Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

11 травня 2017 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в загальному розмірі 33000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що між сторонам спору, 26.10.2016 року, було укладено договір позики, за яким відповідач отримав позику в розмірі 1200,00 грн. та 300,00 Євро, що в гривневому еквіваленті складало 41000,00 грн. Відповідно до досягнутої сторонами згоди, повернення позики мало відбутись до 25.03.2017 року, однак у вказаний строк відповідач не виконав свого обовязку в повному обсязі , а повернув позику лише частково, в сумі 300,00 дол. США. Згідно пояснень позивача, інша частина позики була прострочена та на час звернення до суду не повернута. З викладеного, та вказуючи на укладену між сторонами 10.03.2017 року розписку, позивач просив суд задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов з наведених у ньому підстав, та просив суд його задовольнити. На питання суду вказав, що письмових доказів повернення позики в сумі 300,00 дол. США, чи у іншій сумі, немає, оскільки кредитор прийняв виконання частини зобовязання без складання будь-якої розписки. Відповідач визнав факти отримання позики та прострочення сплати частини коштів, однак не погодився із розміром заявлених позивачем вимог, та вказав, що повернув частину позики в загальному розмірі 580,00 дол. США двома частинами. 330,00 дол. США та 250,00 дол. США, однак будь яких розписок , по взаємної домовленості, не складалось. В судовому засіданні було встановлено, що 26.10.2016 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 1200,00 дол. США та зобовязався повернути такі кошти у строк до 25.03.2017 року. На підтвердження отримання відповідачем коштів, та строку надання позики свідчить розписка від 10.03.2017 року, що була складена позичальником, [PERSON]. Крім того у судовому засіданні було встановлено, що відповідач повернув частину позики, а позивач прийняв часткове виконання позики без складання будь-яких розписок чи фіксації повернення коштів у інший спосіб. Факт наявності такої домовленості про можливість повернення коштів без складання письмових документів визнається сторонами, та не потребує додаткового доказування в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Та на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За положеннями ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Викладені вище фактичні обставини справи вказують на те, що умови укладеного між сторонами договору позики передбачають можливість повернення позичальником коштів, без видачі йому кореспондуючого підтверджуючого документу. Таким чином суд, оцінюючи пояснення сторони позивача про повернення відповідачем позики в розмірі 300,00 дол. США, та пояснення відповідача про виконання ним зобовязання частинами в розмірі 330,00 дол. США та 250 дол. США, вказує, що відповідно до вказаних вище умов договору підстав вважати, що позика була повернена саме в розмірі 300,00 дол. США а не у вказаному відповідачем розмірі, немає, та таким чином суд доходить висновку про обґрунтованість заперечень відповідача. Будь яких доказів спростовуючи пояснення відповідача суду не надано. З такого вбачається, що на час вирішення справи прострочена заборгованість за договором позики складає 620,00 дол. США (1200,00 дол. США 580,00 дол. США), та 300,00 Євро. Частиною 2 ст. 533 ЦК України, та наданими до неї розясненнями, визначено, що у зобовязанні, визначеному у грошовому еквіваленті до іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу або на день ухвалення судом рішення про стягнення коштів. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявленого позову, з чого, в контексті встановлених обставин, вбачається, що сума заборгованості відповідача перед позивачем підлягає стягненню у гривневому еквіваленті до 620,00 дол. США та 300,00 Євро за курсом за офіційним курсом валют, встановленим Національним Банком України, тобто в загальному розмірі 25440,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі, пропорційному до частини задоволених позовних вимог, в сумі 3750,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial