Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

11 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго». В позовній заяві він зазначає, що працював за трудовим договором у відповідача на посаді слюсаря з ремонту автомобілів з 21 квітня 2005 року до 23 лютого 2018 року. 23 лютого 2018 року позивача звільнено за його заявою за ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України у звязку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. На час звільнення йому не була виплачена заборгованість за заробітною платою за період з 9 лютого 2018 року до 23 лютого 20018 року. Борг за заробітною платою виплачений позивачу відповідачем лише 27 липня 2018 року. Посилаючись на ту обставину, що позивач затримав виплату заборгованості за заробітною платою з 23 лютого 2018 року до 27 липня 2018 року, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 27658 грн. 58 коп., а також моральну шкоду в розмірі 15000 грн. Відповідно до ч. 1 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2018 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження 2 жовтня 2018 року. 17 жовтня 2018 року на електрону адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про продовження строку на надання відзиву та доказів у справі. Надання додаткового строку обґрунтовує тим, що в судах Запорізької області перебуває більше 200 позовів проти відповідача. У строки, зазначені в ухвалі Мелітопольського міськрайонного суду від 17 вересня 2018 року, відповідач не може підготувати відзив на позовну заяву і докази. За результатами розгляду клопотання представника відповідача про продовження строку на надання відзиву та доказів у справі суд своєю ухвалою від 17 жовтня 2018 року відклав розгляд справи на 15: 00 12 листопада 2018 року. В судове засідання, що призначене на 12 листопада 2018 року сторони та їх представники не зявилися. Позивач подав суду письмову заяву в якій просить слухати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує. Від представника відповідача клопотань, заяв, повідомлень не надходило. В судове засідання, що призначене на 12 листопада 2018 року, представник відповідача не зявився. Згідно з положеннями п.1 ч.3 ст.223 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи у разі його неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до положень ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач з 21 квітня 2005 року до 23 лютого 2018 року працював у ПАТ Запоріжжяобленерго на посаді слюсаря по ремонту автомобілів 5 розряду. Цей факт підтверджується трудовою книжкою позивача, копія якої міститься на аркушах справи №7-8. Згідно з записом у трудовій книжці позивача він звільнений 23 лютого 2018 року з ПАТ Запоріжжяобленерго за власним бажанням у звязку із невиконанням власником або упоноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України. Відповідно до повідомлення ПАТ Запоріжжяобленерго від 23 лютого 2018 року №38 розмір заборгованості відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати на день звільнення становить 54127 грн. 21 коп. Заборгованість утворилася за заробітною платою за період з вересня 2017 року до лютого 2018 року. (а.с. 5). Із виписки по картковому рахунку позивача №5168757301462331, відкритому в АТ КБ ПРИВАТБАНК слідує, що заборгованість із заробітної плати сплачена відповідачем позивачу 27 липня 2018 року шляхом зарахування на його банківський рахунок (а.с. 6). Порівнюючи виписку по картковому рахунку позивача №5168757301462331 (а.с. 6) та повідомлення ПАТ Запоріжжяобленерго від 23 лютого 2018 року №38 (а.с. 5) слідує, що 27 липня 2018 року відповідачем на рахунок позивача зарахована саме заборгованість із заробітної плати за період з вересня 2017 року до лютого 2018 року. Зазначені докази підтверджують обставини, на які посилається позивач. У клопотанні представника відповідача від 17\~жовтня 2018\~року про\~продовження строку\~на надання\~відзиву та\~доказів у\~справі міститься позиція відповідача по справі (а.с. 24-31). В обґрунтування невиплати заробітної плати в цьому документі представник відповідача зазначає наступне: На сьогодні відповідач знаходиться в тяжкому фінансовому становищі. Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), періодично, у період з 2016 року по вересень 2018 року встановила у відношенні до ПАТ Запоріжжяобленерго нульовий норматив відрахувань коштів на поточні рахунки підприємства та додаткові щодобові утримання коштів з рахунків підприємства, що має наслідком систематичне недоотримання ПАТ Запоріжжяобленерго прибутків від свого основного виду діяльності. Через це утворився значний борг підприємства перед власними працівниками (станом на 08.10.18 р. він складає 272424 тис. грн.), що спричинило їх масові звільнення. У додатку до клопотання представника відповідача від 17 жовтня 2018 року про продовження строку на надання відзиву та доказів у справі містяться копії нормативів відрахувань для ПАТ Запоріжжжяобленерго у 2016-2018 роках. Суд відхиляє такі доводи відповідача як підставу для невиплати позивачу заробітної плати з наступних підстав. Так, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні. Вирішуючи цей спір, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати такі норми матеріального права. Частиною 6 статті 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 3 статті 38 КЗпП працівнику гарантовано право на розірвання трудового договору за власним бажанням у визначений ним строк, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 1 статті 117 КЗпП передбачена відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні: У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені а статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини 1 статті 237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач заявив дві вимоги до відповідача: про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23 лютого 2018 року по 27 липня 2018 року в розмірі 27658 грн. 58 коп. та про стягнення моральної шкоди в розмірі 15000 грн. Перевіривши розрахунки позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про їх правильність. Середній заробіток розрахований позивачем відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Суд вважає, що ці вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 15000 грн. суд приходить до висновку, що вони підлягають задоволенню частково. Приймаючи таке рішення суд виходить з того, що позивач є багатодітним батьком. Його сімю складає дружина, неповнолітній син [PERSON], двоє малолітніх синів [PERSON] і Всеволод (а.с. 12-16). Невиплата відповідачем заробітної плати протягом 6 місяців вимусило позивача звільнитися з місця роботи у звязку із порушення відповідачем його законних прав. Про це свідчить підстава звільнення ч.3 ст.38 КЗпП. Ці порушення, що мали місце з боку роботодавця, призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходить з того, що 2 мінімальні заробітні плати будуть достойною компенсацією для позивача за завдану моральну шкоду. Станом на 1 січня 2018 року розмір мінімальної заробітної плати для працездатних осіб складає 3723 грн. Таким чином суд визначає розмір моральної шкоди позивача в сумі 7446 грн. На підставі п.1.ч.1 ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2466,80 грн.

Outcome: partial