Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

12.03.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, який 05.11.2015 року уточнила та просить визнати недійсним договір дарування, посвідчений 21.11.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. за реєстровим номером № 1950, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS]. При цьому позивач посилається на те, що під час укладання оспорюваного правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Оскільки, у позивача як учасника правочину не було вільного волевиявлення на укладання договору, позивач змушена звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], так вважає висновок експертизи № 102 від 26.07.2016 року неповним, неясним та таким, що суперечить матеріалам та обставинам справи, викликає сумніви в його правильності. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Шевиріна А.О. до судового засідання не з'явилась, надала лист з проханням проводити розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Матеріали справи містять заяву про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши учасників справи, які з'явилися до судового засідання, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 21.11.2013 року [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, уклали договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарувала та безоплатно передала у власність [PERSON], а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. за реєстровим номером № 1950 /а.с. 5-6/. Відповідно до договору, квартира належить Дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.03.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Левченком Н.А., реєстровий номер № 954. Судом досліджено вказаний договір купівлі-продажу від 09.03.2005 року /а.с. 4/. У ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що [PERSON] під час укладання оспорюваного правочину була людиною похилого віку, хворіла, погано бачила, а тому, на думку, сторони позивача, вона не могла усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв'язку із чим під час укладання договору дарування від 21.11.2013 року, у позивача як сторони правочину було відсутнє вільне волевиявлення та не відповідало її внутрішній волі. Судом досліджено наявні в матеріалах справи медичні документи на підтвердження стану здоров'я позивача, а також звернення позивача до правоохоронних органів. Суд не погоджується із доводами сторони позивача з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України по справі № 6-93цс16 від 16.03.2016 року, яким роз'яснено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі їх встановлення норми ч.1 ст.229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК у сукупності вважаються правильно застосованими. Оскільки вказаний правовий висновок стосується оспорювання правочину з підстав ч.1 ст.229 ЦК України. Положеннями абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однієї зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як на підставу позовних вимог сторона позивача посилалася на ст. 225 ЦК України, положення якої передбачають, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Так, на виконання положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судом за клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 13.01.2016 року було призначено по справі судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку судово-психіатричних експертів № 202 від 06.05.2016 року, позивач [PERSON] за рекомендацією експертів потребує стаціонарного судово-психіатричного обстеження /том 2 а.с. 71-73/. 30.06.2016 року з урахуванням рекомендації експертів щодо стаціонарного судово-психіатричного обстеження [PERSON], судом було поставлено на обговорення питання про призначення по справі стаціонарної судово-психіатричної експертизи. З урахуванням думки учасників справи, ухвалою суду призначено по справі стаціонарну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до висновку судово-психіатричних експертів № 102 від 26.07.2016 року [PERSON], [INFO], з дитинства страждає на хронічний психічний розлад у вигляді «Легкої уродженої розумової відсталості, на резидуально органічному підґрунті, із значними розладами поведінки, що потребують уваги та медичних засобів», у дійсним час з складним типом олігофренічного дефекту». Висновком встановлено, що згідно наданих у наявної медичної документації свідчень, відомостей отриманих від час опиту свідків у ході судового розгляду по справі, пояснень самої [PERSON] у ході дійсного експертного дослідження, на час укладання нею договору дарування від 21.11.2013 року, [PERSON] перебувала у такому психічному стані, який абсолютно позбавляв її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, суттєво впливав на її поведінку та діяльність, тому вона була абсолютно позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладанні договору дарування від 21.11.2013 року. У тимчасовому розладі душевної діяльності (нервового стресу, депресії) не знаходилась /том 2 а.с. 99-105/. Із вказаним висновком судово-психіатричних експертів № 102 від 26.07.2016 року сторона відповідача не погоджувалася, та представник пояснювала, що вважає його неповним, неясним та таким, що суперечить матеріалам та обставинам справи, викликає сумніви в його правильності. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, детально проаналізувавши наявні в матеріалах справи висновки судових експертів, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача про неналежність висновку № 102 від 26.07.2016 року як доказу по справі, оскільки, суд приходить до однозначного висновку, що саме висновок судово-психіатричних експертів № 102 від 26.07.2016 року є належним, допустимим, достовірним доказом по справі, так вказаний висновок узгоджується та не суперечить матеріалам справи, що досліджені судом. Окрім того, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача з посиланням на те, що експертами під час дослідження не було враховано факт продажу позивачем у 2005 році квартири та придбання нового житла. Оскільки, суд зазначає, що в даному судовому провадженні оспорюється саме договір дарування від 23.11.2013 року, укладений між сторонами по справі. Відповідно до правового висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України. У ході розгляду справи за клопотанням сторін судом було допитано свідків, а саме зі сторони позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що [PERSON] страждає на хронічний психічний розлад. Свідки пояснили про стан здоров'я [PERSON] як під час її перебування в Одеському дитячому будинку-інтернаті для дітей-сиріт з глибокою розумовою відсталістю, так і після вибуття із вказаного закладу та постійного проживання у квартирі [ADDRESS]. Суд приймає до уваги показання свідків зі сторони позивача, так як їхні показання були конкретними, детальними, однозначними, а також не суперечливими. Судом також було допитано свідків зі сторони відповідача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], до показань яких суд ставиться критично, так як їхні показання є загальними фразами, неконкретними та суперечливими. Так, свідок [PERSON] пояснила, що особисто із [PERSON] не спілкувалася, а спілкувалася із т. Танею, яка в свою чергу спілкувалася із [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що [PERSON] є нормальною людиною, розсудливою, мала здоровий вигляд. Однак, на питання представника позивача свідок відповідала, що ніколи не спілкувалася із [PERSON], не розмовляла із нею. Таким чином, суд також не приймає до уваги показання даного свідка. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що з [PERSON] спілкувався особисто /вів бесіду/ разів два-три. З урахуванням вказаного, та враховуючи, що висновком судово-психіатричних експертів № 102 від 26.07.2016 року, встановлено, що [PERSON] з дитинства страждає на хронічний психічний розлад та на час укладання договору дарування від 21.11.2013 року перебувала у такому психічному стані, який абсолютно позбавляв її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд приходить до висновку, що наявні підстави у розумінні ст. 225 ЦК України, для визнання правочину недійсним. При цьому, суд зазначає, що згідно зі ст. 217 ЦК України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому випадку відповідно до ст. 217 ЦК України, суд може визнати недійсною частину правочину. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, так як обґрунтована та доведена.

Outcome: approved