Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

12.12.2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовною заявою ( уточнена а.с. 23-24) до [PERSON], в якій просило суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 30627 грн. 80 коп. та судові витрати, посилаючись на те, що згідно Заяви позичальника № б н від 20.12.2005 року відповідачка 20.12.2005 року отримала у Закритому акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» кредит у розмірі 5000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 17.07.2009 р. відповідно копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» змінив найменування на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Відповідачка порушила свої зобов'язання за кредитним договором і не сплатила позивачу кредит та проценти, які станом на 19.11.2013 р. складають: 3863 грн. 17 коп,- заборгованість за кредитом; 24829 грн. 97 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 1434 грн. 66 коп. штраф (процентна складова), а взагалі 30627,80 грн. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 лютого 2014 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 30627 грн. 80 коп. та судові витрати у розмірі 306 грн. 28 коп. Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що: дія договору припинилася 20.12.2006 року, тому з цього часу право позивача слід вважати порушеним, до теперішнього часу відповідачка на погашення жодних платежів не здійснювала, тому строк вимоги (позовної давності) для позивача сплинув 20.123.2009 року; кредитний договір, що складається із заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою є нікчемним правочином, оскільки не відповідає вимогам ст.ст. 207, 638, 1054 ЦК України, а тому не може створювати для неї юридичних наслідків; заперечує, що погоджувалася з умовами надання та повернення кредиту, а ніж, ті, які зазначені в заяві від 20.12.2005 року; з матеріалів справи вбачається, що нею кошти були зняті 20.12.2005 року, останній платіж здійснений в погашення кредиту 28.09.2007 року, тому у відповідності до п. 30 Постанови плене6ме Верховного Суду України від 30.03.2012 року №5, позивач не мав право на вимогу; крім того, її представником суду була подана заява про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити. Представник позивача Власенко А.О. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги не визнав, просив її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права Ухвалюючи рішення про задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка була ознайомлена та погодилась з умовами та правилами надання банківських послуг, що підтверджується її підписом заяві про надання кредиту, своїм підписом підтвердила факт отримання нею повної інформації про умови кредитування, після закінчення терміну дії картки не надала Банку письмової заяви про закриття карткового рахунку та заборгованість за кредитом не погасила, тому доводи відповідачки та її представника щодо позовної давності суд визнав необґрунтованими. Проте погодитись з такими висновками суду неможна з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно Заяви позичальника № б н від 20.12.2005 року відповідачка [PERSON] 20.12.2005 року отримала у Закритому акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» кредит у розмірі 5000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 17.07.2009 р. відповідно копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» змінив найменування на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Відповідно Наказу № С-89 від 24.05.2005 року затверджено спрощену форму укладання договору, що складається з Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, Заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов»язків. Ч.1 ст. 630 ЦК України встановлено, що договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. З Заяви позичальника № б н від 20.12.2005 року вбачається, що відповідачка [PERSON] ознайомилася і згодна з Умовами надання банківських послуг, в підтвердження чого поставила свій особистий підпис. П.9.3 Умов надання банківських послуг, які є додатком до наказу № С-89 від 24.05.2005 року (а.с.57) та діяли на момент оформлення Заяви позичальника № б н від 20.12.2005 року передбачено, що у випадку наявності заборгованості по перевитраті платіжного ліміту по карті та непогашення її клієнтом протягом 6 місяців, карта закривається, наступне поновлення дії картрахунку можливе тільки після повного погашення заборгованості клієнтом. П. 9.11. Умов надання банківських послуг передбачено, що Договір діє до моменту належного виконання сторонами зобов»язань. Згідно до ст. 525, 526, , 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що позивач належним чином виконував свої обов'язки по наданню кредиту, а відповідач отримав кредит, але не виконував свої обов'язки за договором, в зв»язку з чим виникла заборгованість. На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому не погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що кредитний договір, що складається із заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою є нікчемним правочином, оскільки не відповідає вимогам ст.ст. 207, 638, 1054 ЦК України, а тому не може створювати для неї юридичних наслідків, а також в частині заперечень про погодження відповідачки з умовами надання та повернення кредиту, а ніж, тими, які зазначені в заяві від 20.12.2005 року. В судовому засіданні першої інстанції її представником суду була подана заява про застосування строків позовної давності. Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року встановлено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. З Заяви позичальника № б/н від 20.12.2005 року вбачається, що строк дії картки , виданої [PERSON] - 10 місяць 2008 року. Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.3) за договором № б/н від 20.12.2005 року останній платіж в розмірі 100 гривень в погашення заборгованості [PERSON] здійснила 30.11.2007 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Позивач звернувся в суд з позовом 12.12.2013 року, тобто після спливу строку позовної давності. Сплив позовною давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( частина 4 ст. 267 ЦК України) На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставності не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строку позовної давності. Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального права, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Outcome: partial