Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

1. 16 вересня 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільним, визнання права власності на майно. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка у період від 15.07.2015 по 02.09.2019 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем. За час спільного проживання сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Під час укладення правочину покупцем квартири виступив відповідач. Домовленості щодо поділу майна сторони не досягли, шлюбний договір не укладали, що стало причиною звернення позивачки до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання придбаної квартири спільною сумісною власністю сторін, визнання права власності позивачки на половину вказаної квартири (а.с.а.с. 2, 3). 2. У судовому засіданні позивачка заявлений позов підтримала. 3. Відповідач до суду не з`явився, звернувшись із заявою про визнання позову. 4. Представниця відповідача у суді також визнала позов. 5. Суд, заслухавши думки позивачки, представниці відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 6. Судом було встановлено, що позивачка у період від 15.07.2015 по 02.09.2019 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, про що свідчить визнання останнім позову. 7. [INFO] у сторін народилася дочка - [PERSON] (а.с. 7). 8. 21 серпня 2019 року відповідач за договором купівлі-продажу, укладеним з ТОВ «ПОЛЬБУД» придбав квартиру [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. (реєстровий номер - 702). Право власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване за відповідачем (а.с.а.с. 4 - 6). 9. Від 07.07.2007 по 03.07.2017 відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Шлюб було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2017, уваленим у цивільній справі №331/2943/17. 10. Від 2012 року відповідач та [PERSON] мешкали окремо одне від одного, не вели спільного господарства, не підтримували шлюбних відносин. Викладене підтверджується копією рішення від 03.07.2017, долученою до матеріалів справи. 11. Відповідно до частин 1, 2 статті 21 Сімейного кодексу України (далі - СК) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. 12. Згідно з частиною 1 статті 36 СК шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. 13. Разом з тим, у відповідності зі статтею 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. 14. Таким чином, при застосуванні статті 74 СК слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. 15. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. 16. Ураховуючи викладене, суд вважає цілком правильним обґрунтування позивачем заявленого позову приписами статті 74 СК. 17. Судом встановлено, що від 15.07.2015 по 02.09.2019 сторони проживали одне з одним однією сім`єю, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. 18. Про викладене свідчить визнання відповідачем позову. Крім того, опосередковано такий висновок підтверджується наявністю у сторін спільної дитини, народженої саме у зазначений період - 10.11.2015. 19. Ураховуючи такий висновок у контексті приписів статті 74 СК, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно поширюється й на спірну квартиру. 20. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 20.02.2012 №22207362 (справа №6-97цс11), постанові від 12.12.2012 №28310899 (справа №6-148цс12), які відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) підлягають урахуванню судом. 21. При цьому суд бере до уваги приписи частини 1 статті 82 ЦПК, за якою обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 22. Таким чином, зважаючи на приписи частини 1 статті 82 ЦПК, а також беручи до уваги встановлені судом факти й обставини, суд доходить висновку про доведеність позову в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання за позивачкою права на половину спірної квартири і наявність законних підстав для його задоволення. 23. Суд вважає таким, що не має правового значення, шлюб, у якому перебував відповідач до 03.07.2017, оскільки відповідним рішенням суду, що набрало законної сили, було встановлено той факт, що від 2012 року відповідач та його дружина мешкали окремо одне від одного, не вели спільного господарства, не підтримували шлюбних відносин. 24. Розв`язуючи позов у частині визнання спірної квартири спільним майном сторін, суд виходить з такого. 25. За правилами, встановленими частиною 1 статті 2 ЦПК , завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 26. Частини 1 статті 4 ЦПК визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 27. За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 28. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 29. Способи захисту порушеного права визначено частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 30. Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. 31. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК. 32. Судом встановлено, що позивачка, зокрема, звернулася до суду з вимогою про визнання спірної квартири спільним майном сторін, що не входить до кола способів захисту порушеного права, визначеного приведеною вище нормою. 33. З огляду на викладене суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги. 34.

Outcome: partial