Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

12.10.2016 [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований 22.08.2008 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO]. Протягом сумісного проживання сторони не змогли знайти спільної мови при вирішенні сімейних питань, із-за чого виникали сварки, непорозуміння, втрачено почуття любові один до одного. Позивач вважає, що сімя розпалася остаточно, на примирення не згоден. Відповідач добровільно не бажає шлюб розірвати. Сторони в судове засідання, надали до суду письмові заяви, відповідно до яких просили суд розглянути справу за їх відсутністю та розірвати шлюб, укладений між ними. З огляду на таке, суд вирішує справу за відсутністю учасників цивільного процесу на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та враховуючи ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 22.08.2008. Шлюб зареєстровано Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 340 (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії І-КИ №529448 (а.с. 11). На теперішній час шлюбні відносини між сторонами припинились з початку 2016 року. Причиною припинення шлюбних відносин втрата почуття любові та поваги одне до одного. Згідно положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. У відповідності зі ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Позивач у поданій до суду позовній заяві зазначає, що сімя сторін остаточно розпалася через втрату почуття любові та поваги одне до одного. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити його інтересам та є недоцільним. Відповідач у поданій до суду заяві про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, обумовлені вище факти не спростовує, що дає підстави суду вважати за недоцільне, з урахуванням інтересів сторін, надавати останнім строк для примирення та намагатися зберегти їх сімейні відносини. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливе та суперечить їх інтересам. Заявлені позовні вимоги відповідають дійсній волі позивача, проти задоволення яких відповідач не заперечує. Розглядаючи вимоги про визначення місця проживання дитини суд дійшов наступного. Згідно до приписів статті 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-ХІІ (798-12) від 27.02.91. Дата підписання Україною: 21 лютого 1990 року, набуття чинності для України: 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення, вимога про визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню, та суд вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] [INFO] разом із матірю - [PERSON]. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією від 12 жовтня 2016 року (а.с. 2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved