Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

10 березня 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що Рішенням виконавчого комітету Софіївської селищної ради від 11 березня 1981 року «Про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку» мені, [PERSON], була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] розміром 1200 кв. метрів для будівництва одноповерхового житлового будинку. У 1981 році позивач розпочав та в 1982 році закінчив будівництво житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 101,0 м кв. з надвірними господарськими будівлями та спорудами, а саме гараж загальною площею 34,1 м кв, сарай загальною площею 18,1 м кв, сарай загальною площею 17,2 м кв, гараж загальною площею 22,2 м кв, туалет загальною площею 1,4 м кв , душ загальною площею 14 м кв. Також було зроблено замощення території біля будинку, встановлені водоколонка 1 шт., басейн 1шт, металеві ворота 3 шт., огорожа. З 24 березня 1983 року [PERSON] зареєстрований та постійно проживає в [ADDRESS]. Технічний паспорт на будинок був виготовлений ОКП « Софіївське БТІ» 23 лютого 2015 року. 03 березня 2015 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області для проведення реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] та отримання свідоцтва про право власності на зазначений житловий будинок. Але рішенням державного реєстратора № 19765039 від 04 березня 2015 року позивачу було відмовлено у державної реєстрації права власності у зв'язку з відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку. Для виготовлення правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться побудований будинок з надвірними спорудами необхідне надати документ, який підтверджується його право власності на житловий будинок. Відповідно до ч.3 ст.19 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об'єкти нерухомості документами, що посвідчують речові права на земельні ділянки під такими об'єктами, можуть також вважатися рішення відповідної сільської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Але зазначена норма законодавства розповсюджується тільки на збудовані будинки на території сільських рад. У зв'язку з цим позивач позбавлений можливості виготовити та отримати документ про право власності на нерухоме майно - житловий будинок, тим самим позбавляє права розпоряджатися своїм майном. А тому, просить суд визнати за ним право на новостворене нерухоме майно. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує, на задоволенні позову наполягає, просить розглянути справу за його відсутності, про що надав до суду відповідну заяву. Відповідач -Софіївська селищна рада позовні вимоги підтримують, проти позову не заперечують, просять розглянути справу за відсутності їхнього представника, про що надали до суду відповідну заяву. Третя особа -Реєстраційна служба Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області просять розглянути справу за відсутності їхнього представника, про що надали до суду відповідну заяву. Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. За матеріалами справи встановлено, що згідно копії рішення Софіївської селищної ради «Про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку» від 11 березня 1981 року позивачу було виділена земельна ділянка по [ADDRESS] розміром 1200 кв. метрів для будівництва одноповерхового житлового будинку (а.с.6). У 1981 році позивач розпочав та в 1982 році закінчив будівництво житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 101,0 м кв. з надвірними господарськими будівлями та спорудами, а саме гараж загальною площею 34,1 м кв, сарай загальною площею 18,1 м кв, сарай загальною площею 17,2 м кв, гараж загальною площею 22,2 м кв, туалет загальною площею 1,4 м кв , душ загальною площею 14 м кв. Також було зроблено замощення території біля будинку, встановлені водоколонка 1 шт., басейн 1шт, металеві ворота 3 шт., огорожа. З 24 березня 1983 року позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS], про свідчить відповідна відмітка у паспорті позивача серії [NUMBER] від 13 грудня 2001 року виданого Софіївським РВ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 4 на звороті) 23 лютого 2015 року ОКП «Софіївське БТІ» було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON] (а. с. 7-8). Рішенням державного реєстратора № 19765039 від 04 березня 2015 року позивачу було відмовлено у державної реєстрації права власності у зв'язку з відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (а.с. 10). Згідно витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку вартість житлового будинку та господарських споруд становить 199850 грн. (а.с. 9). У відповідності до ст. 376 ч. 5 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно зі ст. 331 ЦК України, ст. 376 Цивільного кодексу України суд має право визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 331 Цивільного Кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до пп. 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №868 від 17.10.2013 р документам, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник або інша заінтересована особа мають право звернутися до суду за забезпеченням права власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном. Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України - обов'язкова державна реєстрація виникнення права власності на таке майно, тобто право власності на вперше створене нерухоме майно може виникнути тільки з моменту державної реєстрації або за рішенням суду. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації. Оформлення права власності на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, місцевими органами самоврядування. З метою визнати право власності на новостворене нерухоме майно, отримати необхідну документацію, яка б підтверджувала право власності на об'єкт нерухомого майна, позивач звернувся до відповідача, однак до теперішнього часу це питання вирішено не було. Отже, у позивача є підстави вважати, що відповідач не визнає його право власності на нерухоме майно, що є предметом даного позиву. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved