Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

11.10.2016р.\~ [PERSON] \~звернувся до\~Жовтневого районного\~суду м.\~Дніпропетровська із\~позовом до\~приватного нотаріуса\~ДМНО Фаст\~Л.Д.,\~Оргіяна В.В.\~про визнання\~ недійсною\~ довіреності\~від 21.01.2016р. (а.с. № 3 5). Ухвалою судді Демидової С.О. від 21.10.2016р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 2). Ухвалою судді Демидової С.О. від 26.10.2016р. позивачеві відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення позову (а.с. № 16). Ухвалою суду від 21.12.2016р. за клопотанням представника відповідача - адвоката Шпакової О.С. (діє на підставі договору від 18.11.2016р. а.с. № 46-48) витребувано докази витребувано від КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради відомості та документи про перебування позивача [PERSON] на лікуванні у період з січня по лютий 2016р., про залишання лікувального закладу у цей період (а.с. № 51-52). Ухвалою суду від 21.12.2016р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати) було відмовлено представнику позивача адвокату Довгалю С.М. (діє за дорученням про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 12.09.2016р. а.с. № 22) у задоволення клопотання про допит свідка [PERSON] (а.с. № 53-55). Ухвалою суду від 31.01.2017р. за клопотанням представника відповідача - витребувано від приватного нотаріуса ДМНО Фаст Л.Д. матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення 21.01.2016р. довіреності, якою позивач [PERSON] доручив відповідачеві [PERSON] вчиняти від його імені управління та розпорядження усім майном (а.с. № 69). Ухвалою суду від 28.03.2017р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати) відмовлено представнику позивача у задоволення клопотання про допит свідка [PERSON] (а.с. № 95). Ухвалою суду від 28.03.2017р. відмовлено представнику позивача у задоволенні заяви про відвід судді, суддею Демидовою С.О. заявлено самовідвід по справі (а.с. № 97-98). У зв`язку із самовідводом судді Демидовою С.О., ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.03.2017р. справу прийнято до свого розгляду (а.с. № 100). Ухвалою суду від 03.08.2017р. за клопотанням представника позивача призначено по справі стаціонарну судово-психіатричну експертизу на предмет психіатричного розладу у позивача [PERSON] на момент посвідчення оспорюваної довіреності від 21.01.2016р., у зв`язку із чим провадження по справі було зупинене (а.с. № 131). Після надходження до суду 29.05.2018р. повідомлення від КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про невиконання експертизи у зв`язку із неявкою позивача, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 01.06.2018р. провадження по справі було поновлено і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 149). Ухвалою суду від 03.10.2018р. за клопотанням представника позивача призначено по справі амбулаторну судово-психіатричну експертизу на предмет психіатричного розладу у позивача [PERSON] на момент посвідчення оспорюваної довіреності від 21.01.2016р., у зв`язку із чим провадження по справі було зупинене (а.с. № 177). Після надходження до суду 07.03.2019р. висновку КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про неможливість проведення судово-психіатричної експертизи амбулаторно, а лише в умовах стаціонару (а.с.№\~188-191), ухвалою судді Ткаченко Н.В.від 13.03.2019р. провадження по справі було поновлено і справу призначено до судового розгляду (а.с.№ 193). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.01.2016р., коли він перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», відповідач [PERSON] , скориставшись станом його психічного здоров`я, з огляду на який позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій і вчинків, спонукав його покинути лікувальний заклад без дозволу лікарів, доставив його своїм водієм до приватного нотаріуса ДМНО Фаст Л.Д. Про мету візиту до нотаріуса не повідомив. Перебуваючи у стані психічного розгляду, він підписав довіреність (як згодом з`ясувалося), якою уповноважив відповідача вчиняти від його імені правочини щодо управління та розпорядження всім моїм майном тощо. Підписав довіреність без присутності нотаріуса, в присутності її помічника. Посвідчуючи довіреність, нотаріус його дієздатність не встановила, наслідки та зміст правочину не роз`яснювала, не з`ясувала його волевиявлення. Позивач звертав увагу суду на те, що за вчиненням нотаріальної дії звернувся не він, а відповідач. Але нотаріус особу відповідача не встановила, посвідчила довіреність на завідомо недостовірних відомостях, зокрема, на тому, що відповідач вказав адресу своєї реєстрації - [ADDRESS] , де розташовувалося ГУ МВС України у Дніпропетровській області. Висновками МСЕК від 08.02.2016р., зробленими за результатами стаціонарного лікування, якими встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням психіатричного характеру, підтверджується те, що 21.01.2016р. він не міг усвідомлювати значення своїх дій. Про наявність довіреності позивач дізнався від відповідача [PERSON] , коли той повідомив, що належна йому на підставі договору купівлі - продажу від 15.10.2011р. квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , продана третій особі. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 225, 230 ЦК України, положення ЗУ «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ від 22.02.2012р. № 296/5, просив визнати недійсною довіреність на ім`я [PERSON] від 21.01.2016р., посвідчену приватним нотаріусом ДМНО Фаст Л.Д. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Правом на надання письмових заперечень, відзиву не скористався, проте з матеріалів справи і під час розгляду справи по суті 13.07.2017р. (а.с. № 120-121) вбачалася його (та його представника [PERSON] ) позиція про незгоду із позовними вимогами. Зокрема, відповідач і його представник у своїх клопотаннях до суду зазначали, що позивач свідомо уклав правочин. Його доводи про те, що він не посвідчував довіреність з метою продажу квартири не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, підтвердженням чого є розписка про те, що [PERSON] передав позивачеві його паспорт і гроші в сумі 10 000 дол.США. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. № 81-82). Відповідач приватний нотаріус Дніпровського МНО Фаст Л.Д. також позов не визнала. 27.03.2017р. надала заперечення на позов (а.с. № 93-94), в яких не погодилася з викладеними позивачем обставинами посвідчення довіреності. Пояснила, що до її офісу, розташованого за адресою: [ADDRESS] прим [ADDRESS] , 21.01.2016р. звернувся сам позивач з проханням посвідчити довіреність на ім`я відповідача [PERSON] - на управління та розпорядження всім його майном, всіма дозволеними законом способами, здійснювати всі без винятку операції від його імені та з його майном, представництвом інтересів в усіх без винятку органах та організаціях, включаючи пенсійний фонд, по усім питаннях, що його стосуються. 21.01.2016р. позивач, перебуваючи в нотаріальній конторі, пояснив, що хоче придбати з [PERSON] житловий будинок з двома окремими входами на 2-х господарів, для спільного проживання, у зв`язку з тим, що він ( [PERSON] ), не має можливості сплачувати комунальні послуги за квартиру, в якій мешкає і зареєстрований на цей час. [PERSON] і [PERSON] тривалий час спілкувались, про щось домовлялись, радились, узгоджували всі питання стосовно складання довіреності. [PERSON] неодноразово сам корегував довіреність, з посиланнями на різні пункти, уточнював їх. Відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нею було встановлено і перевірено особу та дієздатність [PERSON] на підставі наданих ним документів паспорта і реєстраційного номеру облікової картки платника податків. Вона в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії переконалась у здатності особи [PERSON] усвідомлювати зміст, значення нотаріальної дії, її наслідків, а також відповідності волі і волевиявлення. Жодних сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи [PERSON] не було виявлено, він був здатний адекватно відображати у своїй свідомості значення своїх дій та передбачати їх наслідки. Після складання довіреності за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, перед підписанням довіреності [PERSON] був ознайомлений з її змістом. Сторони у її присутності стверджували одна одній, що однаково розуміють значення та умови цієї довіреності. [PERSON] стверджував, що його волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, він не визнаний в установленому порядку недієздатними (повністю або частково), не страждає в момент підписання довіреності на захворювання, що перешкоджають усвідомленню її суті. У тексті довіреності зафіксовано та відображені усі істотні умови, що його стосуються. До підписання довіреності [PERSON] , вона була ним прочитана і потім власноручно підписана ним у її присутності. Також перед підписанням довіреності він власноручно написав у присутності приватного нотаріуса слова - «текст довіреності мною прочитаний та зрозумілий». Через деякий час [PERSON] знову прийшов до неї і повідомив, що [PERSON] вів його в оману, відносно їх угод та домовленостей, їх наслідків, скористався ним, на зв`язок з ним не виходить, та що він в момент підписання довіреності не міг давати об`єктивну оцінку того, що відбувається, нічого не розумів при укладенні довіреності, його волевиявлення не було вільним, оскільки повірений навмисно ввів його в оману та що він взагалі є недієздатним. Він завдяки своїм фізичним та психічним вадам та іншим обставинам не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст, характер і значення своїх дій, не міг керувати ними. [PERSON] приходив до неї неодноразово, спочатку сам, потім з адвокатом. 11.10.2016р. [PERSON] звернувся до неї із заявою про припинення дії довіреності, у зв`язку з чим 11.10.2016р. довіреність була скасована (бланк HAT 094229), про що внесені відомості до Єдиного реєстру довіреностей. Представник позивача - адвокат Довгаль С.М. (діє за дорученням про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 12.09.2016р. а.с. № 206) 21.05.2019р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю, врахувавши додаткові доводи (а.с. № 204 - 205). Відповідач і його представник \~ Савченко\~Ю.О.\~(діє\~на підставі\~довіреності від\~19.11.2016р.\~ а.с.\~№ 105) в судове засідання, яке було призначене на 21.05.2019р., не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином, проте на адресу суду повернулися конверти з відміткою пошти «за закінченням терму зберігання» (а.с. № 194 201). З огляду на приписи ч. 9 ст. 130 ЦПК України, відповідач та його представник вважаються такими, що повідомлені про розгляд справи належним чином. Відповідач приватний нотаріус ДМНО Фаст Л.Д. в судове засідання, яке було призначене на 21.05.2019р., також не з`явилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Як видно з поштового відстеження, судова повістка була їй вручена особисто (а.с. № 202-203). Оскільки представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідачі (їх) представники в судове засідання не з`явився, будучи повідомленими належним чином, на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами. Оскільки з позиції представника відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні 13.07.2017р. та письмових заперечень приватного нотаріуса ДМНО Фаст Л.Д. їх позиція щодо невизнання позовних вимог суду відома, підстав для винесення по справі заочного рішення немає, оскільки відсутня сукупність умов, передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням тих обставин, що, отримавши ухвалу суду від 15.11.2018р. про витребування доказів (а.с. № 32), та виконавши її 22.02.2019р. (а.с. № 65,66), відповідач заперечень щодо позовних вимог не висловив, підстав для винесення по справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність умов, передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлено наступні обставини справи і відповідні ним правовідносини. 21.01.2016р. приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Фаст Л.Д. була посвідчена довіреність, зареєстрована у реєстрі за № 15, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] вчиняти від його імені правочини, щодо управління та розпорядження всім його майном, укладати всі передбачені чинним законодавством угоди по користуванню та розпорядженню майном; продавати, визначаючи на власний розсуд продажну ціну та інші істотні умови продажу, обмінювати, заставляти і приймати у заставу, укладати попередні договори, учиняти розрахунки по складеним угодам, розривати укладені договори та угоди, одержувати належне йому майно, грошову компенсацію тощо (а.с. № 6). Діючи на підставі цієї довіреності, 27.01.2016р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що до цього належала позивачеві на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 15.10.2011р. (а.с. № 8-9, 14-15). Позивачем заперечується те, що видаючи довіреність він усвідомлював наслідки своїх дій і міг ними керувати. Останній стверджує, що відповідач [PERSON] , скориставшись станом його психічного здоров`я, з огляду на який позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій і вчинків, ввів його в оману і таким чином спонукав видати цю довіреність. А приватний нотаріус, посвідчуючи довіреність, не перевірила його дієздатність, не з`ясувала його волевиявлення, наслідки та зміст правочину не роз`яснила. Під час розгляду справи (в судовому засіданні 13.07.2017р. а.с. № 120-121) позивач пояснив, що відповідач [PERSON] був його приятелем, наполягав на тому, що буде його утриманцем. Для чого, представившись у лікарні його родичем, вивів позивача з лікарні, відвіз до приватного нотаріуса, де той щось підписав, не читаючи. Нотаріус нічого йому не роз`яснювала, йому не був зрозумілий текст довіреності. Він був на той час «під таблетками», які приймав лежачи у стаціонарі. Як він потім дізнався, [PERSON] продав його (позивача) квартиру, але ніяких коштів не віддав. Разом із тим, під час огляду розписки від 23.02.2016р. про те, що [PERSON] передав [PERSON] його паспорт і гроші в сумі 10 000 дол.США (а.с. № 82), відповів суду, що почерк у розписці його, але стверджував, що гроші і паспорт відповідач не повертав. До органів поліції з приводу втрати паспорта не звертався (за порадою адвоката). На підтвердження свого психічного стану позивач надав довідку МСЕК від 08.02.2016р., якою позивачеві встановлена ІІ група інвалідності з 01.02.2016р. у зв`язку із загальним захворюванням. У довідці вказано, що позивач може бути адаптований до підсобної праці; рекомендовано нагляд і лікування основного інвалідуючого захворювання (а.с. № 7). На вимогу суду (ухвали про витребування доказів від 21.12.2016р.) КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» листом від 19.01.2017р. № 170 (а.с. № 65) надана інформація про те, що [PERSON] , [INFO] , починаючи з 2004р. неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «ДКПЛ ДОР» з діагнозом: шизофренія, параноїчна форма, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїчний синдром, виражений змішаний тип дефекту, є інвалідом до 01.02.2017р. Остання госпіталізація [PERSON] в КЗ «ДКПЛ ДОР» була з 22.12.2015р. по 08.02.2016р. у зв`язку із погіршенням стану та з метою переогляду медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) з діагнозом: шизофренія, параноїчна форма, безперервний перебіг, галюцінаторно-параноїчний синдром, виражений змішаний тип дефекту. Після проведеного лікування та переогляду в МСЕК 08.02.2016р. [PERSON] був виписаний на амбулаторне лікування в стані, що відповідає ремісії «С». Відомості, щодо залишення [PERSON] КЗ «ДКПЛ ДОР» під час знаходження на стаціонарному лікуванні в медичній документації відсутні. До відповіді додано витяг з медичної карти стаціонарного хворого № 11706/2015 за період з 22.12.2015р.\~по 08.02.2016р. (а.с. № 66), з якого видно, що [PERSON] психічно хворий з 2001р., коли звернувся за психіатричною допомогою в ПНД зі скаргами на безсоння, наплив думок, відчуття змін в собі і оточуючих, труднощів зосередження, втрату інтересу до життя, апатичність. Лікувався в денному стаціонарі без особливих поліпшень, був госпіталізований в ДКПБ - діагностовано параноїчну форму шизофренії. Тоді ж був представлений на МСЕК, була визначена ІІ група інвалідності. Згодом неодноразово лікувався в ДКПЛ з аналогічним діагнозом, з екзоцербацією параноїчної симптоматики в рамках шизофренічного процесу. Перебіг хвороби безперервний, ремісії неглибокі, але досить стійкі. Наростає негативна симптоматики в рамках шизофренічного дефекту за змішаним типом. Остання виписка з ДКПЛ у 2011р. Дома нерегулярно приймає підтримуючу терапію. Під час перебування у відділенні: спочатку був вкрай дратівливий, вербально агресивний, всім незадоволений, постійно турбувався про свої речі, заявляючи, що їх вже вкрали. Після лікування став спокійнішим, більш адекватно, але до трудової діяльності і до реабілітаційних заходів не охочий. Стає м`якше, доступніше. Було призначене лікування: розчини сібазону, галопрілу, клопіксолу, акуфаз, розчини аміназину, вітаміну «В1», в подальшому галопріл, тріфтазін, циклодол. Під час виписки був доступний продуктивному контакту, орієнтований всебічно правильно. Залишається настирливим, настороженим. Слухові обмани сприйняття відносить до минулого, заявляє, що в на даний моменти він їх не відчуває. При направленому опитуванні продовжують звучати аморфно - маревні ідеї відносини на адресу оточуючих. Мислення паралогічне, аморфне, різнопланове, малопродуктивне, розпливчасте, аутистичне, з розірваністю. Інтелект процесуально змінений. Емоційно вихолощений, амбівалентний, парадоксальний. Виражене зниження рівня особистості, соціальна аутизация. Критика до хвороби відсутня. Був виписаний додому з родичем. Діагноз: шизофренія, параноїчна форма, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїчний синдром, ремісії: «С», виражений змішаний тип дефекту. Р 20.04. Психічні функції стійко порушені. Соціальна недостатність внаслідок порушення життєдіяльності за категоріями: трудова діяльність, спілкування, контроль поведінки. На проведення призначеної судом стаціонарної судово-психіатричної експертизу (ухвала суду від 03.08.2017р.), на яку позивач погоджувався під час розгляду справи, він не з`явився, у зв`язку із чим матеріали прави були повернуті суду з листом КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» від 21.05.2018р. № 2366 (а.с. № 147). Потім представник позивача у своїй заяві про призначення позивачеві амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 03.10.2018р. виказував, що позивач згоден проводити таку експертизу лише амбулаторно, не в умовах стаціонару, на що спершу погоджувався (а.с. № 173). На виконання ухвали суду від 03.10.2017р. про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи на предмет психіатричного розладу у позивача [PERSON] на момент посвідчення оспорюваної довіреності від 21.01.2016р., КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» надано комісійний висновок судово-психіатричного експерта від 22.01.2019р. № 9, з якого видно, що комісія, виходячи з даних про психічний стан особи та фактів, встановлених і виявлених при дослідженні об`єктів експертизи, дійшла висновку про те, що [PERSON] в амбулаторних умовах встановити діагноз і вирішити стосовно нього експертні питання неможливо у зв`язку з короткочасністю обстеження, необхідністю тривалого динамічного спостереження за ним. Рекомендовано проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи (а.с. №\~189-191). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 225 ЦК України передбачає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, згідно з ч. 1 цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2004р.) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до вимог ЦПК України. Отже, розглядаючи спір про визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України - укладення його особою, що не могла в момент вчинення правочину усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суди для визначення наявності такого стану особи призначають судово-психіатричну експертизу. При цьому, при вирішенні такого спору необхідно звертати увагу на стан особи не взагалі, а саме в момент вчинення правочину. Обов`язковість\~вимог ст.\~105\~ЦПК України\~(в\~редакції Закону\~України від\~03.10.2017р.)\~щодо призначення\~судово-психіатричної\~експертизи при\~вирішенні спору\~про визнання\~недійсним правочину\~на підставі\~ст.\~225\~ЦК України,\~вказує \~на \~те,\~що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України. Про це наголошено і у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017р. «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» від 25.02.1994р. № 4038-XII судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000р. № 1489-III визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Означеної позиції притримується Верховний Суд (постанова від 15.03.2018р. по справі № 524/8818/15-ц (провадження № 61-6936св18, постанова від 26.04.2018р. по справі № 465/25/16-ц (провадження № 61-1041св17). В ході розгляду даної справи, з метою встановлення наявності такого стану у позивача на момент посвідчення довіреності судом двічі призначалась судово - психіатрична експертиза. При цьому, на стаціонарну позивач не погодився, а проведення амбулаторної експертизи виявилося у даному випадку неможливим. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 29.02.2012р. під час розгляду справи № 6-9цс12. За таких обставин суд позбавлений можливості зробити висновок про тимчасову недієздатність позивача на основі представлених доказів, оскільки вони у своїй сукупності не свідчать про його внутрішній психічний стан саме в момент вчинення правочину, а є лише даними про його психічний стан протягом всього періоду протікання хвороби з 2001р. по лютий 2019р. та про присвоєну за наслідками хвороби групи інвалідності. При цьому, як свідчать медичні документи, виписки з історії хвороби, позивач лікувався 10 разів в умовах стаціонару, а після\~ проходження\~лікування у\~період з\~ 22.12.2015р.\~по 08.02.2016р.,\~тобто період\~ який\~охоплює дату\~посвідчення довіреності\~-\~21.01.2016р.,\~був виписаний\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ з\~покращенням показників\~психічного стану. Як вказано в історії хвороби: після лікування став спокійнішим, більш адекватним; став м`якше, доступніше; під час виписки був доступний продуктивному контакту, орієнтований всебічно правильно. Суд не приймає доводи позивача про те, що правочин довіреність, є недійсним в силу ст. 230 ЦК України, оскільки вчинений шляхом введення в оману. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до положення ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна зі\~сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Стаття 202 ЦК України розкриває поняття та види правочинів. Так, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Верховний Суд України, узагальнюючи 24.11.2008р. практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, дійшов висновку, що відповідно до змісту ст. 230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є заповіт, довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19.07.2006р. у справі N 6-7182св06. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-619цс15 від 01.05.2015р. Отже, довіреність є одностороннім правочином, а тому не може бути визнана недійсною з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України. Стосовно позовних вимог до приватного нотаріуса ДМНО Фаст Л.Д [PERSON] суд зазначає. За правилами Глави 4 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2012р. за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5) дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону, а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. В свою чергу, частиною 3 ст. 43 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993р. № 3425-XII визначено, що встановлення особи здійснюється, серед іншого, за паспортом громадянина України. Глава 4 розділу ІІ Порядку № 296/5 регулює посвідчення довіреностей, припинення та скасування довіреностей. Згідно з п. 2 Глави 4 розділу ІІ Порядку № 296/5 (вимоги до змісту) у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Дії, які належить вчинити представнику, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування для юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження - для юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посади, які вони займають. У довіреностях, що видаються на вчинення правочинів щодо розпорядження майном, також зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків довірителя (податковий номер). Як вбачається з оспорюваної довіреності, особа [PERSON] приватним нотаріусом була встановлена на підставі паспорта громадянина України. Так, було установлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Дніпропетровську, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий 15.08.2014р., Самарським РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відомості про паспорт і реєстраційний номер облікової картки платника податків, указані в довіреності, позивачем не спростовувалися під час розгляду справи. У довіреності зазначено відомості про повіреного [PERSON] - прізвище, ім`я, по батькові, його місце проживання ( [ADDRESS] ), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків довірителя (податковий номер), оскільки довіреність видана на вчинення правочинів щодо розпорядження майном. При цьому, місце проживання повіреного [PERSON] ( [ADDRESS] ) повністю відповідає даним, представленим на запит суду АДП ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 13). Отже, за змістом оспорювана довіреність повністю відповідає вимогам п. 2 Глави 4 розділу ІІ Порядку № 296/5. Перед посвідченням довіреності позивач власноручно написав, що текст довіреності ним прочитаний та зрозумілий. При цьому, текс містив застереження, що довіритель [PERSON] видає довіреність, будучи попередньо ознайомлений з загальними вимогами закону, додержання яких є необхідним для чинності правочину, усвідомлює значення своїх дій та згідно свого вільного волевиявлення, котре повністю відповідає його внутрішній волі, не перебуває під впливом тяжких обставин або насильства, на підтвердження та на виконання умов укладеного з його представником договору доручення, відповідно до вимог ст. 244 ЦК України. Вищевказане спростовує доводи позивача про те, що довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] . без дотримання вимог ст. 43 Закону України «Про нотаріат» і Порядку № 296/5. За таких обставин, оцінивши доводи сторін, наявні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визнання довіреності недійсною. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи (а.с. № 7), судові витрати у розмірі 551 грн.20коп. (за ставками судового збору на 2016р. за немайнові вимоги) виносяться на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed