Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

11.09.2019 року [PERSON] , діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог представником позивача зазначено, що сторони у справі є власниками квартири [ADDRESS] . Позивач та відповідач зареєстровані на цій же житловій площі, однак у зв`язку з виїздом за кордон та зміною постійного місця проживання з 2011 року відповіда у спірній квартирі не проживає, не сплачує належні комунальні платежі, в утриманні житла не бере участі, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Факт реєстрації місця проживання відповідача на житловій площі зазначеної квартири створює для нього перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном, у зв`язку з чим просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належним їм на праві спільної часткової власності житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] . Провадження у справі відкрито 13.09.2019 року з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. На стадіїї підготовчого провадження позивач подав заяву про зміну підстав для позову, відповідно до змісту якої житлове приміщення за адресою - [ADDRESS] є його приватною власністю, оскільки він викупив у відповідача належну йому частку квартири. Підготовче провадження закрито 28.01.2020 року. У судовому засіданні 14.09.2021 року сторони у справі відсутні. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги просив задовольнити на підставі наявних у справі даних. Відповідач подав до суду заяву про визнання позову. З огляду на викладене, суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін, ухвалити рішення на підставі наявних у справі даних. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] ., що підтверджено договорами купівлі-продажу квартири від 02.08.2000 року та 01.09.2020 року, зареєстровані в реєстрі за №1720 та №1194 відповідно (а.с.8-9, 63-67). За даними витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб за адресою - - [ADDRESS] , витяг №7972214 від 13.09.2019 року на зазначеній житловій площі квартири зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] (а.с.24). За правилами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Звертаючись до суду з позовом, представник позивача стверджував, що відповідачі на житловій площі не проживає фактично з 2011 року. Відповідач [PERSON] заявив суду про визнання заявленого [PERSON] позову з підстав викладених у позовній заяві. Зазначені позивачем обставини, як підстави позову та докази на їх підтвердження не підлягають перевірці з огляду на визнання відповідачем позову. Зважаючи на те, що відповідач у справі не проживає у спірній квартирі без поважних на те причин більше одного року, визнав заявлені позивачем вимоги, відповідно позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved