Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

11 червня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовомдо [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, які втратили право на користування житловим приміщенням. В позові зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору дарування від 13 грудня 2019 року, укладеним між нею та [PERSON] . Після набуття права власності їй стало відомо, що в зазначеній квартирі, зареєстровано місце проживання відповідачів, а саме: [PERSON] (родич колишнього власника іншого ступеня спорідненості) та [PERSON] (не є родичем колишнього власника). В добровільному порядку вирішити питання зняття вказаних осіб не є можливим, оскільки їх місцезнаходження та засоби зв`язку позивачу не відомі. У зв`язку із вказаним обмеженням у реалізації права власності [PERSON] просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Правом подачі відзиву не скористались, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавали. Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явились в судове засідання, відзив на позов не подавали та враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є власником об`єкту житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування від 13 грудня 2019 року (а.с. 5-6). Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана на ім`я [PERSON] , станом на 05 жовтня 2021 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 44). Факт не проживання відповідачів за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується актом № 40-6/128/2021 від 15.09.2021 року Виконавчого комітету Луцької міської ради (а.с. 39). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, аналіз правових норм ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Враховуючи, що [PERSON] є законним власником спірної квартири, відповідачі не є членами родини позивача, а зареєстровані у квартирі як члени сім`ї колишнього власника, суд приходить до висновку про те, що факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є достатнім доказом наявності перешкод, що унеможливлюють користування та розпорядження позивачем належним їй майном на власний розсуд. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved