Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

11 січня 2016 року позивач вернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що з відповідачем знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 2002 року, мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] і сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося, в сім'ї не було взаєморозуміння, виникали сварки і конфлікти, подружні стосунки в травні 2015 року, разом не мешкають і спільне господарство не ведуть. Сім'я розпалася та поновлена бути не може. Примирення та збереження сім'ї не можливе. Спору, пов'язаного з майном, на теперішній час немає. Неповнолітні діти мешкають та будуть мешкати з матір'ю (а.с.4-5). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - відмовлено (а.с.29-30). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 32-34). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] і [PERSON] 31 серпня 2002 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління м. Дніпропетровська, актовий запис № 800. Сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] і сина [PERSON], [INFO]. Сумісне життя між сторонами не склалося, в сім'ї останнім часом не було взаєморозуміння, виникали сварки, що призвело зараз до розладу в сім'ї. Шлюбні та подружні відносин сторони припинили в травні 2015 року, мешкають не разом, спільне господарство не ведуть, але стосунки підтримують, займаються разом вихованням та утриманням своїх неповнолітніх дітей. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що подружжя стосунки підтримує, сумісно господарство не веде і фактично не мешкає разом, але відповідач не підтверджує згоду на розлучення, вважає, що примирення між сторонами можливе, спільне мешкання можливе і підтримування шлюбних відносин, мають двох спільних неповнолітніх дітей, спору стосовно спільно нажитого майна зараз немає, але належних заходів до збереження шлюбу та вирішення питань подружнього життя сторони не приймали, раніше до суду з питанням про розірвання шлюбу не зверталися, а тому можливе примирення сторін і збереження сім'ї, а отже відсутні підстави для відмови у задоволенні позову. Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду 1 інстанції, які не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення норм матеріального права, й є підставою для скасування рішення. В силу ч. 1 ст. 21 та ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом 1 інстанції встановлено, вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями сторін, що шлюбні відносин сторони припинили ще в травні 2015 року, мешкають окремо, спільне господарство не ведуть, належних заходів щодо збереження шлюбу та примирення сторони не вчиняли. Стосунки підтримують лише з приводу вихованням та утриманням своїх неповнолітніх дітей. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, оскільки на теперішній час фактично створив нову сім'ю, а тому примирення між сторонами не можливе. Суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, примушення якого до шлюбу законом не допускається, та ухвалив рішення, яке не ґрунтується на нормах ст. ст. 24, 112 СК України, а тому, відповідно до п. п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, його слід скасувати, ухваливши нове рішення, яким слід позов задовольнити та розірвати шлюб між сторонами.

Outcome: approved