Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

10.07.2018 року до суду звернулась позивач [PERSON], з позовом про визнання права власності до відповідача [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 31.08.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 19 вересня 2018 року . Згідно заявлених позовних вимог за уточненою позовною заявою позивач просить визнати [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Визнати за позивачем [PERSON]. та відповідачем [PERSON], за кожним, право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: вона 30.04.1972 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно від 09.01.1973 року за реєстровим номером 19, на підставі рішення виконкому Верхньодніпровської міської ради за № 7 від 11.01.1974 року, відповідачу було відведено земельну ділянку загальною площею 405 кв.м. Договір нотаріально посвідчений 28.12.1974 року Верхньодніпровською нотаріальною конторою та станом на 09.01.1973 року цей договір був правовстановлюючим документом. На відведеній земельній ділянці ними був в побудований житловий будинок з господарськими спорудами. З 1973 року перереєстрація домоволодіння по [ADDRESS] не проводилась. Шлюб між нею та відповідачем розірваний. Але домоволодіння залишається у власності відповідача. що порушує її права як співвласника даного будинку, що і стало підставою звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідач у встановлений строк відзиву на позовну заяву не надав. Третя особа. що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області, будь-яких заперечень проти задоволення позовних вимог не має. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.04.1972 року, що підтверджується, копією свідоцтва про шлюб Під час перебування сторін у шлюбі відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно від 09.01.1973 року за реєстровим 3 19, на підставі рішення виконкому верхньодніпровської міської ради за № 7 від 11.01.1974 року, відповідачу [PERSON], було відведено земельну ділянку загальною площею 405 кв.м. В період до 1974 року на відведеній земельній ділянці сторони побудували садибний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. З 1974 року відповідач виїхав на постійне проживання до Російської Федерації. Весь цей час у домоволодіння проживає позивач, яка підтримує його у належному стані, оплачує комунальні послуги, але будинок залишається у власності лише відповідача. На даний час позивач в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя бажає визнати зазначене домоволодіння спільною сумісною власністю та щоб за нею було визнано право власності на ? частину зазначеного вище домоволодіння. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку доходу. Так як зазначене вище домоволодіння було побудоване (набуте) в період перебування сторін у шлюбі, а саме в 1974 році, відповідно воно є спільною сумісною власністю сторін [PERSON], та [PERSON] Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або шлюбним договором в період перебування шлюбу. Відповідно доч.1.2, 3 ст. 370 ЦК України - Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Суд вважає, що кожна із сторін, як колишнє подружжя, має право власності на ? частину майна набутого за час шлюбу, в даному випадку виходячи із позовних вимог це право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] Так як позивач просить визнати за нею право на ? частину спірного домоволодіння (тобто на ідеальну частку) в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя і не ставить вимоги про виділення її частки в цьому будинку в натурі, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному об'ємі. При цьому визнаючи право власності на ідеальну частку за позивачем суд вважає за необхідне визнати і за відповідачам його право на ідеальну частку в спірному домоволодінні в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, а саме на ? частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.. На основі ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України,

Outcome: approved