Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

11 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] РДА Сумської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки в порядку спадкування. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що починаючи з 2006 року за станом здоровя її мати [PERSON] потребувала стороннього догляду, у звязку з чим вона забрала її до себе в місто, де остання постійно проживала до квітня 2008 року. Після цього разом із матірю переїхала в с. Бутовщина Білопільського району Сумської області, де вони продовжували проживати разом до дня смерті матері 26 серпня 2008 року. Внаслідок смерті останньої відкрилась спадщина, до складу якої ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,472 га, розташована на території Жовтневої селищної ради. За життя мати склала заповіт, яким все своє майно заповіла їй та своєму сину, а її брату [PERSON]. Останній юридично оформив спадкові права на все спадкове майно, у тому числі й на вказану вище земельну ділянку. У свою чергу вона не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після смерті матері, оскільки вважала, що прийняла спадщину шляхом постійного проживання з останньою на день смерті. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. ст. ч. 2 ст. 1268, 1278, 1301 ЦК України позивачка просить: 1) встановити юридичний факт того, що вона постійно проживала із [PERSON], яка померла 26 серпня 2008 року на час відкриття спадщини за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Бутовщина, 5; 2) визнати недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право на спадщину від 19 вересня 2009 року, видане на імя [PERSON], на земельну ділянку площею 4,4717 га, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області; 3) визнати недійсним в 1/2 частині державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,4717 га, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області, виданий головою [PERSON] районної державної адміністрації 10 серпня 2010 року; 4) визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,4717 га, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області, в порядку спадкування після смерті матері, [PERSON], яка померла 26 серпня 2008 року. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала. Відповідач [PERSON] позов визнав повністю. Відповідно до положень ч. 2 ст. 206 ЦПК України останньому наслідки визнання позову Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] у судовому засіданні позов визнала. Представник третьої особи [PERSON] районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Сумській області в судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 81). Заслухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55 та ст. 124 Конституції України, відповідно до яких кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено обовязок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до розяснень абз. 1 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Положеннями ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року про обрання стороною іншого постійного місця проживання можуть свідчити будь-які фактичні дані (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи вбачається, що 26 серпня 2008 року в с. Бутовщина Білопільського району Сумської області померла мати позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] (а. с. 4-5). Згідно з довідкою Миколаївської селищної ради від 23 березня 2017 року [PERSON] з квітня 2008 року по день смерті [PERSON] 26 серпня 2008 року проживала разом із нею без реєстрації за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Бутовщина, 5, здійснювала догляд за матірю та вела спільне господарство (а. с. 7- 8). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що починаючи з осені 2006 року і до весни 2008 року [PERSON] постійно проживала разом із позивачкою в її квартирі, за адресою: м. Суми, вул. Леваневського, 14/45. Приблизно у квітні 2008 року [PERSON] разом із матірю переїхала в с. Бутовщина Білопільського району, де постійно проживала разом із нею до дня смерті. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав факт постійного спільного проживання позивачки разом із матірю з початку осені 2006 року по квітень 2008 року в м. Суми, по вул. Леваневського, 14/45 та у подальшому з квітня 2008 року і на день смерті останньої у с. Бутовщина Білопільського району Сумської області. З огляду на викладене вище, суд вважає доведеним факт постійного проживання [PERSON] разом із матірю - [PERSON] на день смерті останньої 26 серпня 2008 року за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Бутовщина, 5. З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло наступне майно: житловий будинок з прибудовами, розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Бутовщина, 5, земельна ділянка за цією ж адресою для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3744 га та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,472 га, розташована на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області (а. с. 57-58, 60). Відповідно до заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області 06 серпня 1993 року, зареєстрованого в реєстрі за №416, [PERSON] заповіла все своє майно в рівних частинах сину - [PERSON] та [PERSON] (а. с. 56). За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216 - 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною 3 статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України діти спадкодавця мають право на спадкування за законом у першу чергу. Статтею ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за законом має право прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, та, виходячи з аналізу наведених вище норм закону, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 26 серпня 2008 року, та прийняла спадщину шляхом проживання з останньою на час відкриття спадщини, а тому має право на спадщину за законом, яка залишилася після смерті матері та не була прийнята за заповітом, з часу відкриття спадщини. Разом з тим відповідач [PERSON] має право на спадкування за заповітом після смерті матері на 1/2 частину спадкового майна. В той же час із матеріалів справи вбачається, що 26 серпня 2008 року відповідач [PERSON] через Жовтневу селищну раду Білопільського району подав до Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району заяву про прийняття спадщини після померлої 26 серпня 2008 року матері [PERSON], у якій повідомив, що інших спадкоємців, передбачених ст. ст. 1241, 1261 Цивільного кодексу України, у останньої немає (а. с. 54). 03 вересня 2008 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області [PERSON] за заявою [PERSON] заведена спадкова справа №371 після померлої 26 серпня 2008 року [PERSON], номер у Спадковому реєстрі 45369070 (а. с. 53). 19 березня 2009 року на імя відповідача видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема: свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за №479, на житловий будинок під №5 у с. Бутовщина Білопільського району Сумської області та свідоцтво за реєстровим номером 481 на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0,0748 га та 0,2996 га відповідно з кадастровими номерами [NUMBER] 05 001 0022, [NUMBER] 05 001 0023, загальною площею 0,3744 га, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області, а також на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,472 га з кадастровим номером [NUMBER] 01 002 0185, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області (а. с. 53 - 66). У подальшому, 10 серпня 2010 року [PERSON] районною державною адміністрацією на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 березня 2009 року №481 на імя [PERSON] видано державний акт серії ЯЛ №243685, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011062601415, яким посвідчено право власності відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером 5920655300:01:002:0185 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,4717 га у межах згідно з планом, розташовану на території Жовтневої селищної ради (а. с. 6). Позивачці нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої 26 серпня 2008 року [PERSON] та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а. с. 90). Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Згідно зі ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. При цьому, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а саме в порядку ст. 392 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] повідомив державному нотаріусу неправдиві відомості про коло спадкоємців після смерті [PERSON], зазначивши у заяві про прийняття спадщини про відсутність інших спадкоємців, а позивач у свою чергу, у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті матері шляхом постійного проживання з останньою на час відкриття спадщини та не подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини у встановлений ст. 1270 ЦК України строк, а отже як спадкоємець першої черги за законом має право на спадщину після померлої 26 серпня 2008 року [PERSON], суд вважає, що видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом порушує права [PERSON] як спадкоємця першої черги за законом. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2009 року, виданого на імя [PERSON], на земельну ділянку площею 4,4717 га, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області, є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Разом з цим, суд також вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо визнання недійсним в 1/2 частині державного акту на право власності на земельну ділянку площею 4,4717 га, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області, виданого на імя відповідача [PERSON] районною державною адміністрацією 10 серпня 2010 року, оскільки вказаний державний акт виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке як зазначено вище було видане з порушенням прав позивача, у звязку з чим є недійсним. Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,4717 га, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області, в порядку спадкування після смерті матері, [PERSON], яка померла 26 серпня 2008 року суд зазначає наступне. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, приймаючи до уваги те, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки нотаріус відмовив позивачу у вчиненні нотаріальних дій. При вирішенні питання щодо судових витрат суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені повністю, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого при зверненні до суду з даним позовом судового збору у розмірі 2 560 грн. На підставі викладеного

Outcome: approved