту, нарахованих процентів за його користування, всіх інших виплат, передбачених договором. Відповідачка станом на 30 березня 2014 року порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 1 581,00 гривень, яка складається з: заборгованість за сумою кредиту - 1 062,23 гривень, заборгованість по відсотках - 63,04 гривень, заборгованість по комісіях - 455,73 гривень. Просить суд стягнути з відповідачки суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 581,00 гривень та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, з позовними вимогами не згодна в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, просить відмовити в задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Дійсно відповідачка по справі [PERSON] уклала кредитний договір №004-03130-300407 від 30 квітня 2007 року з позивачем. Відповідно до п.1.1 договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит в сумі 1 345,00 гривень на придбання певного майна/послуг, на умовах, визначених договором. Відповідно до п.2.3 договору, за користування кредитом відповідач сплачує кредитору проценти, виходячи зі ставки 12% в рік. А також, за ведення кредитної справи відповідач сплачує позивачу плату, в розмірі 2,75% в місяць, відповідно до п.2.5 договору. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит в сумі 1 345,00 гривень, про що свідчить меморіальний ордер №14985998 від 03 травня 2007 року. Моментом погашення кредиту вважається день зарахування коштів на розрахунковий рахунок кредитора в повному обсязі: суми кредиту, нарахованих процентів за його користування, всіх інших виплат, передбачених договором. Відповідачка станом на 20 березня 2014 року порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 1 581,00 гривень, яка складається з: заборгованість за сумою кредиту - 1 062,23 гривень, заборгованість по відсотках - 63,04 гривень, заборгованість по комісіях - 455,73 гривень. У відповідність ст.509 ЦК України - в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як - то: передати майно, сплатити гроші, виконати роботу, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. На підставі ч.3 ст. 549 ЦК України - пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідність ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитними договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідність ч.1 ст.257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позивач та відповідач уклали кредитний договір №004-03130-300407 30 квітня 2007 року. Копією кредитного договору №004-03130-300407 від 30 квітня 2007 року підтверджується, що він не містить умов про збільшення позовної давності. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Абзацом другим п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України). На підставі п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З позовною заявою позивач звернувся до суду 11 червня 2014 року, тобто після спливу строку позовної давності, заяву про поновлення строку позовної давності не надавав, тому йому необхідно відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed