Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

12.05.2017 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позов мотивувала тим, що 23 січня 2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, в якому народився син [PERSON], [INFO]. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Тому позивач просить суд постановити рішення, яким стягувати з [PERSON] на її користь на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття. Позивач в судовому засіданні позов підтримала. Додатково пояснила, що з відповідачем перебувають у шлюбі. Питання про його розірвання наразі не піднімається. Сторони і їх син проживають разом. [PERSON] надає щомісяця позивачу дві тисячі гривень на утримання сина. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, вказавши, що з його доходів, які становлять близько пятнадцять тисяч гривень на місяць, примусово стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] (біля чотирьох тисяч щомісяця). Тому відповідач погоджується сплачувати аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 16,5 % від свого доходу. Також зазначив, що він є військовослужбовцем за контрактом в Волочиському РВК, а також отримує дохід від АТ «Мотор Січ». Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що сторони з 23 січня 2013 року перебувають у шлюбі (а.с. 7). 03.04.2013 у них народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-БВ № 198175 від 10.04.2013 (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами в судовому засіданні було визнано, що [PERSON] разом з [PERSON] та їхнім сином проживають за адресою: [INFO] (а.с. 8-9), ведуть спільне господарство, підтримують шлюбні відносини. Відповідач надає позивачу на утримання сина щомісяця близько двох тисяч гривень. Відповідно до частини 1 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] надає матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON], а відтак позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і задоволенню не підлягають. Крім того, суд звертає увагу на те, що за приписами ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи наведене, даючи оцінку поясненням відповідача щодо часткового визнання позову, суд вважає встановленим, що вимога позивача та часткове визнання позову відповідачем щодо суті спору суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема тим правовим нормам, які вказані судом вище, а відтак позов не може бути задоволено навіть частково. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed