Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

11 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сяйвомет» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог вказав, що З 24 квітня 2019 по 11 жовтня 2019 він працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «СЯЙВОМЕТ» плавильником (вторинна переплавка кольорових металів) у плавильному цеху, відповідно до наказу № 93-к від 23.04.2019. 11 жовтня 2019 року, відповідно до наказу № 197к від 11.10.2019 року він був звільнений по ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Вважає дане звільнення незаконним на підставі наступного. 11 жовтня 2019 року, перебуваючи на лікарняному, він подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням. 24 жовтня 2019 року він подав відповідачу заяву про те, що відзиває свою заяву про звільнення і готовий стати до роботи з 25 жовтня 2019 року, тобто після закінчення перебування на лікарняному. Оскільки дану заяву відповідач відмовився отримати нарочно він був вимушений направити цю заяву за допомогою Запорізької служби доставки про, що свідчить транспортна накладна № 1621018 від 24.10.2019 року. Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, письмово попередивши про це власника або уповноважений ним орган за два тижні. Якщо після закінчення строку попередження про звільнення працівник не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Він також не вправі звільнити працівника до закінчення строку попередження, якщо той цього не просить, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Як видно із заяви про звільнення з роботи за власним бажанням та наказу про звільнення, він був звільнений до закінчення строку попередження про розірвання трудового договору, хоча не просив про це у своїй заяві. Крім того, він в період часу з : - з 14.06.2019 по 20.06.2019 знаходився на амбулаторному лікуванні в ТОВ «Вітацентр», що підтверджується листком непрацездатності від 14.06.2019 серія АДУ №542256; - з 21.06.2019 по 02.07.2019 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня № 7» Запорізької міської ради, що підтверджується листком непрацездатності від 02.07.2019 серія АДЛ № 070501; - з 02.07.2019 по 15.07.2019 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, що підтверджується листком непрацездатності від 15.07.2019 серія АДЛ №199370; - з 16.07.2019 по 25.07.2019 перебував на амбулаторному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня № 7» Запорізької міської ради, що підтверджується листком непрацездатності від 17.07.2019 серія АДЛ № 070614; - з 02.08.2019 по 12.08.2019 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, що підтверджується листком непрацездатності від 12.08.2019 серія АДЛ №199742; - з 14.08.2019 по 22.08.2019 перебував на амбулаторному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня № 7» Запорізької міської ради, що підтверджується листком непрацездатності від 13.08.2019 серія АДЛ № 070729; - з 31.08.2019 по 05.09.2019 Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6», що підтверджується листком непрацездатності серія АДУ № 528202; - з 06.09.2019 по 17.09.2019 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, що підтверджується листком непрацездатності від 17.09.2019 серія АДЛ №192328; - з 18.09.2019 по 11.10.2019 перебував на лікарняному, що підтверджується довідкою Кард. МСЕК № 258471 виданою 10.10.2019, якою встановлена II група інвалідності; - з 11.10.2019 по 18.10.2019 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, що підтверджується листком непрацездатності від 18.10.2019 серія АДУ №597436; - з 08.11.2019 по 15.11.2019 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, що підтверджується листком непрацездатності від 15.11.2019 серія АДУ №598406. Однією з гарантій прав працівника від незаконного звільнення, є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця. Оскільки в день звільнення позивач перебував на лікарняному, що підтверджує його тимчасову непрацездатність, а відтак відсутні підстави й для визнання його звільнення незаконним. Таким чином, 11 жовтня 2019 року, тобто у день звільнення, позивач знаходився на лікарняному, а тому був звільнений з посади з порушенням вимог КЗпП України. Таким чином, при звільненні відповідачем порушені норми статті 38 КЗпП України. Відповідач проти позову заперечив. У відзиві на позовну заяву від 10.02.2020 пояснив, що 11 жовтня 2019 року позивач подав до ТОВ «Сяйвомет» заяву про звільнення з займаної посади з 11 жовтня 2019 року, за власним бажанням. У відповідності до наказу № 197-к від 11 жовтня 2019 року, позивач був звільнений з ТОВ «Сяйвомет» 11 жовтня 2019 року за власним бажанням. Позивачу була надана компенсація за 12 (дванадцять) календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 24.04.2019 по 11.10.2-019, виплачена заробітна плата 5 264,50 грн.(п`ять тисяч двісті шістдесят чотири грн., 50 коп.) та видана трудова книжка. Позивач не повідомляв відповідача про начебто перебування 11 жовтня 2019 року на лікарняному. Навпаки, 11 жовтня 2019 року, позивач надав відповідачу лікарняний, з датою закінчення лікування 10 жовтня 2019 року. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом ст. 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. У заяві про звільнення позивач самостійно зазначив бажану дату звільнення - 11 жовтня 2019 року, що давало ТОВ «Сяйвомет» підстави однозначно зрозуміти, що позивач бажав звільнитися саме в день вказаний в заяві. На момент видання наказу про звільнення позивач мав волю на припинення трудових відносин з відповідачем за власним бажанням. Позивач в свою чергу надав 13.02.2013 відповідь на відзив, де вкотре підтвердив свою позицію викладено в позовній заяві. Інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив. Просили позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. У задоволенні позову просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд установив таке. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом ст. 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1 ст. 39 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або повноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 23.04.2019 [PERSON] подав заяву про прийняття його на роботу з 24.04.2019 на посаду плавильника (вторинна переплавка кольорових металів). Згідно наказу №93-к від 23.04.2019 [PERSON] прийнято на роботу з 24.04.2019 на посуду плавильника (вторинна переплавка кольорових металів). 11.10.2019 [PERSON] подав заяву про звільнення із займаної посади з 11.10.2019 за власним бажанням. Згідно наказу №197-к від 11.10.2019 [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП (за власним бажанням. Суд встановив, що під час звільнення [PERSON] не повідомляв про знаходження його на лікарняному, і без примусу або незаконного впливу вказав дату свого звільнення, саме з 11.10.2019. Це підтверджується показаннями самого [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON] . Таким чином позивач, скориставшись своїм правом, відповідно до вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України, написанням заяви про звільнення виявив бажання розірвати трудовий договір з відповідачем. Чинне законодавство України не передбачає можливість та механізм відкликання заяви працівника про звільнення за власним бажанням, після винесення роботодавцем наказу про звільнення працівника. Як вбачається з роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не надав суду необхідні докази, які підтверджують незаконність звільнення [PERSON] із займаної посади. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір, що підтверджується квитанцією. Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2. ст. 141 ЦПК інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Так як суд відмовляє у позові повністю, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed