Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

10 серпня 2015 року позивач [PERSON] звернувся з позовом, який згодом уточнив, до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, свої вимоги мотивує наступним. Позивач зазначає, що 17 квітня 2013 року між ним та кредитором ПАТ КБ «Приватбанк» нібито укладено Договір без номера. Цей договір укладено між сторонами на підставі стандартної форми - заяви-анкети для будь-яких клієнтів-фізичних осіб, а не документом у вигляді конкретного Договору в окремій письмовій формі. Зазначає, що з моменту отримання вказаної послуги з квітня по липень 2013 року він використовував грошові кошти в сумі наданого йому кредитного ліміту, котрі частково погашав. Оскільки з 10 червня 2013 року позивач втратив постійне місце роботи, то не мав можливості погашати борг в повному обсязі, внаслідок чого перед банком утворилась заборгованість у розмірі 15 253,44 грн. станом на 31 січня 2015 року. Відповідач - ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до нього з позовом про стягнення вказаної суми боргу. Вважає, що зазначений спірний договір б/н від 17 квітня 2013 року порушує його права споживача й одночасно суперечить вимогам ЦК України на тій підставі, що банком не додержано обов'язкової форми оформлення цих правовідносин - це укладання письмового документу у вигляді окремого письмового договору, а не якоїсь заяви-анкети. В уточнених позовних вимогах позивач просив також встановити факт відсутності в Договорі умов, визначених законом, зокрема: предмету договору, грошової одиниці ліміту та розмір ліміту, порядку виконання зобов'язання, порядку надання та отримання грошових коштів; процентна ставка користування кредитом, порядку погашення наданих грошових коштів, відповідальності сторін за невиконання договірних зобов'язань. Посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 638, 1055 ЦК України, зокрема, на те що правочин (кредитний договір) не укладено у формі, встановленій законом (письмовій), що вважає підставою недійсності правочину, не досягнуто згоди сторонами щодо всіх істотних умов договору, позивач просить визнати кредитний договір недійсним, застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину в розмірі 6751,52 грн. що є заборгованістю за кредитним лімітом та зобов'язати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» прийняти у позивача суму в розмірі 6751,52 грн. з розстрочкою платежів на 36 місяців із щомісячним платежем 187,55 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що він дійсно користувався коштами в межах кредитної лінії наданої банком, але так як договір про отримання кредиту не було оформлено належним чином, відповідно до діючого законодавства, фактично договірні відносини з банком відсутні, тому він вважає, що відсутні підстави сплачувати відсотки, комісійні виплати та штрафні санкції. Крім того, позивач не погоджується з розрахунком заборгованості по кредитному договору, пояснюючи, що в договорі розмір та порядок нарахування відсотків та штрафних санкцій не вказаний, а з банківських виписок неможливо зрозуміти ні розмір та порядок нарахування відсотків, ні пені, ні щось інше. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі на тій підставі, що між позивачем [PERSON] та Банком дійсно 17 квітня 2013 року укладено договір кредиту, який складався з заяви-анкети, яку власноручно підписав Позивач, Умов і Правил надання банківських послуг. Даний факт підтверджується підписом позивача в заяві. Після укладення договору позивач отримав пластикову картку, про що в анкеті також робиться відмітка. Крім того, в судовому засіданні представник зазначив, що сам текст Умов не підписується сторонами, а зазначені умови є уніфікованим документом, до якого клієнти приєднуються. Дані умови є частиною кредитного договору і вони доступні до необмеженого кола осіб, умови розміщені на сайті банку та надавалися для ознайомлення позивачу. Суд, вислухавши сторони, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що 17 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 2,5 % на місяць за користування кредитом із розрахунку 360 днів на рік на суму залишкової заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.12). Як зазначено у заяві, заповненої і підписаної [PERSON], позивач погодився з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Позивач також підтвердив, що ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом позивач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також про його місцезнаходження (а.с.12). Після укладення договору [PERSON] отримав картку, про що в анкеті свідчить його підпис, та починаючи з 17 квітня 2013 року почав нею користуватися. Також він регулярно знімав і повертав кошти, допускав прострочення платежів, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.39-40). Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Про аналогічне йдеться і в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до ст.ст. 6, 12, 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, яка діяла на момент укладення договору, встановлені певні вимоги до договору про надання фінансових послуг, зазначено, що клієнт наділений правом доступу до інформації щодо діяльності фінансової установи та передбачено, що метою державного регулювання ринків фінансових послуг є захист інтересів споживачів і фінансових послуг. Виходячи з вимог ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.634 ЦК України йдеться про те, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже, за змістом кредитного договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який позивач [PERSON] власноручно підписав, він особисто підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, у зв'язку з чим спростовуються доводи позивача з цього приводу, як і про складність читання та розуміння договору також. Таким чином, своїм підписом споживач підтвердив факт про надану йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», про місцезнаходження останнього та інше. Підписавши кредитний договір про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який складається із заяви, Пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, [PERSON] приєднався до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його підписом, так як в противному разі вказаний договір вважався б неукладеним. Тобто, з моменту підписання позивачем кредитного договору між ним і банком було укладено договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитодавцем договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту (умов кредитування). У зв'язку із зазначеним, доводи позивача про недотримання сторонами письмової форми кредитного договору також не заслуговують на увагу суду, оскільки достовірно встановлено, що декілька вищезазначених документів складають єдиний укладений між позивачем та відповідачем кредитний договір. Крім того, суд враховує і обставини того, Укладаючи кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Також суд звертає увагу і на ту обставину, що позивач добровільно погодився на укладення спірного правочину на встановлених банком умовах і, починаючи з 17 квітня 2013 року до певного періоду він активно користувався кредитними коштами, сплачував необхідні платежі, що вбачається з виписки з його особового рахунку (а.с.28-33), не оскаржував договір і не порушував питання про розірвання договору, а отже, не вважав його несправедливим, недійсним тощо. З позовом про визнання договору недійсним позивач звернувся лише після того, як Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків визнання правочину, а тому в задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити. На підставі ст.ст. 203, 215, 526, 626-628, 634 ч.1, 638, 1054, 1055 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постанови Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»,

Outcome: dismissed