Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

11 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки, площею 475 кв.м., розташованої в Центральному районі м.Миколаєві, кадастровий № 4810137200:10:001:0033, яка належить на праві власності [PERSON] (податковий номер [NUMBER]) на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК №6889 від 27 травня 1997 року. Ухвалою суду від 11 листопада 2013 року залучено у якості третьої особи [PERSON] Ухвалою суду від 11 квітня 2016 року зскасовано заочне рішення суду від 20 січня 2014 року. Ухвалою суду від 17 травня 2016 року залучено у якості третьої особи Миколаївську міську раду. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що їй належить на праві власності вищезазначена земельна ділянка. Пунктом 91.1 рішення Миколаївської міської ради №27/78 від 19.09.2008 року вказану земельну ділянку передано у власність [PERSON], який отримав [PERSON] акт на право власності на спірну земельну ділянку та яку продав в подальшому відповідачу [PERSON] Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 жовтня 2011 року скасовано п. 91.1 рішення Миколаївської міської ради №27/78 від 19.09.2008 року, яке залишено без змін у цій частині рішенням апеляційного суду м.Миколаєва від 01 лютого 2012 року. Посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки, площею 475 кв.м., розташованої в Центральному районі м.Миколаєві, кадастровий № 4810137200:10:001:0033, яка належить на праві власності [PERSON] (податковий номер [NUMBER]) на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК №6889 від 27 травня 1997 року. Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з викладених в позові підстав. Третя особа [PERSON] в останнє судове засідання не зявився, повідомлений судом належним чином , в минулих судових засіданнях проти позову заперечував. Представник третьої особи ММР надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях . Просила суд врахувати, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, в той час як позивачка фактично власником цієї ділянки не була. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. \~\~ Рішенням Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 22 квітня 1997 року за №16, передано у власність земельні ділянки для садівництва площею 0,06 гектарів СВТ Хризантема (Архівний витяг №39/01-44 від 27.05.2009 року). 27 травня 1997 року видано [PERSON] [PERSON] про право приватної власності на землю, відповідно до якого [PERSON] передана у власність земельна ділянка площею 0,05 га в межах згідно з планом, для садівництва в СВТ Хризантема. Однак, після розширення Постановою Верховної Ради України від 22 грудня 2008 року «Про зміну меж Жовтневого,\~Миколаївського та Новоодеського районів Миколаївської області» земельних меж м. Миколаєва, певні землі, в тому числі, спірна земельна ділянка перейшли під юрисдикцію Миколаївської міської ради. \~Однак із власності позивачки Спірна земельна ділянка в установленому порядку не вилучалась. Пунктами 91 та 91.1 рішення Миколаївської міської ради №27/78 від 19 вересня 2008 року про затвердження технічної документації з землеустрою\~ та надано [PERSON] у власність земельну ділянку №16, площею 476 кв.м. за рахунок земель ОК СТ Хризантема для ведення садівництва. 17 листопада 2008 року [PERSON] видано [PERSON] на право власності на земельну ділянку №16 у складі ОК СТ Хризантема в Центральному районі м.Миколаєва, площею 476 кв.м. \~ При цьому судами встановлено, що із власності позивачки спірна земельна ділянка в установленому порядку не вилучалась. 02 квітня 2010 року [PERSON] продав вищевказану земельну ділянку [PERSON] Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 жовтня 2011 року визнано протиправними та скасовано п.91 та 91.1 рішення Миколаївської міської ради №27/28 від 19 вересня 2008 року про затвердження технічної документації з землеустрою та надання [PERSON] у власність земельної ділянки №16, площею 476 кв.м. за рахунок земель\~ ОК СТ Хризантема для ведення садівництва, визанано протиправним державний акт на право власності на земельну ділянку №16 у складі ОК СТ Хризантема в Центральному районі м.Миколаєва,\~ площею 476 кв.м., виданий 17 листопада 2008 року [PERSON] Також визнано недійсним договір №556 від 02 квітня 2010 року купівлі-продажу земельної ділянки№16 у складі ОК СТ Хризантема в Центральному районі м.Миколаєва, площею 476 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON] Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 лютого 2012 року вищевказане рішення суду від 25 жовтня 2011 року в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 02 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON]-відмовлено. В іншій частині зазначене рішення суду залишено без змін. Ухвалою від 16 червня 2016 року колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області\~ вказане рішення Центрального районного суду м.Миколаєва в частнині, що не скасоване рішенням апеляційного суду від 01.02.2012 року залишено без змін. З тексту наведених судових рішень вбачається,що судом вважається доведеним, що заперечення відповідача на те, що надана [PERSON] у власність земельна ділянка знаходиться в межах товариства «Хризонтема» й ніколи не перебувала\~у користуванні інших осіб крім Миколаївської кінноспортивної школи та вказаного садівничого товариства, безпідставні та спростовані матеріалами справи. Суди дійшли висновку про незаконність передачі спірної земельної ділянки [PERSON] без її вилучення у позивачки і обґрунтовано ухвалили рішення про скасування пунктів 91 і 91.1 вищевказаного рішення Миколаївської міськради та визнання недійсним виданого [PERSON] державного акту на право власності на цю земельну ділянку. Такі рішення поновлюють порушене право власності позивачки на землю. У той же час, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст.\~215,\~216 ЦК України, якщо особа не була стороною договору. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені\~ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Аналогічні правові позиції висловлено Верховним Судом України при розгляді справ № № 6-99цс14, 6-67 цс 14, 6-218цс14, 6-1цс15. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та\~ст. 321 ЦК України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно ч. 2\~ст. 373 ЦК України\~\~та ч. 2\~ст. 1 ЗК України\~право власності на землю гарантується\~Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Статтею першою Протоколу N 1\~Конвенції про захист прав людини і\~\~\~\~ основоположних свобод\~людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Приписами\~ст. 393 ЦК України\~визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Аналогічні приписи містяться і в\~ст. 152 ЗК України, якою встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, в тому числі, шляхом : визнання прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до\~статті 155 ЗК України\~в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Рівність умов захисту прав власності на землю випливає із ст.ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до ч. 4 ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Стаття 387 ЦК України передбачає право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. До умов пред'явлення віндикаційного позову належать: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним. 4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав. Відповідно до ст. 330 ЦКУ,\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.\~ Власник такого майна зобовязаний довести ряд обставин, наявність яких визначить підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача, а саме : - наявність права власності позивача на майно, а відтак - і його право на витребування цього майна; \~- факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; - факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача;- факти, які доводять відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна.\~ Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма\~статті 388 ЦК України\~може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. У дійсних правовідносинах сторін встановлено, що власником спірної земельної ділянки є позивачка, яка отримала цю ділянку в установленому законом порядку , проте в подальшому Миколаївська міська рада своїм рішенням незаконно відчужила земельну ділянку на користь третьої особи. Оскільки рішення міської ради про відчуження спірної земельної ділянки на користь [PERSON] скасувано, то відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем. Оскільки між позивачкою та [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на земельну ділянку, то обрано належний спосіб захисту порушеного права витребування майна на підставі ст.ст. 387,388 ЦК україни. Таким чином, при судовому розгляді справи встановлено, що на час звернення позивача до суду з вказаним позовом у відповідача відсутні правові підстави утримувати та використовувати належну позивачу земельну ділянку. Таким чином, враховуючи те, що земельна ділянка, яка належить позивачу [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 36889 від27 травня 1997 року, перебуває у відповідача [PERSON] без достатньої правової підстави, а вибула з володіння позивача не з її волі,\~ суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.\~ \~ При цьому суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача щодо незаконності рішення Веснянської\~сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 16 від 22 квітня 1997 року та правомірності рішення Міської ради про передачу спірної ділянки [PERSON] , оскільки це було предметом іншого позову і відповідне рішення по справі набуло законної сили і є преюдиційним в даних правовідносинах сторін. Обставини, встановлені даним рішенням, згідно ч.3\~ст. 61 ЦПК України\~не повинні встановлюватися судом по даній справі, так як відповідно до цієї статті саме обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В той же час висновки суду, зроблені на підставі встановлених обставин по таким справам, не мають преюдиціального значення для вирішення іншої справи, у розгляді якої беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до\~ ст. 88 ЦПК України\~ з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 544 грн. 40 коп.

Outcome: approved