Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

12.10.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим приміщенням в [ADDRESS] та просить зобов'язати Голицьку сільську раду зняти [PERSON] з реєстрації, мотивуючи тим, що вона є власником цього будинку, а відповідач [PERSON] з 2000 року не проживає за місцем реєстрації, реєстрація відповідача порушує права позивача та перешкоджає реалізації права власності у повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] до суду не прибула, про час і місце розгляду справи була сповіщена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, заперечень проти позову не надала. Представник третьої особи Голицької сільської ради Одеської області до суду не прибув, про час і місце розгляду справи був сповіщений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутності її представника. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.09.2017 року серії НМІ 676795, зареєстрованого в реєстрі за № 946 (а.с.5), тобто позивач набула права власності на вищевказаний житловий будинок лише 19.09.2017 року. Згідно довідки Голицької сільської ради Болградського району Одеської області № 02-27/524 від 20.09.2017 року, яка видана [PERSON], який не має відношення до справи, [PERSON] зареєстрована [ADDRESS], при цьому не зазначено, коли саме вона була зареєстрована (а.с.6). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК УРСР). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причина, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України, на яку посилається позивач як на підставу обґрунтування позову передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. А згідно зі статтею 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Дані статті стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді. Крім того, питання збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сім'ї в будинках (квартирах) приватного житлового фонду врегульовано ст. 163 ЖК України, відповідно до якої житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сім'ї в межах строків установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК УРСР, тобто протягом шести місяців. Разом з тим, користування жилою площею в приватному житловому фонді та механізм втрати права користування також врегульовано нормами Цивільного кодексу України. При цьому принципове значення має розмежування гарантій прав на житло, які надаються громадянам у разі їх тимчасової відсутності, встановлені ЦК України для осіб права яких охороняються нормами про речові права, і відповідно ЖК УРСР для громадян, які проживають у державному чи комунальному житловому фонді. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями ЖК УРСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК України, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК України. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут). Чи відносить відповідач до членів сім'ї, або ні позивачем з приводу цього будь-яких доказів не надано. Так само позивачем не надано жодного доказу, щодо відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання протягом відповідного строку. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням саме як власник житлового будинку, посилання на ст. 71 ЖК України, як на підставу захисту свого порушеного права є неправомірним та безпідставним, у зв'язку з чим суд відмовляє їй у задоволенні позову. Вимоги позивача, щодо зобов'язання Голицької сільської ради Болградського району Одеської області зняти з реєстрації відповідача, є похідними від основного позову та може бути задоволено лише у разі задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому, за викладених обставин задоволенню не підлягає. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки обставини, зазначені позивачем у позові не знайшли свого підтвердження відповідними доказами в судовому засіданні.

Outcome: dismissed