Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

10 липня 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання свідоцтва частково недійсним, визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що він, його мати - [PERSON] та його сестра [PERSON] у рівних частках є співвласниками квартири [ADDRESS]. Він бажає зареєструвати належну йому частину квартири в органах Державної реєстраційної служби України та внести інформацію про власника квартири в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, проте не має можливості надати для реєстрації оригінал свідоцтва про право власності на житло, оскільки він знаходиться у відповідачів, які стверджують, що втратили його. Дублікат свідоцтва він отримати також не може, оскільки інші співвласники квартири не бажають брати участі у його виготовленні і не надають згоди діяти від їх імені для отримання дубліката свідоцтва. Він не має можливості інакше, як у судовому порядку підтвердити своє право власності на належну йому 1/3 частину квартири, тому просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 20 грудня 1999 року в частині його права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в зв'язку з його втратою; - визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Підтримав подані письмові заперечення (а.с. 37-40). Пояснив суду, що позивачу не чиняться перешкоди у реалізації його права власності. Право власності позивача на частку в квартирі ніким не оспорюється й жодного спору з цього приводу не було. Позивач не звертався з проханням надати йому оригінал Свідоцтва про право власності або з пропозиціями щодо виготовлення дубліката цього свідоцтва. Надав суду для огляду оригінал свідоцтва на підтвердження того, що він не втрачений. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Направила до суду письмові заперечення, в яких просила відмовити в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність (а.с. 32-35). Третя особа - Державна реєстраційна служба України в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала до суду письмові пояснення, в яких просила розглянути справу без участі її представника у відповідності до норм матеріального і процесуального права (а.с. 25-29). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожному, що підтверджується свідоцтвом право власності на житло від 20 грудня 1999 року, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва згідно з розпорядженням № 2261 (а.с. 9, 36). У судовому засіданні представником відповідача [PERSON] надано суду на огляд оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру (а.с. 36). За таких обставин, вимога позивача про визнання про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 20 грудня 1999 року в частині права власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в зв'язку з його втратою не підлягає задоволенню. Сторона позивача посилається на те, що [PERSON] не має оригіналу свідоцтва, а відповідачі йому його не надають. У зв'язку з цим, він позбавлений можливості зареєструвати належну йому частину квартири в органах Державної реєстраційної служби України та може підтвердити право власності на належну йому 1/3 частину квартири лише в судовому порядку. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У ст. 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вбачається, що у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З довідки Солом'янського РУ ГУ МВС України за № 50/064 від 19 червня 2014 року вбачається, що [PERSON] звертався з заявою про те, що на протязі шести місяців мати [PERSON] та сестра [PERSON] не надають йому документи на право власності на спірну квартиру (а.с. 10). Відповідачі в своїх запереченнях зазначали, що позивач жодного разу не звертався до них з проханням надати йому оригінал Свідоцтва про право власності, який зберігається у матері [PERSON] або з пропозиціями щодо виготовлення дублікату цього свідоцтва. Разом з тим, суд вважає, що звернення позивача до правоохоронних органів та сам факт його звернення до суду з вимогами про визнання права власності на його частку свідчить про неможливість іншим шляхом захистити своє право. Відповідачі в справі копію позовної заяви отримали 09 серпня 2014 року, тому мали час надати позивачу оригінал свідоцтва, проте такі дії вчинені ними не були. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання за ним права власності на 1/3 частину квартиру [ADDRESS] ґрунтується на законі. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням часткового задоволення позову та на підставі статті 88 ЦПК України стягненню з кожного відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 292 гривень 58 копійок.

Outcome: partial