Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

10 жовтня 2018 року позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача мотивуючи тим, що з 20.03.1996 року по 01.04.2018 року працювала на посаді лаборанта бактеріологічної лабораторії Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні. Відповідачем не нараховано та не виплачено індексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року та весь 2016 рік, що документально підтверджено приписом управління Держпраці в Івано-Франківській області про усунення виявлених порушень від 18.04.2018 року. Також відповідачем не нараховано та не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 по 13 квітня 2018 року. Така бездіяльність відповідача є незаконною, тому позивачка змушена була звернутись з позовом до суду. 02 листопада 2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву із якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає з тих підстав, що в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні у 2015 році згідно лімітної довідки кошти на індексацію не виділялись, з вересня по грудень 2015 року було проведено індексацію в межах фінансових ресурсів. В 2016 році індексація заробітної плати в Івано-Франківській ОДКЛ не нараховувалась і не виплачувалась, оскільки не було перевищено встановлений законодавством поріг індексації (103%). Іван-Франківська ОДКЛ виконала припис і провела нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. 12 листопада 2018 року на електронну адресу суду, а 15 листопада 2018 року через канцелярію суду, надійшла відповідь на відзив із якого вбачається, що позивачка не погоджується із запереченнями та аргументами відповідача, розмір середнього заробітку позивачки за час затримки розрахунку при звільненні розраховано невірно, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити В судовому засіданні 20.11.2018 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та у відповіді на відзив. Представник відповідача в судове засіданні 20.11.218 року не з'явився, 14.11.2018 року подав клопотання про закриття провадження у справі та розгляд справи у відсутності представника. Судом відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства як такий, що виник із трудових правовідносин, а доводи представника відповідача про те, що спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства є необґрунтованими. У зв'язку з розглядом суддею невідкладних кримінальних проваджень як слідчим суддею, в судовому засіданні було оголошено перерву до 23.11.2018 року. 23.11.2018 року сторони в судове засідання не з'явились. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення позивача та її представника, ознайомившись із відзивом представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії трудової книжки позивачки, [PERSON] працювала в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні з 20.03.1996 року по 01.04.2018 року (а.с.7-9). 18 квітня 2018 року інспектором Управління держпраці в Івано-Франківській області було винесено припис про усунення виявлених порушень в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні (а.с.11-12). Як вбачається із припису, виявлено такі порушення: в порушення вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП працівникам Івано-Франківської ОДКЛ в межах прожиткового мінімуму індексація заробітної плати з січня по серпень 2015 року та у 2016 році не проводилась. В списку працівників зазначено прізвище позивачки; в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівників в Івано-Франківській ОДКЛ виплата всіх сум, що належать їм від установи, проводиться не в день звільненні. При звільненні [PERSON] їй нараховано заробітну плату за 6 календарних днів невикористаної відпустки, однак виплату нарахованих сум проведено 13 квітня 2018 року; в порушення вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП [PERSON] не нараховано та не виплачено середній заробіток за період з 01.04.2018 по 13.04.2018 року. Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Стаття 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі - оплата праці (грошове забезпечення). За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Відповідач у своєму відзиві вказує, що позивачці не проведено індексацію в січні-серпні 2015 року у зв'язку з відсутністю коштів, а в 2016 році через те, що рівень інфляції не перевищив встановлений поріг в 103%. Така бездіяльність відповідача в частині невиплати позивачці індексації є незаконною виходячи з наступного. Невиплата індексації заробітної плати є обмеженням права на майно, що є незаконним. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Кечко проти України» Суд вказав, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Що стосується не проведення індексації в 2016 році, то як вбачається із припису Управління держпраці в Івано-Франківській області згідно кошторису лікарні на 2016 рік установою розраховано потребу в заробітній платі в сумі 44 225 626 грн., в тому числі на індексацію 4 585 000 грн. Доказів того, що в 2016 році не було перевищено поріг індексації 103% відповідачем суду не надано. Отже, вимога в частині виплати індексації за січень-серпень 2015 року та весь 2016 рік підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року в розмірі 3838 грн. 64 коп., то суд виходить з наступного. Статтею 117 КЗпП встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до вказаної статті, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом, відповідач не провів повний розрахунок із позивачкою в день звільнення 01.04.2018 року, а тому він повинен понести відповідальність згідно вимог ст. 117 КЗпП. Відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення строком на 13 днів. Позивачці на день звільнення було нараховано заробітну плату за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, однак виплату нарахованих сум проведено 13 квітня 2018 року. Сторони вказані факти визнають. 13 квітня 2018 року позивачці було нараховано та виплачено компенсацію за 6 днів невикористаної відпустки в сумі 1318 грн. 31 коп. (нараховано) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2856 грн. 34 коп. (нараховано). Але, середній заробіток позивачки відповідачем розраховано невірно. Згідно довідки про доходи позиачки, яка видана відповідачем (а.с.17-19) розмір заробітної плати позивачки за два місяці перед звільненням становив 12 106 грн. 88 коп., середньоденна заробітна плата становить 295 грн. 28 коп. Розрахунок проведено відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по день фактичного розрахунку, а саме по 13.04.2018 року в розмірі 3838 грн. 64 коп.(295,28*13). Позивачці нараховано 2856 грн. 34 коп. (а.с.36). Отже різницю в сумі 982 грн. 30 коп. слід стягнути з відповідача, стягнувши із вказаної суми всі обов'язкові платежі та збори. З врахуванням наведеного вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по день фактичного розрахунку, а саме по 13.04.2018 року є обґрунтованою та підлягає до часткового задоволення в розмірі 982 грн. 30 коп. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 95, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial