Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

10 листопада 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві позивач зазначив, що він з 16 листопада 2000 року є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зокрема зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 1995 року народження. Починаючи з 2010 року відповідачі за місцем реєстрації не проживають. Реєстрація [PERSON] та [PERSON] в домоволодінні позивача заважає йому як власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, подав\~до суду\~заяву в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в\~судове\~засідання\~з`явилися,\~не\~повідомивши\~суд про\~причину\~неявки,\~в\~порядку,\~встановленому\~п.\~4\~ч.\~8\~ст.\~128\~ЦПК\~України\~повідомлені про\~дату,\~час\~та\~місце проведення\~судового розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Згідно копії договору купівлі продажу від 16 листопада 2000 року, власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 4). Як вбачається із довідки виконавчого комітету Градизької селищної ради Полтавської області від 08 листопада 2021 року №939, за адресою: [ADDRESS] , зокрема зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 1995 року народження (а.с. 7). Згідно довідки, виданої Пронозівським старостинським округом Виконавчого комітету Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області 21 грудня 2021 року №1009, [PERSON] , 1976 року народження та [PERSON] , 1995 року народження, згідно свідчень громадян села Мозоліївка, з 2007 року не проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Відповідно до письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2010 року не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Статтею 47\~Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до\~статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло непорушне та гарантовано\~статтею 47 Конституції України. Відповідно до ст.\~150\~ЖК Української PCP громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Згідно із ст.156 ЖК УРСР та ст.\~405\~ЦК України право члена сім`ї власника квартири, який не є його співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цій квартирі. Статтею 3 СК України\~визначено, що сім`ю складають особи,\~які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут,частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32\~ЦК. З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72\~ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Частиною 1 статті 321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 Цивільного кодексу України\~встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, через реєстрацію в ньому [PERSON] та [PERSON] , які фактично за вказаною адресою не проживають, тому останні втратили право користування вказаним приміщенням, а отже позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved