Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

11 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав. Позовна заява мотивована тим, що 06 серпня 2006 року сторони зареєстрували шлюб, який 05 травня 2010 року було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. 15 червня 2010 року Пустомитівським районним судом Львівської області стягнуто із [PERSON] на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 300 грн. щомісячно на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 15 лютого 2010 року і до досягнення останнім повноліття. Нехтуючи рішенням суду відповідач по справі сплачував аліменти нерегулярно і лише по 300 грн. щомісячно. Такий розмір аліментів останній сплачує і до сьогодні. Станом на сьогоднішній день розмір аліментів є мізерним і таким, що не задовольняє жодних потреб дитини. Крім того, зазначений розмір аліментів, які позивач отримує суперечить вимогам чинного законодавства України, зокрема нормам СК України. Оскільки відповідач офіційно працює видувальником на виробничо-торгівельному підприємстві «Фірма Старт», позивач вважає, що розмір аліментів має бути встановлений у розмірі ? частки усіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку. Крім цього, відповідач життям, здоров'ям, навчанням сина не цікавиться, а також не приймає матеріальної, фізичної та моральної участі у його вихованні. З часу розірвання шлюбу, відповідач жодного разу не відвідував дитину і не спілкувався із ним. Відповідач самоусунувся від виконання ним своїх батьківських обов'язків. З огляду на зазначене вище, позивач звернулась до суду із даною позовною заявою. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та зазначила, що вимоги позову підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. На адресу суду від заступника начальника відділу захисту прав дітей служби у справах дітей Вінницької міської ради Остапець Н.М. надійшла заява, у якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 05 травня 2010 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 76, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області. Після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище «[PERSON]» (а.с. 10). Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане 17 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області (а.с. 8). Як вбачається із Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00020508802, сформованого 07 липня 2018 року та наданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, дитині [PERSON], [INFO], змінено прізвище його батьками відповідно до статті 148 СК України, на прізвище «[PERSON]» (а.с. 80-81). Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 червня 2010 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 300 грн. щомісячно на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду, а це з 15 лютого 2010 року і до досягнення останнім повноліття (а.с. 9). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON], 2008 року народження мешкають за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про перевірку житлових умов від 13 листопада 2017 року (а.с. 11). Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (надалі Постанова) у відповідності до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати свою дитини до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі за № 143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та вважає за необхідне змінити спосіб стягнення присуджених аліментів, визначених рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 червня 2010 року та стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Задовольняючи позовну заяву в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], суд виходив з наступного. Як зазначалось вище у рішенні, сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], та у свідоцтві про народження останнього батьком зазначено [PERSON] (а.с. 8). З відповідача [PERSON] рішенням суду стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]. Як вбачається із довідки-характеристики участі батьків у вихованні дитини учня 3-Б класу КЗ «Навчально-виховний комплекс: загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гуманітарно-естетичний колегіум № 29 Вінницької міської ради» [PERSON], виданої директором КЗ «НВК: ЗШ І-ІІІ ст. - ГЕК № 29 ВМР» [PERSON] та класним керівником [PERSON], [PERSON], 2008 року народження, 31 серпня 2015 року було зараховано до 1 класу НВК: школи-колегіуму № 29. Хлопчик доглянутий, охайний. У нього є все необхідне для навчання у школі та всебічного розвитку. Вихованням і навчанням [PERSON] займається мати. Вона тримає під постійним контролем підготовку домашніх завдань, цікавиться його шкільним життям. Постійно відвідує батьківські збори, виховні заходи. Батько [PERSON], [PERSON], жодного разу школу не відвідав. Зі слів матері, навчанням і вихованням дитини не цікавиться (а.с. 12). [PERSON] [INFO], відвідував КЗ «Дошкільний навчальний заклад № 34 Вінницької міської ради» з 10 липня 2010 року по 30 червня 2015 року, групу раннього віку № 2 та дошкільні групи № 4, 5. За час перебування дитини в дошкільному навчальному закладі № 34 його батько [PERSON] участі у вихованні дитини не брав, не приводив і не забирав із садочка, не відвідував батьківські збори та інші заходи, не оплачував послуги дошкільного закладу. Навчанням і вихованням [PERSON] займалася його мати [PERSON]: забезпечувала хлопчика необхідними посібниками та канцтоварами, оплачувала харчування дитини в дитячому садку, надавала допомогу у створенні розвивального середовища для дітей групи. [PERSON] систематично відвідувала батьківські збори, свята та інші заходи; приводила і забирала сина, цікавилася його успіхами, життям дитини в дитячому садку, що підтверджується довідкою № 127 від 15 листопада 2017 року, виданою КЗ «Дошкільний навчальний заклад № 34 Вінницької міської ради» (а.с. 14). Відповідно до ч.ч. 4 та 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Статтею 150 СК України, закріплені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, де зазначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 26 березня 2018 року № 01-00-011-13159, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 55-56). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, підставою позбавлення батьківських прав є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Матеріалами справи знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач участі у вихованні дитини не бере, дитиною не цікавиться, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не виявляє до неї батьківської турботи. З огляду на вищевикладені обставини, які підтверджуються належними та допустимими доказами, суд дійшов до переконливого висновку що своєю поведінкою відповідач [PERSON] порушує вимоги статті 150 СК України та не виконує обов'язки, які покладаються на батьків по вихованню та утриманню дітей, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Також, суд вважає за необхідне згідно ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., оскільки позивач була звільнена від його сплати при зверненні до суду з позовною заявою про зміну розміру аліментів, а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір за немайнову вимогу позовної заяви щодо позбавлення батьківських прав у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved