Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

10 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з відповідачем зареєструвала шлюб 12 липня 2014 року. Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Перебуваючи у шлюбі із відповідачем, 11 січня 2018 року вони придбали двокімнатну квартиру, загальною площею 50,98 кв. м, житловою площею 29,7 кв.м за адресою : [ADDRESS] вартістю 48 000 грн., оціночною вартістю 48 305 грн. Покупцем у договорі купівлі-продажу квартири за її згодою було вказано лише відповідача. Вказує, що їх одруження виявилось невдалим і сімейне життя із відповідачем не склалось з причин різних поглядів на сімейні цінності та спільне життя. Шлюбні відносини між ними фактично припинились. У липні 2018 року відповідач змусив її залишити квартиру і заявив про відсутність у неї прав на спірну квартиру. Таким чином домовленості або згоди між нею та відповідачем щодо вирішення питання поділу спільного майна не досягнуто, що спонукає її до звернення до суду із відповідним позовом. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить поділити спільне сумісне майно подружжя в натурі, визнавши за нею право власності на ? частки двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 50,98 кв. м, житловою площею 29,7 кв.м. Ухвалою суду від 16 серпня 2018 року зазначену позовну заяву залишено без руху. 29 серпня 2018 року ухвалою Білопільського районного суду Сумської області роз'єднано позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину та поділ спільного майна подружжя, у самостійні провадження. Ухвалою суду від 30 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 02 жовтня 2018 року у судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась. Представник позивача - адвокат [PERSON] надав письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та підтримання позовних вимог (а. с. 24-25). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та визнання позовних вимог (а. с. 26-27). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 1 ст. 206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Як зазначає ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа здійснює свої цивільні права вільно та на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 16 ЦК України законодавець установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12 липня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білопільського районного управління юстиції у Сумської області, про що складено відповідний актовий запис за № 56. Після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 5). Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 6). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Шамуковою С.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 9 [PERSON] купив за обговорену суму двокімнатну житлову квартиру під номером [ADDRESS]. Відчужувана житлова квартира має житлову площу 29,70 кв.м., загальну площу 50,98 кв.м. Продаж за домовленістю сторін вчинюється за 48 000 грн., оціночна вартість складає 48 305 грн. (а. с. 7-9). Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 12 січня 2018 року вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, виданого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Шамуковою С.Ф. 12 січня 2018 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а. с. 10-11). Відповідно до копії технічного паспорту власником цілої частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, виданого 12 січня 2018 року приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Шамуковою С.Ф., реєстраційний номер 9 (а. с. 12-15). За правилами ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За приписами ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ст. 68 СК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Аналогічні положення закріплені і в ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України. Зокрема, частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. З аналізу зазначених вище норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що вказане вище спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Запропонований позивачкою [PERSON] поділ спільного сумісного майна, а саме ? частки квартири є таким, що не обмежує права відповідача [PERSON], який в свою чергу не заперечує проти визнання за [PERSON] право власності на спірну квартиру у зазначеній частці. Таким чином, аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні та враховуючи інтереси сторін, з метою недопущення порушення прав власника квартири, суд вважає, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частку квартири. З урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги думку сторін, а також те, що відповідач визнав позов та вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу [PERSON] підлягає поверненню з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved