Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

12.05.2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вона є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , які належать їй на підставі договору Дарування від 08.04.2010 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно за №2-300, інша 1/3 частина вищевказаної квартири належить [PERSON] на підставі договору Дарування 1/3 частини квартири від 28.01.2011 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №2-143. Згідно з технічним паспортом на квартиру, спірна квартира є трикімнатною, житлова площа 41,2 кв.м., у тому числі 2-а кімната 19, 6 кв.м., 5-а кімната 10, 6 кв.м., 8-а кімната 11,0 кв.м., кухня 5, 8 кв.м., вбиральня, (поєднана) 3,1 кв.м., передпокою 4,4 кв.м., вбудованої шафи -1,0; 0,7 кв.м. Квартира обладнана балконом 2,3 кв.м. Загальна площа квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] в квартирі ізольовані. Як вказує позивач, відповідач зареєстрована за спірною адресою, однак жодного дня там не мешкала, проживає у м.Києві. Через непорозуміння щодо порядку користування квартирою, оскільки [PERSON] не сплачує за житлово-комунальні послуги, позивач повинна сплачувати за послуги, що нараховуються на загальну площу квартири. Зважаючи на вище вказане, для захисту своїх прав, позивач звернулася до суду. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач про причини не явки не повідомила. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання не здійснювалось. Перевіривши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , які належать їй на підставі договору Дарування від 08.04.2010 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно за №2-300(а.с.10-11). Інша 1/3 частина спірної квартири належить [PERSON] на підставі договору Дарування 1/3 частини квартири від 28.01.2011 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №2-143(а.с.12-13). Згідно з технічним паспортом на квартиру(а.с.14-15), спірна квартира є трикімнатною, житлова площа 41,2 кв.м., у тому числі 2-а кімната 19, 6 кв.м., 5-а кімната 10, 6 кв.м., 8-а кімната 11,0 кв.м., кухня 5, 8 кв.м., вбиральня, (поєднана) 3,1 кв.м., передпокою 4,4 кв.м., вбудованої шафи -1,0; 0,7 кв.м. Квартира обладнана балконом 2,3 кв.м. Загальна площа квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] в квартирі ізольовані. Як вказує позивач, відповідач зареєстрована за спірною адресою, однак жодного дня там не мешкала, проживає у м.Києві. Через непорозуміння щодо порядку користування квартирою, оскільки [PERSON] не сплачує за житлово-комунальні послуги, позивач повинна сплачувати за послуги, що нараховуються на загальну площу квартири. Зважаючи на вище вказане, для захисту своїх прав, позивач звернулася до суду. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ст. 5 ЦПК Українизазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд виходить з того, що, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд виходить з того, що дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. В ч. 1 ст. 356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Положеннями статті 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. При цьому суд зауважує, що квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. В іншому випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Будь-яких заперечень чи заяв про не визнання заявлених вимог від відповідачів до суду не надходило, а отже, суд вважає за можливе покласти в основу рішення зазначені позивачем підстави на обґрунтування заявлених нею вимог. Так, зважаючи на викладене позивачем, враховуючи відсутність відзиву відповідача, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , наступним чином: -у користування [PERSON] виділити житлову кімнату 8-а площею 11,00 кв.м., кімнату 5-а площею 10, 6 кв.м. та вбудованої шафи -1,0; 0,7 кв.м.; - у користуванні [PERSON] залишити житлову кімнату 4-а площею 19,6 кв.м.; - в загальному користуванні залишити: кухня -5,8 кв.м., вбиральня (поєднаної) 3,1 кв.м., передпокою 4,4 кв.м. та балкон 2, 3 кв.м. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. Зважаючи на вище вказане, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved