Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

10 травня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем [PERSON] 13 листопада 1993 року у Дрисинській сільській раді Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис 38. Позовні вимоги мотивує тим, що вона тривалий час, разом з дітьми проживає окремо від відповідача, між ними припинено будь-які сімейні та шлюбні відносини, між ними немає почуття любові, дружби та поваги. Між сторонами немає жодних спільних інтересів, які і наміру зберегти сімю. Шлюб між ними носить тільки формальний характер, примирення між ними неможливе. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та двох повнолітніх синів [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обовязку щодо утримання дітей, добровільно надавати кошти на їх утримання відмовляється, а тому просить стягнути з нього аліменти в розмірі 1000 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Від неї на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, де зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином. Від нього надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі\~ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 13 листопада 1993 року укладено шлюб у Дрисинській сільській раді Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис 38 (свідоцтво про шлюб серії ІІ-ФМ № 287328 (а.с.4)). Шлюб між\~ними носить\~формальний характер,\~шлюбні стосунки\~не підтримують,\~тривалий час\~проживають окремо. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ФМ № 038807 від 12.01.2001 року, а.с.9). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2\~ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Згідно до ч. 1\~ст. 184 СК України\~і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм\~Сімейного кодексу України\~при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З позовної заяви вбачається, що відповідач офіційно не працює, має нерегулярний мінливий дохід. Оскільки відповідач не надав відзив на позовну заяву та докази свого фінансового становища, а тому встановити платоспроможність відповідача в суду нема можливості. Однак, при прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд враховує те, що відповідач визнає позов та виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого\~Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2018 рік», який на період з 01 липня по 30 листопада 2018 року становить: для дитини віком до 6 років 1559 гpивень, для дитини віком від 6 до 18 років 1944 гpивень, а тому прохання позивача про стягнення аліментів в розмірі 1000 гривень на дитину щомісячно є співрозмірним до того, що встановлений законом. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved