Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

10 січня 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зазначила, що відповідно до договору дарування від 24 червня 1995 року вона є власником будинку по [ADDRESS]. У цьому будинку зареєстрований відповідач, з яким її дочка [PERSON] перебувала певний час у шлюбі. Шлюб між ними розірвано 11 березня 2016 року. З того часу відповідач у вказаному будинку не проживає, але продовжує бути зареєстрованим, що підтверджується домовою книгою. Не зважаючи на неодноразові нагадування позивача, відповідач ігнорує її прохання знаття з реєстрації, що створює значні перешкоди та незручності у використанні будинку. З огляду на вище викладене позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позові, не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що оскільки відповідач не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, а позивач не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення, слід провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Із договору дарування від 24 червня 1995 року вбачається, що будинок № [ADDRESS] (далі - будинок) належить позивачу (а.с. 5, 6). Згідно довідки виконавчого комітету Шаргородської міської ради Шаргородського району Вінницької області Вінницької області ради від 4 жовтня 2016 року № 4879, [PERSON], [INFO] зареєстрований в [ADDRESS], проте на цей час там не проживає (а.с. 16). Цю обставину у судовому засіданні підтвердила також позивач. Вказана інформація також підтверджується домовою книгою, з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 12). Крім того в судовому засіданні представник третьої особи зазначив, що у вказаному домоволодінні змінювалась нумерація, а саме [ADDRESS]. Як стверджує позивач, її неодноразові звернення до відповідача з вимогою про зняття з реєстрації були ним проігноровані. Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, не є членом сім'ї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком. Отже, позов слід задовольнити повністю. Тому,

Outcome: approved