Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

12.04.2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані відповідач [PERSON], а також малолітній син [PERSON], але вони фактично там не проживають, тому позивач вимушений звернутись до суду з позовною заявою про визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 10 липня2017 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено службу у справах дітей Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області. Позивач в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи є його заява, в якій він просить позов задовольнити повністю, справу розглянути без його участі. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи - служби у справах дітей Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні позову покладається на розсуд суду. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Дашівською В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 555, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 6, 7). Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 35040706 від 02.08.2012 року, виданого приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2012 року з часткою 1/1 (а.с. 9). З рішення Новосанжарської селищної ради № 18 від 24 листопада 2015 року вбачається, що провулок Радянський перейменовано на провулок Курортний (а.с. 18). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 26 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новосанжарського районного управління юстиції у Полтавській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26 грудня 2014 року, актовий запис № 111 (а.с. 10). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Відповідно до рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року, по цивільній справі № 542/25/17, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 12). Як вбачається з акту обстеження місця проживання від 05.04.2017 року, за участі депутата Новосанжарської селищної ради Мокляка Ю.Б. та сусідів [PERSON], [PERSON], в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та їх малолітній син [PERSON], [INFO], зареєстровані, але не проживають з 05 квітня 2016 року (а.с. 16). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частини 1 та 4 статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. ст.71, 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, відповідач [PERSON], враховуючи, що вона взагалі не проживає у квартирі, то відповідно втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], оскільки не проживає у ньому без поважних причин понад шість місяців. Тому суд приходить до висновку, що позов в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням [ADDRESS], підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частина 4 статті 29 ЦК України, передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що визнання дитини [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, буде суперечити інтересам малолітньої дитини (члену сім'ї позивача), оскільки іншим житлом він не забезпечений. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Outcome: partial