Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

11.01.2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики, що посвідчений розпискою від 02.08.2017 р., в сумі 1 500 доларів США, що еквівалентно 38 105,17 грн., три відсотки річних за період з 02.08.2017 р. по 02.01.2020 р. в сумі 2 575,84 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовані тим, що 02.08.2017 р. року відповідачем було написано розписку про отримання від позивача грошові кошти в сумі 1 500,00 доларів США із зобов`язанням їх повернути в повному обсязі до 02.10.2017 року. Разом з тим, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконує та борг у добровільному порядку не повертає. За таких обставин, посилаючись на положення ст.ст. 625, 1047, 1049 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою від 28.01.2020 року відкрито провадження в справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 1 500,00 доларів США, а відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути вказану суму до 02.10.2017 р., що підтверджується розпискою відповідача, оригінал якої було оглянуто судом у судовому засіданні. Проте, у встановлений строк та по теперішній час відповідач не виконав своїх зобов`язань та суму позики не повернув. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В свою чергу, у відповідності до вимог ч.ч.1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає до сплати у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно висловленій правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у якій вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. За таких обставин, враховуючи, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 02.08.2017 р., умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу коштів зістроком погашення до 02.10.2017 року, останній взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд вважає, що позов у частині вимоги про стягнення основної заборгованості за договором позики є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованості в розмірі 1 500, 00 доларів США Також, позивач зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, порушує його майнові права та інтереси, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню три процентів річних від простроченої суми боргу за період з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в розмірі 6 254, 77 грн. Так, із долученого до справи розрахунку заборгованості, наведеного в позовній заяві, вбачається, що з 02.08.2017 р. по 02.01.2020 р. заборгованість складає 1 500,00 доларів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.01.2020 року складає 38 105,17 грн., при цьому розрахунок трьох процентів річних за період прострочення з 02.08.2017 р. по 02.01.2020 р. складає 2 575,84, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.01.2020 року ( 1 долар США - 23,6862 грн.) складає - 108,75 долара США. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Таким чином, враховуючи прострочення відповідачем виплат позивачу грошових коштів за договором позики, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає, що позов частині вимог про стягнення трьох процентів річних є обґрунтованим, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути три проценти річних від простроченої суми боргу1 500,00 доларів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.01.2020 р. складає 38 105,17 грн. за період прострочення з 02.08.2017 р. по 02.01.2020 р., що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.01.2020 р. (1 долар США - 23,6862 грн.) складає - 108,75 долара США (2 575,84 грн. : 23,6862 грн.). За таких обставин, оскільки 02.08.2017 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у вигляді розписки, умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу грошових коштів, останній взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 1 500,00 доларів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.01.2020 р. складає 38 105,17 грн. та три проценти річних за період прострочення з 02.08.2017 р. по 02.01.2020 р., що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.01.2020 р. (1 долар США - 23,6862 грн.) складає - 108,75 долара США (2 575,84 грн. : 23,6862 грн.). Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 500,00 грн., що підтверджуються ордером, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, додатком № 1 до договору №1/1/20 від 01.12.2020 р. «Про надання адвокатської допомоги», довідкою - розрахунок, актом виконаних послуг (робіт),корінцем прибуткового касового ордеру, а всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 51 445,97грн. (35 529,30 грн. + 2 575,87 грн. + 840,80 грн. + 12 500,00 грн.).

Outcome: approved