Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

11.10.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, відділ реєстрації по Хортицькому району, Служба (управління) у справах дітей Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 16.11.2018 року цивільна справа прийнята до провадження судді Салтан Л.Г., призначено підготовче судове засідання на 11.12.2018 року. 23.01.2019 року позивач уточнив позовні вимоги та просить визнати [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою [ADDRESS] Ухвалою суду від 04.04.2019 року справа призначена до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали, на підтвердження позовних вимог пояснили, що відповідач є племінником позивача і з 2011 року в спірній квартирі не проживає без поважних причин, квартплатню не здійснює, особистих речей в ній не має і фактичним місцем проживання відповідача з сином є м. Севастополь. Просять позов задовольнити, вважаючи заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що найшли своє підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і надав пояснення згідно яких він працює на сезонних будівельних роботах і часто перебуває у відрядженнях. З огляду на це, відповідач протягом тривалого часу знаходиться за межами міста, однак в період між відрядженнями він відвідує квартиру, там проживає його бабуся, [PERSON] , яка є членом його сім`ї і зберігає за відповідачем право користування квартирою. Додатково відповідач зазначив, що він не має можливості проживати з сином та дружиною в спірній квартирі через дії позивача, оскільки останній тривалий час зловживав спиртними напоями, вів себе агресивно, чим перешкоджав відповідачу в користуванні жилим приміщенням. Після того, як відповідач почав їздити у відрядження, позивач самовільно зайняв кімнату відповідача, в якій останній за власні кошти робив ремонт. Представник відповідача вважає, що заявлені позовні вимоги з боку позивача жодним належним доказом не підтверджені, а тому задоволенню не підлягають , просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа, [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечує, суду пояснила, що онук з правнуком не проживають у спірній квартирі, оскільки онук працює за межами м. Запоріжжя. Вона мешкає у спірній квартирі разом з сином [PERSON] , після повернення онука з армії, останній зробив ремонт у маленькій кімнаті, а коли поїхав працювати, цю кімнату зайняв позивач. Вона займає дві кімнати, де є три спальних місця, ночує у маленькій кімнаті кімнаті, яку запирає на ніч на ключ, себе обслуговує сама. Донька отримує пенсію, купує їй продукти, надає допомогу, сплачує квартплатню. Свою частку [PERSON] сплачує самостійно. Вона вважає, що онук та правнук є членами її родини, а тому мають право користування житловою площею у спірній квартирі. Представники третіх осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, відділу реєстрації по Хортицькому району, служби ( управління) у справах дітей Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради у судові засідання неодноразово не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, надали заяву щодо розгляду справи у їх відсутність. Оскільки учасники провадження не наполягали на їх особистої участі у справі, суд розглянув справу у відповідності до ст.. 223 ЦПК України у їх відсутність. Вислухавши у судовому засіданні пояснення відповідачки, свідків, доводи представників сторін розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків: Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вичерпного переліку поважних причин не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду. Ордер на вселення серія А- ІІІ № 2039 від 07.03.1978 року було видано на ім`я [PERSON] на родину з п`яти чоловік. Відповідальним квартиронаймачем є [PERSON] . На час звернення позивача з позовом у спірній квартирі, яка складається з трьох кімнат, зареєстровані : третя особа [PERSON] , її син - позивач [PERSON] , онук - відповідач [PERSON] : та правнук [PERSON] . При цьому малолітній [PERSON] був зареєстрований в спірній квартирі 23.07.2018 року, тобто з дня звернення в суд з зазначеним позовом (11.10.2018 року), встановлений законом шестимісячний термін не сплинув взагалі. Допитаний в судовому засіданні відповідач, [PERSON] пояснив, що дійсно не має можливості постійно проживати в спірній квартирі через те, що часто перебуває з сім`єю у відрядженнях. В проміжках між відрядженнями він навідується до квартири, допомагає бабусі. Протягом всього періоду з 2011 року він ніколи не був відсутній в квартирі понад 6 місяців. До спірного житла ставиться як до свого єдиного, іншою жилою площею не забезпечений. Постійно проживати в спірній квартирі відповідач не має можливості, оскільки з позивачем в нього систематично виникали конфлікти, а санітарні умови в квартирі не дозволяють йому виховувати в ній малолітню дитину. Як зазначив відповідач, протягом своєї відсутності він ніколи не припиняв сплачувати частину вартості комунальних послуг, задля чого перераховував кошти матері. До матеріалів справи відповідачем було надано квитанції про сплату комунальних послуг відносно спірної квартири. Зазначені пояснення відповідача, не спростовані з боку позивача та його представника належними та допустимими доказами, повністю відповідають поясненням третьої особи [PERSON] , яка повідомила, що відповідач та його син - її правнук, є членам її родини, за якими вона зберігає право користування житловою площею у спірній квартирі, при цьому пояснила, що реєстрація правнука в спірній квартирі відбула за її згоди, а комунальні послуги сплачує матір боржника, про наявність заборгованості їй нічого невідомо. Доводи позивача та його представника про неможливість брати до уваги пояснення третьої особи [PERSON] , так як остання виявляє ознаки деменції, внаслідок чого не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, та не може особисто давати пояснення по справі , суд до уваги не приймає, оскільки висновок судово-психіатричного експерта № 486 від 03.10.2019 року відповідно до ст. 110 ЦПК України не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами, а надані особисто в судовому засіданні пояснення [PERSON] є цілком логічними та послідовними та такими, що узгоджуються з поясненнями інших учасників справи та матеріалами провадження. Допитані за клопотанням відповідача в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] виріс у спірній квартирі. Після армії повернувся, зробив ремонт, після чого був змушений виїхати за заробітки за межі м. Запоріжжя, інколи приїжджає разом з родиною, повертається до спірного житла, з бабусею підтримує родинні стосунки. [PERSON] зловживав спиртними напоями, конфліктував з сусідами та членами родини, допустив антисанітарні умови у квартирі, чим зробив неможливим проживання свого племінника у спірному житлі. Догляд за [PERSON] здійснює донька, яка забезпечує усім необхідним, [PERSON] передає гроші матері, яка оплачує комунальні послуги. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. З матеріалів справи та пояснень свідків не вбачається за можливе точно встановити періоди та тривалість відсутності відповідачів в спірній квартирі. Суд скептично ставиться до довідки голови правління ОСББ Романова В .О ., оскільки вона не містить дати видачі і вказує на непроживання особи з 2011 року, тобто за період протягом якого об`єднання, як юридична особа, ще не існувало. В тексті довідки зазначено про непроживання [PERSON] , а відповідачем по справі є [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] не змогла пригадати за яких обставин нею було підписано відповідну довідку і яким чином було встановлено факт непроживання особи в квартирі, а також на підставі чого було з`ясовано відсутність у такої особи поважних причин для непроживання, про які ідеться в тексті довідки. За вказаних обставин позивачем не доведено строки відсутності відповідачів в квартирі та причини такої відсутності. Факт вибуття відповідачів на постійне проживання до іншої місцевості також не підтверджено жодними доказами. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. [PERSON] , [INFO] , є малолітньою дитиною і з огляду на свій вік не має можливості і не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] , [INFO] , набув право власності або право постійного користування іншим житлом до матеріалів справи не надано. Доводи відповідача про те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , ніколи не був, і не є членом сім`ї позивача або [PERSON] , не пов`язаний з ними спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому умови проживання та ведення спільного господарства на дитину не поширюються, крім того, період з часу реєстрації до звернення до суду становить менш ніж шість місяців. «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». Аналогічний принцип викладено в рішенні у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Враховуючи. що належними доказами з боку позивача не спростовані доводи відповідача щодо наміру ставитися до спірного приміщення як до свого постійного місця проживання, яке за ним та його сином зберігає відповідальний квартиронаймач, у зв`язку з чим суд при ходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed