Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

12.02.2016 р. [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом - відповідач), в якому просить стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] ([INFO] р. н.), у твердій грошовій сумі у розмірі по 727,50 (сімсот двадцять сім) гривень 50 копійок, щомісяця, починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення повноліття дитиною. В обгрунтування позову, позивач посилається на те, що з відповідачем по справі розірвано шлюб, від якого мають спільного сина - [PERSON] ([INFO] р. н.), який постійно проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні. В свідоцтві про народження дитини відповідач записаний батьком. Позивач зазначає, що одному важко утримувати дитину, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання, тому вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом. У судове засідання позивач не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Крім того, позивач просив суд розглядати справу в його відсутність, у разі неприбуття в судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення по справі (а. с. 18). Відповідач в судове засідання не з'явився; про дату, час та місце розгляду справи 2 (двічі) повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток про виклик до суду (а. с. 16, 20). Однак до суду не з'являвся, клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки суд не повідомляв. Враховуючи викладене, суд ухвалив, у відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) прийняти рішення у справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору, слід керуватися Сімейним кодексом України (далі за текстом - СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 23.10.2014 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а. с. 7, 8). Відповідно до копії свідоцтва про народження дитини - [PERSON] ( [INFO] р. н.) його батьком значиться [PERSON] - відповідач по даній справі (а. с. 6). З довідки №43 від 08.02.2016 р., виданої Виконавчим комітетом Прямобалківської сільської ради Арцизького району Одеської області вбачається, що син проживає разом з матір'ю - позивачем по даній справі (а. с. 9). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації, відповідно до закону (ст.184 СК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком малолітнього [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про його народження та не заперечується відповідачем, тому проживаючи окремо, відповідач зобов'язаний утримувати дитину до досягнення ним повноліття. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою малолітню дитину, яка проживають з матір'ю до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини: як стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, на стан здоров'я і матеріальне становище дитини, стан здоров'я і матеріальне становище платника аліментів, приймаючи до уваги обов'язок батька дитини утримувати свою дитину, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача та стягувати аліменти з батька неповнолітнього [PERSON] на користь позивача на утримання дитини в розмірі 727,50 (сімсот двадцять сім) гривень 50 копійок, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Outcome: approved