Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

12.07.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авто Просто» та ТОВ «АТ Сервіс» про захист прав споживачів, введення в оману та повернення коштів, сплачених за наслідками укладення договорів. В обґрунтування позову зазначає, що 14.04.2019 року уклав з ТОВ «Авто Просто» договір №801670 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі (далі -Договір), предметом якого є надання учаснику послуг системи «Автофонд», спрямованих на придбання автомобіля. Договір укладений шляхом підписання самого Договору, Додатку №1 та Додатку № 2, які є невідємною частиною Договору. Також 14.04.2019 року, з метою виконання попереднього договору, уклав з ТОВ «АТ Сервіс» Договір-доручення №801670 про сплату Повіреним винагороди ТОВ «Авто Просто» в сумі 21 843.60 грн.. Метою підписання 14.04.2019 року договору адміністрування, було отримання автомобіля марки/моделі «KiaStonis» вартістю 455 075.00 грн.. Вважає, що вказаний Договір порушує норми чинного законодавства, а також умови Договору порушують його права, як споживача. Учасник цього Договору зобов`язаний сплатити вступний внесок, плату за послуги, яка визначається у відсотках від поточної ціни автомобіля, щомісячні повні внески, за рахунок яких відповідач оплачує автомобіль та формує фонд для повернення коштів, що разом становлять повні внески, частиною з яких є щомісячний внесок в оплату послуг відповідачу. Відповідач гарантує надання учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання учасником всіх зобов`язань, передбачених Договором. Зазначив, що при укладенні спірного Договору він отримав від відповідача нечітку, неправдиву інформацію стосовно умов Договору, порядку його виконання, тоді як за умови належного роз`яснення йому всіх умов та наслідків, він не погодився б на укладення цього Договору, оскільки його умови є несправедливими стосовно нього, всупереч принципу добросовісності цивільних відносин, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду як споживача, що є порушенням ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, вказує, що менеджер відповідача не надав роз`яснень з приводу того, що він не продає автомобілі, а лише надає послуги з адміністрування системи придбання автомобілів у групах, що є порушенням ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Наполягає, що Договори, які укладені між сторонами здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Враховуючи, що зміст Договорів є складними для сприйняття і розуміння правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, спрямовані на використання відповідачами нечесної підприємницької практики, вважає спірні договори укладено під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення при вчиненні вказаних правочинів. Вважає, що укладеними Договорами порушено його права, а тому просить суд визнати недійсними з моменту кладення Договір № 801670 від 14.04.2019 року з Додатком №1 та Додатком №2 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, укладений між позивачем та ТОВ «Авто Просто», стягнути з ТОВ «Авто Просто» на його користь грошові кошти в розмірі 79 901,09 грн.; визнати недійсним з моменту кладення Договір № 801670 від 14.04.2019 року укладений між позивачем та ТОВ «АТ Сервіс», стягнути з ТОВ «АТ Сервіс» на його користь грошові кошти в розмірі 21 843.60 грн.. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просив про задоволення позову. Представник відповідача ТОВ «Авто Просто» в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, просив відмовити у задоволенні позову, пославшись на обставини, які були ним викладені у відзиві на позовну заяву від 13.08.2019 року, в якому зазначено, що ТОВ «Авто Просто» відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 19.01.2012 року, було зареєстровано у державному реєстрі фінансових установ згідно з вимогами закону та отримало ліцензію на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг. А тому вважає, що договір від 14.04.2019 року між позивачем та відповідачем укладений у відповідності до вимог законодавства України та ліцензійних умов надання таких послуг, у зв`язку з чим просив залишити позовну заяву [PERSON] , без задоволення\~ (а.с. 48 - 55). Відповідач ТОВ «АТ Сервіс» в судове засідання не з`явився, однак 13.08.2019 року надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та розглянути справу без участі представника ТОВ «АТ Сервіс». Зазначив, що ТОВ «АТ Сервіс» діяло у суворій відповідності до укладеного договору, та без жодних порушень прав позивача. 06.05.2019 року Позивача було включено до групи №1293 та надано порядковий номер у групі 41, у зв`язку з чим, на виконання Договору доручення, укладеного 14.04.2019 року, у ТОВ «АТ Сервіс» виник обов`язок щодо перерахування коштів на рахунок ТОВ «Авто Просто». 06.05.2019 року кошти в сумі 21 843.60 грн. були\~ перераховані, таким чином, зазначає, що Договір доручення №801670, виконано у повному обсязі (а.с. 92-93). Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З письмових матеріалів справи вбачається, що 14.04.2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» укладено договір №801670 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, предметом якого є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля (а.с. 29-33). Договір укладено шляхом його підписання сторонами та підписання Додатку № 1 та Додатку № 2, які є невід`ємними його частинами. Копії Договору-доручення № 801670 від 14.04.2019 року, матеріали справи не містять, та зі слів позивача, у нього відсутній текст даного договору. З клопотанням про витребування доказів судом, що передбачено ч.1 ст. 84 ЦПК України, у разі неможливості самостійно надати такий доказ, позивач не звертався. Таким чином, даний документ не може бути предметом дослідження в судовому засіданні. Додатком №1 до Договору адміністрування передбачено, що позивач вносить винагороду за послуги пов`язані з включенням Договору до системи Автофонд, в сумі 21 843.60 грн., а транспортним засобом, який має бути поставлений через систему Автофонд, є «KiaStonis». Поточна ціна автомобіля становить 455 075.00 грн. (а.с. 27). Додатком №2 до Договору передбачено, що учасник, який протягом строку дії Договору належним чином та в установлений Договором строк виконував свої зобов`язання зі сплати періодичних платежів разом зі щомісячною Винагородою товариства, має право на сплату 50% від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого Авансового внеску (а.с. 28). На виконання умов Договору, позивач сплатив на користь ТОВ «Авто Просто» кошти в сумі 79 901,09 грн. (а.с. 34, 37). На користь ТОВ «АТ Сервіс» - 21 843. 60 грн. (а.с. 35, 36). Позивач вважає, що вказаний договір, який укладений між сторонами, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. Оскільки автомобіль позивачем так і не отриманий, просить суд, посилаючись на норми чинного законодавства та судову практику, визнати договори укладені з ТОВ «Авто Просто» та ТОВ «АТ Сервіс» недійсними з моменту їх укладення та повернути йому сплачені кошти. Також позивачем надано в судовому засіданні копію розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 17.12.2019 року за №2663 «Про анулювання ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) ТОВ «Авто Просто». Однак даний документ не містить жодних підписів, печаток, чи інших реквізитів посвідчення копій документів, а тому не може бути прийнятий судом, в якості доказу у справі. З`ясувавши правові позиції сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що факт порушення прав позивача з боку відповідача не знайшов свого підтвердження виходячи з наступного. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Пунктом 1) ч.2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є\~ договори та інші правочини. Згідно ст. 627 ЦК України, яка регламентує свободу договору, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 3 Договору, яка визначає права учасника групи, учасник групи має право, зокрема, достроково розірвати Договір, право односторонньо відмовитись від Договору протягом 14 календарних днів з дати його укладання. Статтею 19 Договору визначено, що підписання Договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та додатків до нього. Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника TOB «Авто Просто», уважно прочитав та зрозумів угоду та додатки до неї, що засвідчив своїм підписом (а.с. 33 звор.). Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, зазначених у ч.1, п.7) ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Із відзиву на позовну заяву вбачається, що ТОВ «Авто Просто» відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 19.01.2012 року, було зареєстровано у державному реєстрі фінансових установ згідно з вимогами закону та отримало ліцензію на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг. Спірний Договір було укладено 14.04.2019 року. Відповідно до ч.5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02.06.2011 року № 3462-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п.11-1 , відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 09.10.2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах») (далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. Аналіз Ліцензійних умов свідчить, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п.1.2 ч.1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об`єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Посилання позивача на те, що Договір від 14.04.2019 року укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності, що вводить споживача в оману, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, є помилковими з огляду на таке. Поняття «несправедливі умови договору» закріплене в ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 6-330цс16 та узгоджується з висновком, що викладено у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. Щодо наявності ознак нечесної підприємницької практики, суд виходить з того, що діяльність ТОВ «Авто Просто» за системою придбання автомобілів у групах «Автофонд», за схемою придбання товарів у групах, придбавають товар усі учасники за рахунок об`єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачем - учасником схеми, є тільки в часі одержання автомобіля кожним з них, за умови, виконання своїх зобов`язань. Крім того, у системі\~ придбання автомобілів у групах «Автофонд», ТОВ «Авто Просто» здійснює лише адміністрування фінансових коштів, що, як зазначалось, підпадає під поняття\~ «фінансова послуга»\~ в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». У статті 1 спірного договору прямо визначено, що відповідач надає послуги, предметом яких є адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоФонд». TOB «Авто просто» є товариством, що надає послуги, серед яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання у групах «АвтоФонд». Система придбання у групах (система « [INFO] ») - це система, яка полягає у наданні фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів, створенні груп покупців (учасників), метою яких є придбання автомобілів за рахунок об`єднаних грошових коштів учасників групи у порядку та на умовах передбачених договором про адміністрування, що безпосередньо зазначено у визначенні термінів вказаного вище договору. Учасником системи є фізична чи юридична особа, яка уклала договір та додатки № 1, № 2 до нього, сплатила плату за послуги, пов`язані зі вступом до системи, в повному обсязі. Статтею 8 Розділу ІІ Договору від 14.04.2019 року передбачена процедура отримання автомобіля Учасником, надання гарантій виконання зобов`язань за договором отримувачем товару. Пунктом 12.2.4 ст. 12 Розділу ІІ Договору передбачено, що після виконання Учасником усіх зобов`язань за Договором, ТОВ «Авто Просто» надсилає на адресу Участника акт про виконання зобов`язання за Договором про адміністрування. Статтею 3 оспорюваного договору визначено право учасника розірвати договір, а також право односторонньо відмовитися від договору протягом чотирнадцяти календарних днів з дати його укладення. В силу ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, установлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Статтею 12 вказаного оспорюваного договору визначений порядок розірвання даного договору та повернення коштів. Так п.12.1 ст. 12 вказаного договору визначено, що учасник який ще не отримав автомобіль має право розірвати договір за власним бажанням, про що зобов`язаний повідомити відповідача у письмовій формі. У строк встановлений чинним законодавством [PERSON] розглядає заяву учасника та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. Поверненню підлягають тільки періодичні платежі, сплачені за договором, з урахуванням положень, викладених в цій статті. Як встановлено судом, [PERSON] , після ознайомлення з умовами Договору, протягом 14 днів з дня його підписання не звертався до ТОВ «Авто Просто» з вимогою про його розірвання та погодився із запропонованими умовами. Більш того, на виконання умов зазначеного Договору, позивач сплачував кошти, що передбачено його умовами, таким чином визнавши умови Договору. Окрім того, предметом Договору, укладеного між сторонами є не купівля-продаж автомобіля, а надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоФонд». Відповідно до ст. 19 Договору, його підписання та додатків до нього є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Таким чином, позивач погодився з умовами договору, підписавши його та вчиняючи дії на його виконання, зокрема сплачуючи відповідні внески про що сам зазначив у позовній заяві та в суді. Стаття 2 ЦПК України, передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згвідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ст. 55 КУ). Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Проаналізувавши досліджені докази та у відповідності до чинного законодавства, судом не встановлено наявність істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін Договору № 801670 від 14.04.2019 року, оскільки умови Договору визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач мав можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 5 Розділу І Договору передбачено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами й діє протягом десяти років, але в будь-якому разі, до моменту виконання обома сторонами всіх зобов`язань, передбачених договором. Враховуючи зазначене, підстави для визнання недійсним спірного Договору відсутні, оскільки на момент його укладення позивач був ознайомлений з умовами Договору, засвідчив своїм підписом згоду на його умови, а умови Договору не суперечать чинному законодавству України. Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані позивачем до заяви на підтвердження викладених у ній обставин, є недостатніми для підтвердження факту введення відповідача в оману щодо суті вчиненого ним правочину, оскільки останній містить детальний опис послуг, що надаються відповідачем. В момент підписання договору позивач отримав його примірник, а тому мав змогу ознайомитися із змістом вказаного договору та протягом встановленого договором терміну односторонньо відмовитися від договору, однак цього не зробив та продовжував здійснювати сплату внесків на виконання умов договору. Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження доводів позивача щодо заведення його в оману чи незнання або ж нерозуміння ним умов вказаного договору. Відповідно до ст. ст. 77 - 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оскільки матеріали справи не містять копії Договору-доручення № 801670 від 14.04.2019 року, суд позбавдлений можливості дослідити умови вказаного договору. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи зазначене вище, суд приходить до переконання, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача щодо введення ним позивача в оману, з умовами договору позивач погодився та підписав його. Договір між сторонами підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладення договору та погодженням відповідачем на укладення такого договору. Ознак несправедливості в указаних умовах не вбачається. Позивач не надав також доказів, які б вказували на обставини, що могли перешкодити вчиненню правочину, зокрема: обставини які відповідач приховав або про які замовчував, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов`язків сторін не на користь позивача; яка саме інформація була надана у незрозумілій формі позивачеві, адже ж позивач сплатив одноразовий комісійний внесок і погодився з тим, що в подальшому він щомісячно повинний сплачувати загальний або мінімальний платіж, тобто, розумів умови договору та виконував його. Аналогічні спірні правовідносини були предметом розгляду Верхового Суду, який неодноразово давав оцінку даного роду правовідносинам та зазначав про відсутність в них нечесної підприємницької діяльності чи ознак пірамідальних схем, а тому суд вирішуючи даний спір керувався постановами Верховного Суду від 23.01.2019 року справа №195/202/166-ц, від 30.01.2019 року справа № 588/227/18, від 06.02.2019 року справа №589/2083/16-ц, від 13.03.2019 року справа №126/1105/166-ц, від 13.03.2019 року справа №607/13825/16-ц, від 27.05.202 року справа № 482/1398/19. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання укладеного сторонами Договору недійсним та стягнення сплачених грошових коштів. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу, який був звільнений від сплати судового збору у порядку визначеному ЗУ «Про захист прав споживачів», відмовлено то витрати по сплаті судового збору слід залишити за рахунок держави.

Outcome: dismissed