Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

12.07.2019 року громадянка України [PERSON] , взята на облік з 19 червня 2019 року як внутрішньо переміщена з АР Крим особа з фактичним місцем проживання у м.Херсоні, звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт розірвання 27.09.2017 року шлюбу, що був укладений між нею (до шлюбу [PERSON] ) та громадянином України [PERSON] 31 жовтня 2013 року виконавчим комітетом Садової сільскої ради Ніжньогірвського району АР Крим, 27 вересня 2016 року з пивласненям їй прізвища « [PERSON] ». Заява мотивована тим, що вказаний шлюб розірвано на тимчасово окупованій територій, свідоцтво про розірвання шлюбу є недійсним на території України та не створює правових наслідків. Їй відмовлено у проведення державної реєстрації розірвання шлюбу. Оскільки поновлення актового запису про розірвання шлюбу є неможливим, просить встановити такий факт в судовому порядку. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31 липня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження та призначено судове засідання. Заявник та її представник в судовому засіданні вимоги заяви підтримали, просили її задовольнити. Встановлення факту необхідно для захисту прав заявниці на зміну прізвища, внесення відомостей про розірвання її шлюбу та можливості вступити у повторний шлюб, наполягали на встановленні даного факту, оскільки спір про право відсутній. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, враховуючи, що явка зазначених осіб обов`язковою не визнавалась, суд вирішив за можливе проводити розгляд справи за відсутності зазначених заінтересованих осіб. Суд, заслухав пояснення адвоката Вуйка В.А. та заявника, дослідивши оглянув оригінали документів, копії яких додані до заяви, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. 31 жовтня 2019 року між громадянами України [PERSON] , який народився [INFO] у м.Чкаловськ Республіки Таджикистан, та [PERSON] , яка народилася у с.Новопавлівка Красноперекопського району АР Крим, Україна, виконкомом Садової сільської ради Нижньогірського району АР Крим Україна зареєстровано шлюб, актовий запис №14, внаслідок чого дружина змінила прізвище на Аппазова, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 24.01.2012 року виконкомом Садової сільської ради Нижньогірського району АР Крим Україна. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 27.09.2014 року серії [NUMBER] , 27 вересня 2016 року зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 90 від 27.09.2016 року на підставі сумісної заяви подружжя від 24 серпня 2016 року. Після розірвання шлюбу присвоєне прізвище заявниці « [PERSON] ». Вказаний документ видано органом створеним у порядку, не передбаченому законом, тобто за відсутності підстав та меж повноважень, способу, передбаченому Конституцією та законами України. Корабельним районним у м. Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області відмовлено у державній реєстрації розірвання шлюбу, оскільки свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , 05 серпня 2014 р. відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режимна тимчасово окупованій території України» є недійсним та не створює правових наслідків. Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII, тимчасово окупована територія України, якою є Автономна Республіка Крим, є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до ст. 4 вказаного Закону на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, свідоцтво про розірвання шлюбу від 27.09.2014 року серії [NUMBER] , є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII, внутрішньо переміщена особа має право, зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Як передбачено ч.ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час, як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідне заявнику для державної реєстрації розірвання шлюбу, зміни прізвища, права на шлюб тощо. Судом встановлено, що заявником вичерпані можливості для отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, окрім як звернення до суду, факт розірвання шлюбу заінтересованою особою [PERSON] не оспорюється, тому права інших осіб не порушуються. При наданні оцінки наданим документам, як доказу, приймається до уваги, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє у відповідності з українським законодавством, але de facto існує на окупованій території, зареєстрували факт розірвання шлюбу між особами. Враховуючи вищевикладене, з метою захисту прав заявника, суд приходить до висновку про задоволення заяви та встановлення факту розірвання шлюбу. За ч.2 ст. 2 Закону України «Про держану реєстрацію актів цивільного стану» державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Актами цивільного стану (за ч.1 вказаної статті) є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. За ч.7 ст. 15 вказаного вище Закону про державну реєстрацію розірвання шлюбу та про розірвання шлюбу, здійснене в судовому порядку, робиться відмітка в актовому записі про шлюб. За приписами ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 12 грудня 2019 року.

Outcome: approved