Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

10 вересня 2019 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із позовом до відповідача [PERSON] з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відповідач є зареєстрований у зазначеній вище квартирі , хоча фактично з березня 2017 року не мешкає , комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. В позові [PERSON] зазначив, що через фактичну реєстрацію відповідача у квартирі він не має змоги отримати субсидію та несе додаткові витрати , що стало підставою для звернення до суду . Ухвалою суду від 19 вересня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18 жовтня 2019 року. Через неявку до суду відповідача розгляд справи було відкладено на 13 листопада 2019 року. 13 листопада 2019 року розгляд справи не відбувся через тимчасову непрацездатність судді Дехти Р.В., розгляд справи відкладено на 26 листопада 2019 року. Позивач [PERSON] під час розгляду справи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив суду обставини, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, однак до суду не з`явився, письмового відзиву у запропонований судом строк до суду не надав, про поважність причини неявки до суду або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надав. Представник третьої особи -ТОВ «ЖИТЛОКОМЦЕНТР» до початку розгляду справи надав до суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі та просив ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства на розсуд суду. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні під час розгляду справи позов підтримала та просила суд задовольнити позов. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 14 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, та матеріалами справи доведено, що згідно довідки № 84 Криворізької об`єднаної довідково - інформаційної служби від 09 серпня 2019 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] - наймач , який є позивачем у справі, [PERSON] - син наймача (позивача) та [PERSON] - дружина позивача - третя особа по справі. За відомостями Виконавчого комітету Покровської районної умісті ради , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, архівним матеріалів , що перебувають у виконкомі районної у місті ради станом на 07 серпня 2019 року відомості з приватизації квартири [ADDRESS] відсутня, квартира як приватизована не значиться. Згідно свідоцтва про народження відповідача [PERSON] - останній є сином позивача [PERSON] . Згідно акту від 06 серпня 2019 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] відповідач [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації з 01 березня 2017 року по теперішній час (на момент складання акту ) - підписи осіб, що склали акт засвідчені майстром та директором ТОВ «ЖИТЛОКОМЦЕНТР». Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною другою вказаної статті передбачено, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Проте, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 3 частини третьою вказаної статті передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів - протягом усього часу їх перебування у родичів. Згідност.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно дост.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином за змістом вказаних норм матеріального права передбачено, що обов`язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її не проживання в житловому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем не надано доказів відсутності поважних причин непроживання відповідача у спірній квартирі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі положень статті 71 ЖК Української РСР.

Outcome: dismissed