Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

10 червня 2020 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі Відповідач, ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я в сумі 283 380 гривень без утримання податків з доходу фізичних осіб та інших податкових платежів. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що позивач продовж 13 років, а саме з 11.10.1984 по 04.11.1997 працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці, зокрема помічником машиніста екскаватора, машиністом бульдозеру, слюсарем по ремонту гірничого обладнання. Рішенням ЛТЕК від 07.12.1994 позивачу вперше встановлено 10% втрати професійної працездатності по професійному захворюванню двобічний кохлеарний неврит. Також 03.01.1997 з позивачем стався нещасний випадок внаслідок якого він отримав ушкодження у вигляді травми 3,4,5 пальців лівої ноги. Рішенням ЛТЕК від 27.05.1997 позивачу вперше встановлено 15% втрати професійної працездатності у зв`язку з каліцтвом від 1997 року. При повторному переогляді рішенням ЛТЕК від 11.02.1998 позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності з яких 35% вперше по хронічній полірадикулопатії, 10% повторно по кохлеарному невриту, 15% повторно у зв`язку з травмою, встановлено третю групу інвалідності. Після неодноразових переоглядів висновком ЛТЕК від 12.03.2002 позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності із них 35% по радикулопатії, 10% по нейросенсорній туговухості, 15% по трудовому каліцтву, встановлено третю групу інвалідності, з 01.03.2002 безстроково. У зв`язку із отриманими профзахворюваннями та трудовим каліцтвом порушено, та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває ниючий, тупий біль в шийному та поперекових відділах хребта, гострий стріляючий з іррадіацією в ноги, більше справа, виражене обмеження рухів в попереку, заніміння в правій нозі і стопі, часті судоми в м`язах гомілок, біль та обмеження рухів в правому тазостегновому суглобі, тягнучий біль від шиї в праву руку, відчуття оніміння і слабкості в руках і ногах, скутість у тулубі і кінцівках більше у ранковий час, частий головний біль і запаморочення, хитання при ходьбі, що посилюється при поворотах голови, зниження пам`яті, шум в голові, поганий сон, зниження слуху на обидва вуха, зору, задишку при фізичному навантаженні, періодичний біль в ділянці шлунку, зниження зору, періодичне підвищення артеріального тиску. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 03 липня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що в Актах розслідування професійних захворювань від 01.11.1994 та 19.11.1997 не встановлено винних осіб, які порушили норми охорони праці які б знаходились у причинному зв`язку з виникненням у позивача професійного захворювання. Також зазначив, що позивач до працевлаштування до підприємства відповідача мав стаж роботи та протягом 5 років працював у шкідливих умовах праці на інших підприємствах, що також позначилося на виникненні професійного захворювання. Вказав, що відповідач протиправних дій, які б знаходилися в причинному зв`язку з настанням у позивача професійних захворювань, не вчиняв, останній свідомо, тривалий час працював у шкідливих умовах, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації. Вказав, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним та необґрунтованим. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 11.10.1984 по 14.04.1998 працював на підприємстві відповідача помічником машиніста екскаватора, машиністом бульдозеру, слюсарем по ремонту гірничого обладнання, з 14.04.1998 по 17.04.2008 машиністом холодильних установок, сторожем, і був звільнений з підприємства 17.04.2008 за переведенням до ДП «Сонет», п. 5 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я [PERSON] (а.с. 59-63). Згідно Акту № 19 розслідування хронічного професійного захворювання, складеного на Криворізькому Державному Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, від 01 листопада 1994 року, встановлено наявність у [PERSON] професійного захворювання двосторонній кохлеарний невріт справа з легким ступенем і зліва з помірним ступенем зниження слуху/глухота АД-І ст., АС-2 ст., із зазначенням його причин- дія на організм людини шуму, на робочому місці рівень шуму дорівнюється 79дБА, при нормі 75дБА (а.с.26-28) Згідно згаданого Акту професійне захворювання виникло за таких обставин: тривалий час працював в умовах високого рівня шуму без засобів індивідуального захисту. Згідно копії виписки з акту огляду ЛТЕК від 07.12.1994 [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 10% за професійним захворюванням двосторонній кохлеарний невріт з переоглядом 01.11.1996 (а.с.15). При повторному переогляді, згідно копії виписки з акту огляду ЛТЕК від 15.10.1996 [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 10% за професійним захворюванням двосторонній кохлеарний невріт з переоглядом 01.11.1998 (а.с.15). Згідно копії Акту № 3 про нещасний випадок на виробництві від 31 січня 1997 року, 03 січня 1997 року о 12 годині 25 хвилин у кар`єрі І дільниці внутрішнього кар`єрного транспорту Криворізького Центрального гірничо-збагачувального комбінату з [PERSON] стався нещасний випадок якого останній отримав травму 3,4,5 пальців лівої ноги. Крім того, Актом про нещасний випадок № 3 встановлено, що особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці є [PERSON] механік дільниці, [PERSON] (а.с.32-36) Відповідно до виписки з акту огляду ЛТЕК від 27 травня 1997 року [PERSON] встановлено 15% втрати професійної працездатності у зв`язку каліцтвом від 1997, з 27.05.1997, без встановлення групи інвалідності з переоглядом 01.06.1998 (а.с.16-17) Згідно Акту № 17 розслідування хронічного професійного захворювання, складеного на ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», від 19 листопада 1997 року, встановлено наявність у [PERSON] професійного захворювання хронічна вертеброгенна шийна і попереко-крижова полірадікулопатія, часто рецидивуючий хід з вираженими статикодинамічними порушеннями і стійким больовим синдромом, із зазначенням його причин- загальна вібрація, мікроклімат, перевищена маса піднімання і переміщення вантажу, робоча поза, нахили тулуба (а.с.29-31) Згідно згаданого Акту професійне захворювання виникло, зокрема, за таких обставин: 4 місяці- помічником машиніста екскаватароа на КЦГЗК, 11 років 7 місяців- машиністом бульдозеру на ЦГЗК, 1 рік 7 місяців- слюсарем по ремонту гірничого обладнання на ЦГЗК- в умовах при яких вібрація, робоча поза, маса піднімання і переміщення важкості, нахил тулуба перевищують допустимі норми. При повторному переогляді, згідно копії виписки з акту огляду ЛТЕК від 11.02.1998 [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 % за професійним захворюванням - 35% хронічна вертеброгенна шийна і попереко-крижова полірадікулопатія первинно, 10% двосторонній кохлеарний невріт повторно, 15% травма повторно, і встановлено третю групу інвалідності, з переоглядом 01.02.1999 (а.с.17). В подальшому [PERSON] неодноразово, а саме 01.03.1999, 16.02.2000, 14.02.2001 проходив переогляди у ЛТЕК, і 12.03.2002 йому було встановлено сукупно 60 % втрати професійної працездатності (35% по радикулопатії, 10% по сенсорній туговухості, 15% травма), та третя група інвалідності, безстроково, що підтверджується копією виписки із акту огляду у ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги № 00017171 (а.с. 18-19, 20-21) Так, у зв`язку з наявністю професійних захворювань та після отриманої травми позивач неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я (а.с. 39-58). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472 (далі Правила). Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5 Правил). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди з приводу професійних захворювань виникли 07.12.1994, і 11.02.1998, з приводу нещасного випадку від 03.01.1997 виникли 27.05.1997 року, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями на виробництві і трудовим каліцтвом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 10%, і в подальшому в розмірі 60% із встановленням 3 групи інвалідності. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, а також те, що [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності вперше 10 %, і в подальшому у розмірі 60%, 3 групу інвалідності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача,\~тривалість праці позивача в шкідливих умовах 22 роки 2 місяці, з яких на підприємстві відповідача протягом 13 років 9 місяців, відсутність вини позивача у настанні нещасного випадку, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 95 000 гривень оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 950 гривень.

Outcome: partial