Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

12.11.2021 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] третя особа: Служба у справах дітей Куп`янської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з нею - матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу між нею та відповідачем склалися неприязні відносини, і, на жаль, ці стосунки відображаються на житті їх малолітнього сина [PERSON] , який залишився проживати разом з нею і з батьком не бачиться. Вона піклується про сина, займається його вихованням, забезпечує йому необхідні умови для проживання та нормального розвитку в атмосфері любові, маральної та матеріальної забезпеченості. Син дуже прив`язаний до матері. Вже більше року вона не може отримати від відповідача довіреності на вивезення сина за межі України з метою його оздоровлення. Така неможливість обумовлена тим, що відповідач спочатку не відповідав на її телефонні дзвінки, а потім зовсім заблокував її номер у своєму телефоні. У теперішній час, щоб самостійно вирішувати певні питання, пов`язані з вихованням сина, користуватися правами, передбаченими ч. 5 ст. 157 СК України, вона вирішила визначити місце проживання дитини у судовому порядку. Ухвалою від 23.11.2021 р. суд відкрив провадження у справі за вищезазначеним позовом і призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Сторони подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримує і просить суд задовольнити. Відповідач позов визнає, не заперечує проти його задоволення, навіть просить суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] разом з його матір`ю - позивачкою по справі. Від третьої особи - Служби у справах дітей Куп`янської міської ради до суду надійшов лист від 16.12.2021 р. з проханням розглянути дану справу без представника, позовні вимоги [PERSON] підтримують та просять суд їх задовольнити в найкращих інтересах дитини. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність сторін, представника третьої особи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 3, 4 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України, у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Місце проживання [PERSON] , 2018 року народження, зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 24 вересня 2020 року (а.с.5,6). Батько дитини, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Згідно інформації директора КНП «Куп`янське територіальне медичне об`єднання Куп`янської міської ради Харківської області (КНП Куп`янське ТМО) від 16.11.2021 р. № 3288, [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , на обліку у лікаря нарколога не перебуває, за амбулаторною психіатричною допомогою за останні п`ять років не зверталася (а.с.24). Згідно інформації Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області від 15.11.2021 р. № АЗ-84, [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , протягом останнього року та станом на 11.11.2021 р. до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалася (а.с.25). Згідно копії Акту обстеження умов проживання від 14.12.2021 р., здійсненого начальником служби у справах дітей Куп`янської міської ради Кашубою А. та головним спеціалістом служби у справах дітей Зражевською І.В. з метою перевірки умов проживання [PERSON] встановлено, що умови проживання за адресою: [ADDRESS] , де проживають малолітній [PERSON] , 2018 року народження, разом з матір`ю [PERSON] , задовільні, створений комфорт та затишок для виховання та розвитку дитини, стосунки у сім`ї дружні, доброзичливі (а.с.28). Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». В контексті першочергового врахування саме якнайкращих інтересів дитини, враховуючи вік дитини, встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає разом з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний розвиток, забезпечення сталості соціальних зв`язків з матір`ю та у соціумі в цілому, добросовісне виконання матір`ю батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дитини та розвитку, приймаючи до уваги думку Служби у справах дітей щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2018 року народження, разом з матір`ю, визнання відповідачем позову та згоду його на те, щоб суд визначив місце проживання сина [PERSON] разом з матір`ю, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за місцем їх проживання та реєстрації, тим самим задовольнивши позовні вимоги. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, позивачем було сплачено судовий збір за подання позову до суду у розмірі 908 грн. (а.с.1), а тому 50 відсотків судового збору підлягають поверненню позивачу, інші 50 відсотків судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved