Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

10 листопада 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в ході розгляду якого судом ухвалою від 03 лютого 2017 року закрито провадження в частині заявлених позивачем позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 100000 гривень (а.с.125). В обґрунтування решти позовних вимог позивач послався на те, що 10 січня 1994 року він був прийнятий за переводом в ремонтно-механічний цех ЗАТ «ДОЕЗ» (25 квітня 2011 року змінено назву на ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ») на посаду електрозварювача 5 розряду, а 18 квітня 2011 року позивача переведено із вказаної посади на посаду оператора лінії 4 розряду в виробництво бутильованої олії. З 20 жовтня 2012 року по 14 листопада 2012 року позивач проходив обстеження в ДУ «Інститут медицини праці академії медичних наук України» для уточнення характеру наявності патології та її звязку з умовами праці. Центральною ЛЕК вказаної державної установи зроблений висновок №40/1656 від 13 листопада 2012 року, відповідно до якого у позивача встановлено захворювання професійного характеру. 12 лютого 2013 року начальником ДМУ ГУ Держсанепідемслужби у Дніпропетровській області затверджено акт розслідування причин виникнення у позивача хронічного професійного захворювання від 05 лютого 2013 року, відповідно до якого встановлено остаточний діагноз хронічний бронхіт ІІ, фаза затихаючого загострення, прикореневий та нижньочастковий пневмосклероз, ЛН І ст.код J68-J70, а також визначено, що професійне захворювання виникло через недосконалість технологічного процесу з вини відповідача, який порушив вимоги Санітарних правил організації технологічних процесів СП1042-73 р.7, Санітарних правил при захворюванні, різанні та наплавці металів СП №1009-73 р.2,3. 14 лютого 2013 року відповідач направив позивача до Обласного Центру МСЕК, де позивачу видали довідку №0006251 серії АБ від 29 березня 2013 року про встановлення йому ступеня втрати професійної працездатності в розмірі 10% з 13 березня 2013 року по 01 квітня 2014 року. 01 вересня 2013 року у звязку із вищевказаним професійним захворюванням позивача переведено на посаду прибиральника службових приміщень в адміністративно-господарський відділ відповідача. З 24 жовтня 2013 року по 13 листопада 2013 року позивач проходив повторне обстеження в ДУ «Інститут медицини праці НАМН України», за наслідками якого позивачу підтверджено раніше встановлений діагноз згідно висновку №40/1656 від 13 листопада 2012 року. 02 березня 2014 року позивачу головою МСЕК видана довідка №0009364 серії АБ, відповідно до якої ступінь втрати професійної працездатності у позивача становить 20% з 01 квітня 2014 року по 01 квітня 2016 року (хронічний бронхіт). 26 жовтня 2015 року позивач був направлений в клініку професійних хвороб ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» в м. Київ, де з 26 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року проходив на обстеження для уточнення характеру наявності хвороби та її звязку із умовами праці, а також чергового огляду МСЕК. Медичним висновком Центральної ЛЕК від 10 листопада 2015 року №39/904 підтверджено раніше встановлений діагноз професійного захворювання згідно висновку №40/1656 від 13 листопада 2012 року. 14 березня 2016 року головою МСЕК позивачу видані довідки №431634, №017676 серії 12ААА, якими позивачу встановлено третю групу інвалідності з 22 лютого 2016 року та ступень втрати професійної працездатності в розмірі 30% з 22 лютого 2016 року по 01 березня 2018 року (хронічний бронхіт). Посилаючись на те, що відповідач в порушення норм трудового законодавства та положень колективного трудового договору не виплатив позивачу середній заробіток за час його обстеження з 29 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року в ДУ «Інститут медицини праці НАМН України», а також за свій кошт не організував проведення медичних обстежень позивача у вказаній медичній установі, внаслідок чого позивач змушений був витрачати власні кошти на проїзд до медичного закладу на суму 450,68 гривень, позивач просив суд стягнути з відповідача вказаний середній заробіток та вартість проїзду до медичної установи. Крім того, посилаючись на те, що порушення відповідачем трудових прав позивача у вказаній вище спосіб призвело до величезних моральних страждань, переживань позивача з приводу свого існування та своєї сімї, внаслідок чого позивач та його сімя були позбавлені нормального спілкування з оточуючими та близькими людьми, а також оскільки внаслідок стресу у позивача зявились виразки шлунку, позивач просив суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 гривень. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували внаслідок необґрунтованості та безпідставності таких вимог, надали суду письмові заперечення проти позову, в яких сторона відповідача послалась на те, що позивач з 1991 року по 2011 рік працював на посаді електрозварника, робота на якій відноситься до категорії робіт із шкідливими умовами праці, що згідно норм законодавства покладає на роботодавця обовязок забезпечити проведення періодичних медичних оглядів своїх працівників. Наявність професійного захворювання у позивача встановлено в 2012 році та підтверджено в 2013 році, з цього ж року позивача переведено у звязку із профзахворюванням на посаду прибиральника, умови праці на якій не є шкідливими, а отже ця посада не передбачає періодичних медичних оглядів позивача, які мав би організовувати відповідач. При цьому, позивач до відповідача із заявою про організацією позачергового медичного огляду на період з 29 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року не звертався, натомість подавав лише заяву про надання йому частини щорічної відпустки тривалістю в 3 дні з 26 по 28 жовтня 2015 року, а 28 жовтня 2015 року телефоном повідомив відповідача про перебування на лікарняному, однак дотепер листок непрацездатності за період з 29 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року не надав. З цих підстав, а також посилаючись на практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, сторона відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку та вартості проїзду. У задоволенні моральної шкоди в розмірі 50000 гривень відповідач просив суд відмовити з підстав недоведеності вини відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу, причинно-наслідкового звязку між шкодою і діями відповідача, а також через недоведеність протиправності дій відповідача. Послались представники відповідача і на неможливість виникнення у відповідача медикаментозної виразки шлунку внаслідок перенесення психо-емоційного стресу (а.с.81-88). Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 10 січня 1994 року позивача за переведенням прийнято на роботу в ремонтно-механічний цех ЗАТ «ДОЕЗ» на посаду електрозварника 5 розряду. 31 серпня 1994 року ЗАТ «ДОЕЗ» перейменовано в ЗАТ з ІІ «ДОЕЗ», а останнє перейменовано в ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» 22 квітня 2011 року (теперішня назва відповідача по справі). (а.с.34-35) 18 квітня 2011 року позивача переведено на посаду оператора лінії 4 розряду в виробництво бутильованої олії відповідача. (а.с.25-29, 34-35, 63-70) В період з 20 жовтня 2012 року по 14 листопада 2012 року позивач за направленням перебував на обстеженні в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» для уточнення характеру наявності патології та її звязку з умовами праці, за наслідками чого медичним висновком Центральної ЛЕК вказаної медичної установи від 13 листопада 2012 року №40/1656 вперше встановлено наявність у позивача професійного захворювання хронічний бронхіт ІІ ст., в фазі затихаючого загострення, прикореневий на нижньочастковий пневмосклероз, ЛН І ст. Рекомендовано спостереження у лікарів за місцем проживання, а також повторне обстеження в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» через рік. (а.с.7, 8, 25-29, 45, 63-70, 103-105) [PERSON] розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05 лютого 2013 року Дніпропетровського міського управління ГУ Держсанепідемслужби у Дніпропетровській області професійне захворювання у позивача виникло під час роботи на посаді електрозварника у відповідача через недосконалість технологічного процесу, а саме внаслідок порушення з боку ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» вимог Санітарних правил організації технологічних процесів СП №1042-73 р.7, Санітарних правил при зварюванні, різанні та наплавці металів СП №1009-73 п.2,3. Сама ж посада електрозварника є роботою зі шкідливими і небезпечними умовами праці. (а.с.9-12) 14 лютого 2013 року відповідачем направлено позивача до Обласного Центру МСЕК, де 29 березня 2013 року за наслідками проведеної медико-соціальної експертизи позивачу без встановлення групи інвалідності визначено 10% втрату професійної працездатності внаслідок професійного захворювання із посиланням на необхідність медикаментозного лікування, а також визначено датою переогляду 15 березня 2014 року, про що складено відповідну виписку та довідку серії АБ №0006251 від 29 березня 2013 року. (а.с.13, 14) 01 вересня 2013 року позивача переведено на посаду прибиральника службових приміщень в адміністративно-господарський відділ відповідача. (а.с.34-35) В період з 24 жовтня 2013 року по 13 листопада 2013 року позивач повторно перебував на обстеженні в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» для уточнення характеру наявності патології та її звязку з умовами праці, за наслідками чого медичним висновком Центральної ЛЕК вказаної медичної установи від 12 листопада 2013 року №39/1773 підтверджено наявність раніше виявленого у позивача професійного захворювання, визначено діагноз хронічний бронхіт ІІ ст., в фазі затихаючого загострення, прикореневий на нижньочастковий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. Рекомендовано спостереження у лікарів за місцем проживання, санаторно-курортне лікування. (а.с.15, 16, 25-29, 63-70, 106-108) За наслідками проведення 03 березня 2014 року повторної медико-соціальної експертизи в Обласному Центрі МСЕК позивачу без встановлення групи інвалідності визначено 20% втрату професійної працездатності внаслідок професійного захворювання із посиланням на необхідність медикаментозного лікування, а також визначено датою переогляду 15 березня 2016 року, про що складено відповідну виписку та довідку серії АБ №0009364 від 03 березня 2014 року. (а.с.17) Відповідно до списку працівників ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» у 2015 році, затвердженого 27 листопада 2014 року, та [PERSON] визначення категорії працівників ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ», які підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам у 2015 році, від 27 листопада 2014 року посада позивача, яку він обіймає у відповідача з 01 вересня 2013 року (прибиральник службових приміщень в адміністративно-господарському відділі ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ»), не належала у 2015 році до тієї, робота на якій повязана із шкідливими та небезпечними факторами виробничого середовища і трудового процесу, при роботі з якими обовязковий попередній (періодичний) медичний огляд працівника, що обіймає таку посаду. Відповідно і сам позивач не належав до категорії працівників відповідача, які підлягали обовязковому попередньому (періодичним) медичному огляду у 2015 році. (а.с.91-102) 22 жовтня 2015 року позивачем подано відповідачу заяву на відпустку тривалістю в три календарні дні з 26 по 28 жовтня 2015 року включно за рахунок щорічної основної відпустки. Наказом відповідача №ДОЕ265-в від 22 жовтня 2015 року позивачу за його заявою була надана вищевказана відпустка. (а.с.89, 90) Відповідно до витягу з медичної карти амбулаторного хворого від 26 жовтня 2015 року у звязку із негативною динамікою лікування позивача направлено лікарем на обстеження і лікування до клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України». Про таке направлення та необхідність додаткового обстеження і лікування свого професійного захворювання у клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України», зокрема в порядку позачергового медичного огляду, позивач відповідача не повідомляв, належної заяви з цього приводу не подавав. (а.с.18). Натомість позивач 28 жовтня 2015 року самостійно поїхав до клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» в м. Київ, де з 29 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року знову пройшов обстеження для уточнення характеру наявності патології та її звязку з умовами праці, за наслідками чого медичним висновком ЦЛЕК ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» від 10 листопада 2015 року №39/904 вдруге підтверджено наявність раніше виявленого у позивача професійного захворювання, визначено діагноз хронічний бронхіт ІІ ст., в фазі затихаючого загострення, прикореневий на нижньочастковий пневмосклероз, ЛН ІІ ст. Позивачу рекомендовано спостереження у лікарів за місцем проживання, санаторно-курортне лікування. (а.с.19-21, 24, 118) Проїзд залізничним транспортом до клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» в м. Київ позивачем оплачено за власний рахунок в сумі 450,68 гривень (а.с.24). 14 березня 2016 року позивачу за наслідками огляду Міжрайонною профпатологічною МСЕК на період з 22 лютого 2016 року до 01 березня 2018 року встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням, визначено 30% втрату професійної працездатності внаслідок професійного захворювання із посиланням на необхідність медикаментозного та санаторно-курортного лікування, про що складено відповідні довідки серії 12 ААА №431634, №017676 від 14 березня 2016 року. (а.с.22, 23) 16 листопада 2016 року позивач звертався до відповідача з приводу оплати йому середнього заробітку за період з 29 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року, протягом якого він перебував на обстеженні в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України», а також відшкодування вартості проїзду до клініки, однак виплата середнього заробітку та відшкодування вартості квитків відповідачем проведені не були. (а.с.19, 32, 117, 119, 120) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, КЗпП України, Закону України «Про охорону праці», Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженим наказом МОЗ України від 21 травня 2007 року №246, (далі Порядок). Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом ст.2, Глави XV КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права. [PERSON] ст.14 Закону України «Про охорону праці» працівник окрім іншого зобовязаний проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Нормами ст.169 ч.1 КЗпП України, ст.17 ч.1 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що роботодавець зобов'язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. За змістом п.2.2, 2.3, 2.5, пп.4.3.2 п.4.3 Порядку заклади державної санітарно-епідеміологічної служби щорічно за заявкою роботодавця (його представника), за участю представника первинної профспілкової організації або уповноваженої працівниками особи визначають категорії працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду та до 1 грудня складають [PERSON] визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду. На підставі цього [PERSON] роботодавець складає поіменні списки працівників, які підлягають періодичним медичним оглядам, узгоджує їх у санітарно-епідеміологічній станції. Роботодавець за рахунок власних коштів забезпечує організацію проведення медичних оглядів, витрати на поглиблене медичне обстеження працівника з підозрою на професійні та виробничо зумовлені захворювання та їх медичну реабілітацію, диспансеризацію працівників груп ризику розвитку професійних захворювань. Відповідно до ст.17 ч.3 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити за свій рахунок позачерговий медичний огляд працівників: за заявою працівника, якщо він вважає, що погіршення стану його здоров'я пов'язане з умовами праці; за своєю ініціативою, якщо стан здоров'я працівника не дозволяє йому виконувати свої трудові обов'язки. Аналогічне положення містить п.3.8 Порядку. Положеннями ст.123 КЗпП України встановлено, що за час перебування в медичному закладі на обстеженні за працівниками, зобов'язаними проходити таке обстеження (ст.ст.169,\~191), зберігається середній заробіток за місцем роботи. Дане положення продубльовано в нормах ст.17 ч.4 Закону України «Про охорону праці» та п.2.21 Порядку. Положеннями ст.237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для задоволення позову, ґрунтуючи свою правову позицію, покладену в основу такого результату розгляду спору, на наступному. Як слідує зі змісту приведених вище норм законодавства та фактичних обставин спірних правовідносин сторін виплата позивачу відповідачем середнього заробітку за час перебування позивача на обстежені в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» з 29 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року із відшкодуванням вартості проїзду до клініки можлива у випадку і в порядку проходження позивачем, як працівником, періодичного або позачергового медичного огляду. Обовязковою умовою для організації, оплати та направлення відповідачем позивача на періодичний медичного огляд є віднесення у 2015 році посади, яку обіймав позивач у відповідача у 2015 році, до тієї, робота на якій повязана із шкідливими та небезпечними факторами виробничого середовища і трудового процесу, а також віднесення у звязку із цим самого позивача до категорії працівників, які підлягають обовязковому періодичному медичному огляду. Дані обставини мають бути відображені в двох документах [PERSON] визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, а також в поіменному списку працівників, які підлягають періодичним медичним оглядам. Разом з тим, як слідує зі змісту досліджених в ході розгляду справи належним чином складених та затверджених відповідних [PERSON] визначення категорій працівників та поіменному списку працівників ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ» у 2015 році ані посада позивача (прибиральник службових приміщень в адміністративно-господарському відділі ПрАТ з ІІ «ДОЕЗ»), ані сам позивач не належали до категорій, які зумовлювали б обовязкову організацію і оплату відповідачем періодичного медичного огляду позивача, а відтак і збереження за позивачем на підставі ст.123 КЗпП України, ст.17 ч.4 Закону України «Про охорону праці» та п.2.21 Порядку на час перебування позивача на обстежені в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» з 29 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року середнього заробітку за місцем роботи та компенсації вартості проїзду до вказаного медичного закладу, як того вимагає позивач в позові. Щодо позачергового медичного огляду позивача, при проходженні якого згідно закону була б можливою виплата відповідачем середнього заробітку позивачу за період перебування останнього на обстежені в клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» з 29 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року та компенсації проїзду до клініки, то для організації та оплати проведення такого різновиду медичного огляду потрібна або ініціатива роботодавця, або ж самого працівника. Перша згідно закону може мати місце лише за умови, що стан здоров'я працівника не дозволяє йому виконувати свої трудові обов'язки на теперішній посаді (на посаді прибиральника), будь-які належні докази чого в матеріалах справи відсутні, а друга (ініціатива працівника) має бути оформлена у вигляді відповідної заяви працівника на його позачерговий медичний огляд, яка подається роботодавцю. Однак позивачем доказів подання такої заяви відповідачу не надано, відсутні посилання на існування такої заяви і в тексті позову, натомість стороною відповідача в ході розгляду справи неодноразово наголошувалось на відсутності належних звернень позивача до роботодавця з приводу проведення позачергового медичного огляду. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення середнього заробітку та компенсацію вартості проїзних квитків, що, в свою чергу, зумовлює необхідність відмови позивачу у задоволенні таких позовних вимог. Не підлягає задоволенню і остання позовна вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 гривень, оскільки така вимога є похідною та ґрунтується виключно на можливості задоволення двох перших позовних вимог, будь-яких підстав для задоволення яких, як вказано вище, суд не вбачає. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги звільнення позивача на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за даною категорією спорів, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, приходить до висновку, що судові витрати відшкодуванню не підлягають та мають бути віднесені на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed