Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

12.02.2013р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, який в подальшому уточнила та остаточно просила суд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири № 38 на вул. Сорочинській, 8 у м. Львові, укладений 29.01.2013р. в частині продажу 1/2 частки квартири, скасувати витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 18422, виданий на ім'я [PERSON] за адресою м. Львів вул. Сорочинська, 8 /38 в частині 1/2 частки квартири, а також стягнути солідарно з відповідачів сплачений нею судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер 31.01.2013р. За час шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які разом з ними проживали в [INFO]. Дана квартира належала на праві спільної сумісної власності її чоловіку та його дочці від першого шлюбу, відповідачу по справі. За життя, а саме 30.01.2013р. її чоловік склав заповіт, згідно якого все своє майно, в тому числі і спірну квартиру, він заповів їй, позивачу по справі. Однак звернувшись до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав, вона дізналась, що квартира №38 на вул. Сорочинській, 8 в м. Львові була продана відповідачем 29.01.2013р. третім особам. Оскільки вважає даний договір купівлі-продажу спірної квартири неправомірним, тому вимушена звернутись до суду та просить позов задовольнити. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні, уточненні позовні вимоги підтримали, покликаючись на підстави та мотиви викладені в позові. Просили позов задовольнити. Крім того позивач пояснила, що їх сім»я провела ремонт спірного житла та проживала у [INFO], де була обладнана і дитяча кімната для двох неповнолітніх дітей. [PERSON] фактично позбавила їх житла. Так, оспорюваний договір був укладений за незначний проміжок часу. Ніхто не з»ясовував хто реально проживає за адресою спірного житла, видаючи довідку про склад сім»ї. Жодного наміру позбавити своїх неповнолітніх дітей житла не мав і їх батько, якому взагалі нічого не було відомо про оспорювану угоду. Дочка не передавала йому і грошей, отриманих від продажу квартири. Скориставшись дорученням, яке було видане для продажу гаражу, [PERSON] від імені важко хворого батька відчужила належне йому нерухоме майно за два дні до його смерті, позбавивши таким чином його неповнолітніх дітей права на житло. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти уточнених позовних вимог заперечив, покликаючись на підстави та мотиви викладені в письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог, проте в подальшому в судове засідання не з»явився повторно, хоча належним чином як він так і [PERSON] повідомлялись про час та місце судового розгляду. Треті особи та їх представники в судове засідання не з'явилися, однак надіслали на адресу суду заяви, у яких просять суд слухати справу у їх відсутності. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб, що не з»явились. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків , зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 16.05.2008 року позивач [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №315. За час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Дані факти стверджуються копією свідоцтва про шлюб, бланк серії 1-БК № 085313/а.с. 7/, копіями свідоцтв про народження, бланк серії 1-БК №038120 та 1-БК №197012 /а.с. 8-9/. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира №38 на вул. Сорочинській, 8 у м. Львові, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( т. 1 а.с. 12). Вказана квартира складається з двох кімнат, кухні, комунальних послуг, загальною площею 53,7 кв. м. Як вбачається з довідки БУ №4 КЕВ м. Львова від 05.02.13 р., [PERSON] проживав та був зареєстрований за вказаною адресою до дня смерті 31.01.13 р. ( т. 1 а.с. 14). З 2011 р. [PERSON] з сім»єю проживала за адресою [INFO] . Позивач по справі та двоє її неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [INFO] , що вбачається із довідки від 03.04.13 р. ( т. 1 а.с. 167). Членами їх сім»ї з зазначенням реєстрації за даною адресою вказано ще дві сестри позивачки. Відтак п»ять осіб зареєстровані у одній кімнаті пл.16,8 кв.м із спільними комунальними послугами та кухнею , що є у користуванні ще трьох сімей. З показань допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], матері [PERSON], вбачається, що після того, як її внучка, [PERSON] з чоловіком та дітьми перейшли проживати у окремо придбану ними квартиру, сім»я її сина мала намір постійно проживати у спірній квартирі. Це було викликано тим, що у Києві вони займали одну кімнату в комунальній квартирі, де проживало кілька сімей . Крім того [PERSON] захворів на онкологічну хворобу, проходив курси лікування у м. Львові, де йому зробили операцію та в силу стану здоров»я йому не підходили кліматичні умови м. Києва. Плануючи переїзд його сім»ї до м. Львова, син з невісткою повністю відремонтували спірне житло, створили всі умови для належного проживання дітей , обладнавши у одній з кімнат квартири дитячу кімнату. В сім»ї не йшла жодна мова про відчуження спірного житла. З літа 2012 р., після завершення ремонтних робіт син, невістка та їх неповнолітні діти постійно проживали у кв. № 38 на вул. Сорочинській, 8 у м. Львові, де знаходились всі їх особисті речі. Проте в зв»язку з різким погіршенням стану здоров»я [PERSON], його дружина змушена була постійно перебувати біля нього , що позбавило її можливості оформити перевід дітей у навчальний заклад до м. Львова. У період з вересня 2012 р. до 31.01.13 р. свідок та мати позивачки періодично їздили з дітьми до м. Києва, де вони відвідували школу. Проте, на вихідні, канікули, іноді і в дні , коли проходили заняття, діти повертались у спірну квартиру, де проживали їх батьки. Відповідач [PERSON] теж неодноразово провідувала батька у спірній квартирі і ніхто до дня його смерті з членів родини не знав про те, що скориставшись дорученням від його імені , яке видавалось на продаж гаражу, вона укладе договір купівлі-продажу квартири . Ще за життя син говорив їй про те, що в спірній квартирі буде жити його сім»я і він поступово сплатить [PERSON] вартість її частки. Проте після його смерті його неповнолітніх дітей та дружину вигнали з квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також пояснив, що протягом багатьох років товаришував з [PERSON] та знав про всі його сімейні проблеми . Зі слів останнього він знає про те, що із-за хвороби [PERSON] не міг проживати у м. Києві, відтак сім»я вирішила переїхати до Львова, де на вул. Сорочинській у них була квартира. За кошти [PERSON] проводились всі ремонтні роботи. [PERSON] був у хороших стосунках зі всіма своїми дітьми і довіряв їм. Ним було підписано доручення на право [PERSON] продати належний її батькові гараж . Свідок є головою кооперативу, в якому знаходився той гараж. В подальшому він дізнався від людей, які його придбали, що вони заплатили за угодою 7 тис. дол. США, між тим як [PERSON] сказала батькові, що продаж гаража було вчинено за 4 тис. дол. США. Крім того, [PERSON] йому розповідав, що кошти від продажу гаражу його дочка з його відома вклала у ремонт спірної квартири, куди мала переїхати його сім»я на постійне місце проживання. Оскільки з дітьми у нього були хороші відносини, у період виїзду до м. Києва [PERSON] та її чоловік за проханням [PERSON] контролювали роботу майстрів по ремонту квартири. Крім того, у процесі спілкування з сім»єю друга йому стало відомо і про те, що у них не вистарчило коштів на завершення обладнання житла і батьки [PERSON] допомагали у придбанні меблів. [PERSON] показував йому спірну квартиру , коли там ще проводився ремонт і розповідав, що влітку 2012 р. їх сім»я планує переїздити остаточно. Жодного наміру продавати квартиру [PERSON] не мав . Він обожнював своїх синів і розповідав лише про те, як для них обладнав кімнату. Згодом стан його здоров»я різко погіршився . Неодноразово провідуючи [PERSON] за адресою спірного житла, свідок бачив, що там проживає його сім»я : догляд за ним здійснювала дружина, в квартирі були неповнолітні діти, з якими свідок спілкувався. Лише після смерті [PERSON] він дізнався, що його дочка , скориставшись дорученням від імені батька за кілька днів до його смерті продала житло. Аналогічні за змістом були дані в судовому засіданні також показання допитаного в якості свідка [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що її дочка [PERSON] , будучи у шлюбі з [PERSON] вирішили переїхати на постійне проживання у м. Львові, оскільки у м. Києві не було належних умов для проживання як зятя, що хворів онкологічним захворюванням легень, так і двох неповнолітніх дітей, яким в умовах однієї кімнати неможливо було забезпечити належні умови для розвитку. Відтак у спірній квартирі було проведено ремонт , підготована кімната для дітей. Проте в зв»язку з різким погіршенням стану здоров»я [PERSON], залишились не вирішеними бюрократичні питання з переводом дітей до навчального закладу у м. Львові. Тому у період з вересня 2012 по день смерті зятя вона та мати [PERSON] періодично возили внуків до м. Києва , де діти відвідували школу, оскільки викладачі робили зауваження щодо чисельних пропусків занять. Проте при найменших нагодах вони везли дітей у м. Львів, де постійно жили їх батьки . [PERSON] ніколи не висловлював жодної думки про продаж спірного житла. Ця квартира мала бути місцем проживання їх сім»ї, тому там було проведено ремонт, придбано всі необхідні меблі та техніку. Факт тривалої відсутності [PERSON] та [PERSON] на заняттях у ЗОШ № 58 м. Києва на період навчального року 2012-2013 стверджується наявною в матеріалах справи довідкою ( т. 1 а.с. 168 ), що спростовує твердження представника відповідача про періодичні відвідування батька у спірній квартирі в періоди канікул. В судовому засіданні були допитані в якості свідків також [PERSON] та [PERSON] , що проживають по-сусідству із спірним житлом. Проте у період з 2011 по 31.01.13 р. вони жодного разу не були у спірній квартирі, не спілкувались як з самим [PERSON], так і з членами його сім»ї. Те, що вони не бачили на вулиці як гуляють діти [PERSON] та [PERSON] не свідчить про те, що такі не проживали у спірній квартирі. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що у 2012 р. [PERSON] просив її провести оцінку спірної квартири, проте згодом повідомив, що така потреба відпала. Вказані показання теж на думку суду не свідчить про намір останнього на відчуження належного йому майна. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника [PERSON] в якості свідка [PERSON] пояснив, що був другом [PERSON] Деякий час останній проживав з сім»єю у м. Києві, а у спірній квартирі проживала сім»я його дочки - [PERSON] Згодом [PERSON] важко захворів, проходив курс лікування у м. Львові. Сім»я його дочки перейшла проживати у іншу квартиру, яку придбали у сусідньому будинку, а [PERSON] жив у спірній квартирі. У період з вересня 2012 по 31.01.13 р. він кілька разів відвідував друга за адресою м. Львів вул. Сорочинська 8/38, де за ним здійснювали догляд дружина - [PERSON] та мати. Неповнолітніх дітей Якименка Ю,А. за вказаною адресою у той період свідок не бачив. Враховуючи наведені показання свідків суд бере до уваги показання саме тих осіб, які постійно спілкувались з [PERSON] та його сім»єю . Доказом того, що сім»я [PERSON] мала намір постійно проживати за адресою спірного житла та вселилась у вказану квартиру є і надані в розпорядження суду та долучені до матеріалів справи квитанції по оплаті вартості будівельних матеріалів та придбання предметів домашнього вжитку. Між тим 29.01.2013 року відповідач - [PERSON] діючи від свого імені та від імені свого батька - [PERSON], уклала договір купівлі-продажу квартири № 38 на вул. Сорочинська, 8 у м. Львові , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального [PERSON] /а.с. 73-74/. Згідно даного договору [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належала їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Інтереси [PERSON] відповідач представляла на підставі доручення від 09.04.12 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] В ході розгляду справи знайшло своє підтвердження і покликання позивачки та допитаних в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] на ту обставину, що вказане доручення видавалось [PERSON] доньці в зв»язку з укладенням нею від його імені договору купівлі-продажу гаражу у м. Львові на вул. Калнишевського, 35, що стверджується копією зазначеної угоди , долученою до матеріалів справи ( т. 2 а.с. 206 ). Як вбачається з копій документів, отриманих на запит суду від приватного нотаріуса Романчук - [PERSON], які слугували підставою для укладення оспорюваного договору, продавцем було надано довідку з місця проживання про склад сім»ї і прописку БУ № 4 від 28.01.13 р. , з якої вбачається , що за вказаною адресою зареєстровані лише власники - [PERSON] та [PERSON] Проте при видачі вказаної довідки не досліджувалось питання хто реально проживає у квартирі, що відчужується. Не надавались в розпорядження нотаріуса і документи щодо сімейного стану продавців та не досліджувалось питання чи не порушуються права їх неповнолітніх дітей при відчуженні спірного житла. Крім того, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що питання щодо відчуження спірної квартири було вирішено [PERSON] впродовж незначного проміжку часу , що не може свідчити про волевиявлення самого [PERSON] на відчуження належного йому майна та наміру позбавити житла своїх неповнолітніх дітей . Так, довідка БУ № 4 КЕВ м. Львова була отримана 28.01.13 р. ( т. 2 а.с.82 ). В цей же день [PERSON] було подано заяву про отримання у Реєстраційній службі ЛМУЮ відомостей щодо власників майна. Як вбачається з [PERSON] з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( т. 2 а.с. 81 ) така заява була подана 28.01.13 р. о 19 год. 28 хв. ( по закінченню робочого дня) та опрацювання відомостей по заяві завершено 28.01.13 р. о 23 год. 04 хв. На наступний день була подана заява до оцінювача з метою визначення ринкової вартості об»єкта оцінки та без огляду житла у цей же день видано висновок про вартість майна ( т. 2 а.с. 83 ). А вже в період з 12 год. 59 хв. по 14 год. 21 хв. 29.01.13 р. приватним нотаріусом [PERSON] було посвідчено оспорюваний договір купівлі - продажу, що стверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( т. 1 а.с. 75). З копії свідоцтва про смерть, бланк серії І-СГ № 309473 /а.с. 10/ вбачається, що [PERSON] помер 31.01.2013 року, про що Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 127. Відповідно до положень частини 3, 4 ст.29 ЦК України місце проживання дітей визначається за згодою їх батьків. Дано норма передбачена і ст. 159 СК України. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, що врегульовано ч. 2 ст. 155 СК України. В даному випадку суд приходить до висновку, що подружжя Якименко визначило місце проживання своїх дітей у спірній квартирі. Це випливає з того, що за місцем реєстрації матері та неповнолітніх дітей у м. Києві неможливо було забезпечити належні умови для проживання та виховання дітей, а за адресою спірного житла було проведено ремонт, обладнано належні умови для проживання дітей. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На думку суду та відповідно до ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу України та іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, а також моральним засадам, крім цього відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Крім цього аналогічне трактування закону зазначене п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Статтею 2 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні « передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків або одного з них місце проживання фізичної особи, що не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання , а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Оцінюючи зібрані у справі докази суд приходить до висновку, що оскільки на час відчуження [PERSON] спірного житла , в квартирі проживали малолітні діти співвласника [PERSON], відтак в них виникло право користування цією квартирою на законних підставах. Тому, на думку суду, для укладення цього правочину потрібна була згода органу опіки та піклування. Оскільки на вчинення спірного договору купівлі-продажу квартири орган опіки та піклування згоди не надавав, то такий на думку суду за змістом не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов є підставним, а тому слід визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири № 38 на вул. Сорочинській, 8 у м. Львові, укладений 29 січня 2013 року в частині продажу 1/2 частки квартири, що належала в силу вимог ст. 372 ЦК України [PERSON] та скасувати витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 18422, виданий на ім'я [PERSON] за адресою м. Львів вул. Сорочинська, 8 /38 в частині 1/2 частки квартири. Крім того, в силу дії ст. 88 ЦПК України з відповідачів, слід солідарно стягнути в користь позивача судові витрати.

Outcome: approved