Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

11 травня 2016 року до суду з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернувся [PERSON]. Позивач просить визнати недійними договори купівлі-продажу автомобіля, який є його з [PERSON] спільною власністю. Позовні вимоги умотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та за спільні кошти придбали автомобіль «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер [NUMBER]. В березні місяці 2012 року шлюб між ними розірвано. У звязку недосягненням згоди з [PERSON] про поділ спільного майна [PERSON] звернувся з відповідним позовом до суду. Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року серед іншого за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по ? частки на згаданий вище автомобіль. Це судове рішення набрало законної сили 06 липня 2016 року. Незважаючи на рішення суду, в цей же день після його постановлення [PERSON] зняла транспортний засіб з реєстрації, а 28 квітня 2015 року відповідно до довідки-рахунку зареєструвала право власності на автомобіль за своєю матірю [PERSON] Після розгляду справи про поділ майна апеляційним судом [PERSON] та [PERSON] 23 липня 2015 року ще раз перереєстрували транспортний засіб, цього разу на спільну родичку [PERSON] [PERSON] і надалі продовжує користуватися спірним транспортним засобом, відтак вказані правочини мають ознаки фіктивності. У матеріально-правовому обґрунтуванні позову [PERSON] покликається на статті 16, 203, 204, 215, 216, 234 Цивільного кодексу України (далі ЦК), статті 60, 65 Сімейного кодексу України (далі СК). У письмових запереченнях проти позову [PERSON] звертає увагу суду, що викладені [PERSON] у позовній заяві обставини є неправдивими, перекрученими і не відповідають істині. Відповідно до рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області дійсно у порядку поділу майна подружжя за ними визнано право власності по ? частки на автомобіль «Фольксваген Кадді», реєстраційний номер [NUMBER]. В описовій частині рішення серед іншого зазначено, що на придбання автомобіля вона використала 68 тисяч гривень, які отримала від своїх батьків у якості дарунку. При цьому також констатовано, що договір дарування валютних цінностей нотаріально не посвідчений відповідно до вимог частини 5 статті 719 ЦК, отже є нікчемним. [PERSON] не виявляв бажання повернути батькам [PERSON] кошти, отримані в дарунок за недійсним договором дарування. З метою повернути отримане за нікчемним правочином, і не маючи готівкових коштів, [PERSON] повернула батькам спірний транспортний засіб. 01 червня 2016 року відкрито провадження у справі за первісним позовом [PERSON] 30 червня 2016 року відповідач [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності на згаданий вище автомобіль внаслідок застосування правових наслідків нікчемності правочину про дарування грошових коштів у вигляді двосторонньої реституції; про стягнення з [PERSON] 6500 гривень позичених коштів, які [PERSON] використала для придбання спільного майна подружжя та особисто повернула позикодавцю [PERSON]. Ухвалою від 13 липня 2016 року за зустрічним позовом [PERSON] відкрито провадження у справі та об'єднано її у спільний розгляд з справою за позовом [PERSON] 26 жовтня 2016 року [PERSON] змінив позовні вимоги: просить визнати недійсним договір купівлі-продажу у формі довідки-рахунку від 07 квітня 2016 року серії ААЕ № 099471, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила автомобіль «Фольксваген Кадді» 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; визнати недійсним договір купівлі-продажу № НАО697111 від 20 липня 2016 року, на підставі якого [PERSON] було відчужено згаданий транспортний засіб [PERSON] Ухвалою від 23 листопада 2016 року прийнято відмову [PERSON] від зустрічних позовних вимог до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності на автомобіль «Фольксваген Кадді» внаслідок застосування правових наслідків нікчемності правочину про дарування грошових коштів у вигляді двосторонньої реституції. Провадження у справі у цій частині закрито. Крім цього, залишено без розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] у частині позовних вимог про стягнення 6500 гривень позичених коштів. Отже, на момент ухвалення судового рішення не вирішеним залишається первинний позов [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що згоди на відчуження транспортного засобу він не давав. [PERSON] і надалі продовжує користуватись спірним транспортним засобом. Ця обставина вказує на фіктивність оспорюваних договорів. Представник позивача [PERSON] зазначив, що на момент первинного відчуження транспортного засобу [PERSON] він був спільною сумісною, а не частковою, власністю [PERSON]. Відповідач [PERSON] фактично розпорядилась спільним майном без згоди іншого співвласника, що є підставою для визнання спірних договорів недійсними. Відповідаючи на запитання суду щодо фіктивності та удаваності договорів, [PERSON] погодився, що «прямих доказів» цього у ході судового розгляду не здобуто. Уточнив, що первинною є позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу відповідно до довідки-рахунку серії ААЕ № 099471 від 07 квітня 2015 року. [PERSON] щодо позовних вимог [PERSON] у суді пояснила, що кошти, які вона використала на придбання автомобіля «Фольксваген Кадді» були надані їй батьками. Мати [PERSON] дізналась про розірвання її шлюбу з [PERSON], подання ним позову про поділ майна та почала вимагати повернення коштів. Оскільки готівкових коштів вона не мала, то повернула батькам транспортний засіб. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] також додала, що мати [PERSON] поверненням автомобіля погодилась отримати відступне за передані раніше кошти. Відповідач [PERSON] у суді пояснила, що [PERSON] не знав про придбання її донькою автомобіля, адже в цей час він перебував у Російській Федерації. На купівлю транспортного засобу вона з чоловіком надала [PERSON] 68 тисяч гривень. Коли дізналась, що [PERSON] має намір поділити майно, вона звернулась до доньки з вимогою повернути кошти. Оскільки коштів у [PERSON] не було, вона погодилась придбати машину. Згодом [PERSON] продала транспортний засіб своїм родичам [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що на початку 2015 року її сімя вирішила купити автомобіль. Дізнались про наявність транспортного засобу у [PERSON], придбали його, зареєструвавши на неї. Цими питаннями займався її син [PERSON], який, в основному, і користується автомобілем. Про спір між Гречками про поділ майна не знала. [PERSON] відомо, що син інколи дає користуватись транспортним засобом [PERSON] Відповідно до частин 3, 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60, частини 1\~ статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною 3 статті 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши докази, законодавство, суд дійшов таких висновків. Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року у цивільній справі про поділ майна між [PERSON] та [PERSON] зокрема ухвалено визнати за сторонами право власності по ? частки за кожним на автомобіль «Фольксваген Кадді» 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Рішення набрало законної сили 06 липня 2015 року (Т.1 арк. 4-10). З дослідженого у суді аудіозапису судового засідання Камінь-Каширського районного суду слідує, що вступна та резолютивна частина вказаного вище рішення проголошувалась судом о 19 годині 42 хвилини. Відповідно до довідки-рахунку ТОВ «Автолюкс-Костопіль» серії ААЕ № 099471 від 07 квітня 2016 року [PERSON] було видано та продано за 63 тисячі гривень автомобіль «Фольксваген Кадді» 2006 року випуску, кузов № [NUMBER] (Т. 1арк. 113). Про те, що автомобіль придбаний [PERSON] є тим же транспортним засобом, що надбаний Гречками за час шлюбу, вказує технічний паспорт серії САК № 280334 (Т.1 ар. 113). Згідно з договором купівлі-продажу від 20 липня 2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Любешівського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продала, а [PERSON] купила автомобіль «Фольксваген Кадді» 2006 року випуску, кузов № [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER] (Т. 1 арк. 116). Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1, 2 статті 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 статті 218 ЦК недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно з статтею 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 60 СК встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1200 від 11 листопада 2009 року, дозволяється торгівля транспортними засобами, що були у вжитку, субєктами комісійної торгівлі з видачею відповідної довідки-рахунку. Автомобіль «Фольксваген Кадді», державний реєстраційний номер [NUMBER], був придбаний у період шлюбу між Гречками і не момент вчинення [PERSON] та [PERSON] оспорюваного правочину 07 квітня 2015 року відповідно до сімейного законодавства вважався спільною сумісною власністю подружжя. Суд не вбачає потреби піддавати аналізу твердження відповідачів [PERSON], [PERSON] щодо належності коштів, які були використані на купівлю згаданого транспортного засобу. Це питання досліджувалось Камінь-Каширським районним судом Волинської області при вирішенні спору про поділ майна і перебуває за межами предмету цього судового спору. Суд першої інстанції не наділений повноваження щодо перегляду рішень іншого суду цієї ж інстанції, які набрали законної сили. Наведене кореспондується з положеннями статті 61 ЦПК. Продовжуючи свій аналіз, суд доходить висновку, що довідка-рахунок про придбання автомобіля, видана суб'єктом комісійної торгівлі, є свідченням укладення договору купівлі-продажу. Суд також звертає увагу, що на момент виникнення спірних правовідносин закон не передбачав обов'язкового нотаріального посвідчення договору-купівлі продажу транспортного засобу або його державної реєстрації. Державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією правочину щодо цього транспортного засобу. З матеріалів справи вбачається, що довідка-рахунок ТОВ «Автолюкс-Костопіль» серії ААЕ № 099471 про придбання автомобіля «Фольксваген Кадді» 2006 року випуску, кузов № [NUMBER], видана [PERSON] 07 квітня 2015 року. З огляду на час проголошення Камінь-Каширським районним судом Волинської області вступної та резолютивної частини судового рішення про поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON]: о 19 годині 42 хвилини 07 квітня 2015 року, суд вважає переконливими доводи відповідачів [PERSON], [PERSON], що на момент відчуження транспортного засобу відповідно до довідки-рахунку вони не знали про зміст згаданого судового акту. У ході судового розгляду не здобуто доказів, що станом на 07 квітня 2015 року існували будь-які обтяження щодо автомобіля. Необхідно також констатувати, що законодавством не встановлено норми щодо недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Таким чином, у ситуації, що склалась між сторонами, для відновлення своїх майнових прав [PERSON] необхідно вимагати грошову компенсацію за частку у праві власності у спірному транспортному засобі. По суті аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-7цс15. У звязку з відмовою у задоволенні первинної позовної вимоги, не підлягає до задоволення вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № НАО697111 від 20 липня 2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Розподіл судових витрат необхідно здійснити за правилами статей 79-88 ЦПК. У звязку з повною відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] не підлягають стягненню з відповідачів понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1102,4 гривень. Поряд з цим, підлягають стягненню з позивача у користь відповідача [PERSON] документально підтверджені нею судові витрати. При цьому суд вважає за необхідне звернуту увагу, що питання про розподіл судових витрат [PERSON], повязаних з оплатою судового збору по зустрічних позовних вимогах, вирішено ухвалою суду від 23 листопада 2016 року. [PERSON], крім наведеного вище, понесені судові витрати по оплаті правової допомоги адвоката [PERSON], та витрати, повязані з явкою представника до суду. На підтвердження цих витрат суду подано договір про надання правової допомоги, квитанцію до касового прибуткового ордера від 23 листопада 2016 року, довідку-розрахунок гонорару за надану правову допомогу, квитки на проїзд у громадському транспорті. На момент оплати [PERSON] гонорару [PERSON] мінімальний розмір заробітної плати становив 1450 гривень. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Відповідно до статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги, довіреність, ордер, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно з статтею 19 цього Закону видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що сплачені відповідачем [PERSON] адвокату [PERSON] витрати за надання правової допомоги та явкою представника до суду, в цілому 6790 гривень, необхідно стягнути з позивача з таких міркувань. У довідці-розрахунку вказано, що надання правової допомоги [PERSON] включало в себе ознайомлення з матеріалами справи, виготовлення письмових заперечень проти позову, представництво інтересів у суді. На виготовлення заперечень проти позову [PERSON] [PERSON] витрачено дві години. Таким чином, розрахунок витрат за цей вид правової допомоги буде таким: 1450 гривень ? 40 % ? 2 години = 1160 гривень. При цьому у довідці-розрахунку зазначено, що за це [PERSON] сплатила 1000 гривень. Судові засіданні у цій справі відбувались 21 червня, 20, 28 вересня, 05, 26 жовтня, 08 та 23 листопада 2016 року. Загальна їх тривалість становить 10 годин 24 хвилини. За участь у судових засіданнях [PERSON] фактично отримала 5000 гривень гонорару. Таким чином, 1450 гривень ? 40 ? 10 годин 24 хвилини = 6032 гривень. Отже, сплачена [PERSON] сума за цей вид правової допомоги лежить у межах гранично допустимих розмірів компенсації. Встановлено, що адвокат [PERSON] проживає та працює у місті Камінь-Каширський Волинської області. У судові засідання на вказані вище дати вона доїжджала у селище Любешів на громадському транспорті. Загальна сума транспортних витрат становить 210,33 гривень, що підтверджено квитками на проїзд сполученням «Камінь-Каширський Любешів» та у зворотному напрямку. Крім цього, адвокат [PERSON] витратила одну годину на ознайомлення з матеріалами справи. Гранично допустимий розмір компенсації за цей вид правової допомоги становитиме 580 гривень. Отже, понесені [PERSON] витрати у зв'язку з наданням правової допомоги адвокатом [PERSON], явкою представника до суду, належним чином підтверджені та відповідають встановленим законодавством гранично допустимим розмірам компенсації. Відповідно до статті 154 ЦПК після набрання рішенням законної сили необхідно скасувати вжиті судом заходи забезпечення цивільного позову у виді арешту на автомобіль «Фольксваген Кадді» 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Враховуючи наведене,

Outcome: approved