Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

12 вересня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначено, що позивачці та її сину на праві власності належить квартира [ADDRESS], де на теперішній час зареєстроване місце проживання відповідача, який в квартирі понад дванадцять років не проживає, виїхав для постійного проживання в до Російської Федерації. Позивачці доводиться платити комунальні платежі за зареєстрованого відповідача. У звязку з порушенням її прав власника, позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням, та зняти його з реєстрації за вказаною адресою (а.с.2-5). В судовому засіданні позивачка позов підтримала, наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Вказувала, що відповідач вже багато років не мешкає в належній їй квартирі, виїхав на постійне мешкання до Російської Федерації. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні вказав, що відповідач в належній йому квартирі не мешкає вже багато років. Позов просив задовольнити в повному обсязі. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач в судові засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом оповіщення через газету «Вісті Придніпровя», причини неявки суду не відомі. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України Вислухавши пояснення позивачки та третьої особи, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником 2/3 частки квартири № 29 по вул. Юрія Савченка у м. Дніпропетровську, [PERSON] є власником 1/3 вказаної вище квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 71445574, сформованої 26 жовтня 2016 року (а.с.29-30). Станом на 12 вересня 2016 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані 4 особи, з яких [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], що підтверджується довідкою № 5470 від 12 вересня 2016 виданою КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР (а.с.18). Позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який 26 квітня 2004 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія І-КИ №\~226003, яке 09 вересня 2016 року було повторно видано Кіровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 96 (а.с.16). В судовому засіданні позивачка вказала, що відповідач не проживають за вказаною адресою ще з моменту розірвання шлюбу. В матеріалах справи наявні пояснення які підписані сусідами позивачки, в яких зазначено, що відповідач за вказаною адресою не мешкає (а.с.19). Позивачка також зазначила, що не знає де на даний час фактично перебуває відповідач, тому врегулювати спір в досудовому порядку вона змоги не має. Згідно ст.\~41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст.\~317,\~319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно до ч.1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст.383 ЦК України) Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до норми ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що фактично відповідач не проживає в квартирі позивачки ще з 2004 року, виїхав для постійного проживання до Російської Федерації, не вчиняє дії, необхідні для зняття з реєстрації за цією адресою, що порушує право позивачки як власника, при цьому відсутні підстави вважати, що між сторонами є будь-які домовленості про продовження права відповідача користуватись житловим приміщенням при його відсутності в ньому понад дванадцять років, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення представника позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодування не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved