Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

11 січня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначив, що 01 березня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики № 01-03/6, згідно якого [PERSON] отримав від нього грошові кошти в розмірі 155000 грн., що еквівалентно 5720,65 доларів США за курсом Національного банку України на день укладання договору (станом на 01.03.2016 року 100 доларів США дорівнює 2709,48 грн.). Також на підтвердження отримання вищевказаних коштів, відповідач надав позивачу розписку №1 від 01.03.2016 року. Згідно умов договору позики відповідач зобов'язується повернути позику позивачу готівкою за його першою письмовою вимогою у строк, що не перевищує більш ніж десять календарних днів, з моменту поштового надіслання позивачем такої вимоги відповідачу цінним листом з описом вкладення за місцем реєстрації відповідача або в будь який інший спосіб, проте за наявністю відповідних підтверджуючих документів, що підтверджують факт повідомлення позивачем відповідача про необхідність повернути позику. 16.12.2016 року позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення грошових коштів за договором позики, проте відповідачем на вказану вимогу відповіді надано не було. В зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, а також просив стягнути витрати на правову допомогу та судовий збір. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву в якій заперечував проти задоволення позову та просив перенести розгляд справи в зв'язку з тим, що має намір подати клопотання, надати докази, але йому потрібна допомога адвоката, а оскільки він не працює тому не має можливості оплатити послуги адвоката і у зв'язку з чим просить відкласти розгляд справи не раніше 20 травня 2017 року. Вирішуючи питання щодо поважності причин неявки в судове засідання відповідача, суд враховує, що провадження по справі відкрито 10.02.2017 року, в судові засідання призначені на 01.03.2017 року, 05.04.2017 року та 10.05.2017 року відповідач не з'являвся та надавав до суду заяви про перенесення розгляду справи у зв'язку з тим , що бажає укласти угоду з адвокатом для захисту своїх прав та законних інтересів. Таким чином, суд вважає, що відповідачу був наданий достатній час для можливості укласти угоду з адвокатом (протягом трьох місяців). Тому причину неявки відповідача [PERSON] в судове засідання призначене на 10.05.2017 року, суд визнає неповажною і відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази по справі, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 01 березня 2016 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, укладено договір позики №01-03/6, згідно умов якого [PERSON] отримав від нього грошові кошти в розмірі 155000 грн., що еквівалентно 5720,65 доларів США за курсом Національного банку України на день укладання договору (станом на 01.03.2016 року 100 доларів США дорівнює 2709,48 грн.) (а.с. 12-14). На підтвердження отримання вказаних вище грошових коштів, відповідач надав позивачу розписку № 01 від 01.03.2016 року, яка є додатком № 1 та невід'ємною частиною вказаного договору позики, згідно якої [PERSON] підтвердив факт отримання від [PERSON] позики грошових коштів в розмірі 155000 грн. і зобов'язується повернути її в строк, визначений у договорі позики (а.с. 15). Виходячи з положень пункту 4.1. зазначеного договору позики, відповідач зобов'язується повернути позику позивачу готівкою за його першою письмовою вимогою у строк, що не перевищує більш ніж 10 (десять) календарних днів, з моменту поштового надіслання позивачем такої вимоги відповідачу цінним листом з описом вкладення за місцем реєстрації відповідача або в будь який інший спосіб, проте за наявністю відповідних підтверджуючих документів, що підтверджують факт повідомлення позивачем відповідача про необхідність повернути позику. Маючи необхідність у поверненні наданої позики, відповідно до вимог пункту 4.1. договору позики 16.12.2016 року, позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення грошових коштів за договором позики. Зазначена вимога була надіслана цінним листом (штрих кодовий ідентифікатор № 6101302968635) з описом вкладення з Відділу поштового зв'язку № 13 міста Харкова Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», що підтверджується Фіскальним чеком № 7315 від 16.12.2016 року. (а.с. 16-17). Однак, відповіді на вказану вимогу відповідачем надано не було та кошти не повернуто. З метою захисту власних прав та законних інтересів, позивач звернувся за правовою допомогою до Приватного підприємства «Центр правового сприяння та захисту», уклавши Договір № 19-12-ФО/16 від 27 грудня 2016 року про надання юридичних послуг вартість яких, згідно додатку №1 до зазначеного договору складає 3200 грн., які були сплачені позивачем згідно квитанції №18 від. 30.12.2016 року (а.с. 18-26). Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тому суд вважає, що необхідно застосувати курс долару США до гривні на час укладання договору позики. Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 01.03.2016 року 100 долар США дорівнював 2709,4802 українським гривням (https://bank.gov.ua.). Договір позики від 01.03.2016 року укладений в письмовій формі, в договорі зазначається, що позикодавець передав, а позичальник прийняв в позику грошові кошти в сумі 155000 грн., що еквівалентно 5720,65 доларів США, і зобов'язується повернути позику позивачу готівкою за його першою письмовою вимогою у строк, що не перевищує більш ніж 10 (десять) календарних днів, з моменту поштового надіслання позивачем такої вимоги відповідачу цінним листом з описом вкладення за місцем реєстрації відповідача або в будь який інший спосіб, проте за наявністю відповідних підтверджуючих документів, що підтверджують факт повідомлення позивачем відповідача про необхідність повернути позику. Договір підписаний сторонами. Таким чином, укладений 01.03.2017 року договір позики повністю відповідає вимогам чинного законодавства України та містить всі істотні умови, передбачені законом для таких договорів. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Так позивачем [PERSON] при подачі позовної заяви до суду сплачено судовий збір в розмірі 1582 грн., який підлягає стягненню з відповідача на його користь. Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу в сумі 3200 грн., що підтверджується квитанцією №18 від 30.12.2016 року про сплату позивачем [PERSON] ПП «Центр правового сприяння та захисту» зазначеної суми (а.с. 26). На підставі викладеного,

Outcome: approved