Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

12.12.2016 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], в обґрунтування якого зазначала, що у звязку із зверненням рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 липня 2015 року до виконання, судом були видані виконавчі листи щодо стягнення з боржника [PERSON] на користь позивача 172 326 грн. 00 коп. збитків, 6 460 грн. 66 коп. судових витрат. Всього за виконавчим провадженням з боржника стягувалося 178 786,66 грн. [PERSON] відповідне грошове зобовязання своєчасно не виконав, у звязку з чим, в силу ст. 625 ЦК України, зобовязаний сплатити індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за період з липня 2015 року по грудень 2016 року. З огляду на викладене, позивач,з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з [PERSON] на її користь, за час прострочення з 03 липня 2015 року до 01 лютого 2017 року суму: 36768 грн. 40 коп. відповідно до індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 8473 грн. 48 коп. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник [PERSON] - [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним, та просить його скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не надав оцінки доказам, неповно зясував обставини, що мають значення для справи. Вказує, що судом не враховано, що правовідносини між сторонами виникли на підставі правочину та є саме цивільно-правовими. Добровільно у наданий Орджонікідзевським ВДВС 7-денний строк свої зобовязання перед [PERSON] боржник не виконав, тривалий час ухилявся від виконання грошового зобовязання, а тому, відповідно до ст. 625 ЦК України, зобовязаний сплатити на її користь індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. В судове засідання сторони та їх представники, не зявилися, повідомлялися про дату та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Про поважність причин неявки суд не сповістили. Представник третьої особи міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ м. Харків в судове засідання не зявився, просив розглядати справу за його відсутності. Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, зважаючи на вимоги ст. ст. 1, 303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України. У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги відповідно до вимог\~ст. 303 ЦПК України, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, пославшись на постанову Верховного Суду України від 20.01.2016 року по справі №6-2759цс15, дійшов висновку, що ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Колегія суддів не може погодитись з зазначеними висновками суду першої інстанції в повній мірі, та вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст.214 ЦПК України належним чином не визначив характер спірних правовідносин сторін та дійшов помилкового висновку, що вони не регулюються ст. 625 ЦК України. Так, судовим розглядом встановлено, що 17 липня 2006 року між [PERSON]. та [PERSON], який на той час перебував у шлюбі з [PERSON], був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири № 20 у будинку № 2 по в'їзду Фесенківському в місті Харкові. 10.09.2012 року [PERSON] помер. Правонаступником померлого [PERSON] є [PERSON] як його дружина, що його пережила. За відомостями відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції спірна квартира з 19.06.2013 року в цілому зареєстрована за [PERSON] Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 09.07.2014 року за [PERSON] сином відповідача, визнано право власності на 1/6 частину квартири № 20 у будинку № 2 по в'їзду Фесенківському в місті Харкові з визнанням повністю недійсним договору купівлі-продажу цієї квартири від 17.07.2006 року. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.10.2014 року рішення районного суду було змінено, правочин купівлі-продажу визнаний недійсним частково в межах 1/6 частини спірної квартири, на яку визнано право власності за [PERSON] Статтею 661 ЦК України передбачена відповідальність продавця у разі відсудження товару у покупця. Частина перша цієї статті передбачає, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. [PERSON] є третьою особою по відношенню до учасників купівлі-продажу спірної квартири. Йому присуджена 1/6 частина квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 07.01.1991 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 року стягнуто з відповідача [PERSON] - продавця квартири на користь [PERSON] 172\~326,00 грн. - розмір ринкової вартості вилученої за рішенням суду 1/6 частки квартири і 6\~460,66 грн. судових витрат. Рішення суду після набрання ним законної сили було звернуто позивачем до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби. Добровільно у наданий Орджонікідзевським ВДВС 7-денний строк боржник свої зобов'язання не виконав. Вказане рішення суду було виконано відповідачем лише 20.01.2017 року. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття\~625 ЦК розміщена в розд.\~І «Загальні положення про зобовязання» кн.\~5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. При цьому важливим виявляється питання, які зобовязання є грошовими. Відповідно до ч.\~1 ст.\~509\~ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом статей\~524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому продавець,у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи, має повернути покупцю вартість проданого товару (за умови, що за відповідний товар було сплачено певну грошову суму), а покупець має право вимагати від продавця відповідну оплату, тобто в якому передбачено передачу грошей, є грошовим зобовязанням. За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо обовязку [PERSON] сплатити [PERSON] вартість 1/6 частини відповідної квартири у розмірі 172\~326,00 грн., є грошовим зобовязанням, на яке поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012\~року(справа №\~6-49цс12) та від 22.03.2017 року (справа №6-2311цс16). Натомість, вимоги позивача про стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних від суми стягнутих судових витрат у розмірі 6 460 грн. 66 коп. є безпідставними, адже, вони не випливають із цивільних зобовязальних (договірних) правовідносин. Сплативши борг 20.01.2017 року, боржник по суті визнав його, а разом з цим і прострочення виконання грошового зобов'язання за час з моменту ухвалення рішення суду, що виконувалось, тобто з 03.07.2015 року по 20.01.2017 року (567 днів). Отже, інфляційні втрати у звязку з несвоєчасним виконанням [PERSON] перед [PERSON] відповідного грошового зобовязання становлять 33178,34 грн. (205504,34-172326,00=33 178,34), що складається з втрат: -за вересень 2015 року 172326,00х102,30%=176289,50; -за листопад 2015 року - 176289,50х102,00%=179815,29; -за грудень 2015 року - 179815,29х100,70%=181073,00; -за січень 2016 року - 181073,00х100,90%=182702,66; -за березень 2016 року -182702,66х101,00%=184529,89; -за квітень 2016 року - 184529,89х103,50%=190988,44; -за травень 2016 року - 190988,44х100,10%=191179,43; -за вересень 2016 року - 191179,43х101,80%=194620,66; -за жовтень 2016 року - 194620,66х102,80%=200070,04; -за листопад 2016 року - 200070,04х101,80%=203671,30; -за грудень 2016 року - 203671,30х100,90%=205504,34. В свою чергу 3% річних від 172326,00 за період з 03.07.2015 року по 20.01.2017 року (567 днів) становлять 8028,72 грн.(172326,00х3%365х567=8028,72) При цьому, посилання відповідача та суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 20.01.2016 року по справі №6-2759цс15 є безпідставними, адже нею вирішено питання щодо застосування ст. 625 ЦК України до правовідносин, відмінних від тих, що виникли між сторонами по справі. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] - [PERSON] необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 33 178,34 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 8028,72 грн. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ст.88 ЦПК України) Згідно матеріалів справи позивач [PERSON] понесла судові витрати у сумі 1157,53 грн., які складаються з витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви (551,21 грн.) та витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги (606,32 грн.) Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] також необхідно стягнути понесені останньою витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто 1054,28 грн.

Outcome: partial