Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

11 липня 2019 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» звернулося до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом до [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСіббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11067915000, відповідно до якого АКІБ «УкрСіббанк» надало [PERSON] кредит у розмірі 30 980 швейцарських франків із процентною ставкою за користування, що складає 8,20% річних, строком до 30 жовтня 2013, а останній був зобов`язаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідач[PERSON] виступив поручителем в забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором. Відповідно до договорів факторингу позивач набув права вимоги за вказаним вище кредитним договором. [PERSON] не виконував своїх зобов`язань зі сплати обов`язкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати нарахованої пені за обліковою ставкою НБУ та 3 % річних за кожен місяць загальною сумою 252 354 грн. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку вказану суму заборгованості за прострочення грошового зобов`язання. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи за їхньої відсутності; позивач, крім цього, зазначив, що повністю підтримує заявлені вимоги, представник відповідача [PERSON] вказав, що вважає позов безпідставним в частині заявлених вимог до останнього, крім цього, надав заяву про застосування строку позовної давності. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також за останнім відомим місцем проживання у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив. 13 серпня 2019 року від нього також надійшла заява про застосування позовної даності. Дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з копії договору про надання споживчого кредиту та заставу майна №11067915000 (а. с. 7-18) та додатку № 1 до нього (а. с. 19-21), 31 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір, за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» надало відповідачев 30 980 швейцарських франків із відсотковою ставкою 8,20% річних, а останній був зобов`язаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідно до п. 7.1 цього договору, за несвоєчасне повне та часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, Позичальник сплачує пеню. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а. с. 28-65), а 09 листопада 2018 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» - договір купівлі-продажу майнових прав № 952/К (а. с. 66-68), відповідно до яких в порядку, обсязі та на умовах, значених договором, позивачеві перейшло права вимоги. Таким чином, позивач набув права вимоги до відповідачів за кредитним договором про надання споживчого кредиту та заставу майна №11067915000 від 31 жовтня 2006 року. Відповідач [PERSON] не виконував своїх зобов`язань зі сплати обов`язкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Його заборгованість за зазначеним вище договором станом на 19 червня 2019 року становить 878 139 грн 89 коп., яка складається з: кредитної заборгованості в розмірі 564 948 грн 46 коп.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги в розмірі 284 509 грн 91 коп.; заборгованістю за нарахованими відсотками в розмірі 28 681 грн 52 коп.. Ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості за кредитним договором (а. с. 24). Разом із тим, відповідачу було нарахована сума боргу, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, що підтверджується розрахунком заборгованості за період з 18 червня 2016 року по 19 червня 2019 року (а. с. 25-26), що складається з: 3 % річних від простроченої суми за період у розмірі 50 892 грн та розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 201 462 грн. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземної валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З урахуванням наведеного та з огляду на положення ст.ст. 533, 627, 1049 ЦК України в разі, коли за умовами кредитного договору позичальник одержав кредит у вигляді грошових коштів в іноземній валюті, він зобов`язаний повернути кредитодавцю на вимогу останнього цей кредит у вигляді грошових коштів у тій самій сумі і в тій самій валюті, що були ним одержані. Якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно ст. 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України. В Положенні Національного банку України «Про кредитування» № 246 від 28 вересня 1995 року зазначено, що кредитні взаємовідносини регламентуються на підставі кредитних договорів, що укладаються між кредитором і позичальником тільки в письмовій формі, які визначають взаємні зобов`язання та відповідальність сторін і не можуть змінюватися в односторонньому порядку без згоди обох сторін. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Посилання відповідача [PERSON] на пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку. Після переривання строк позовної давності починається заново. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Зазначені нарахування є способом захисту майнового інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. З правової позиції Верховного Суду України, висловленої в Постанові від 17 жовтня 2011 року у справі № 6-42цс11 вбачається, що проценти, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, у зв`язку з чим, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор набуває право на отримання вищевказаних нарахувань за весь час прострочення, а тому таке прострочення є триваючим правопорушенням. Таким чином, право подавати позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, судом встановлено, [PERSON] порушив умови договору та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань, а тому у суду є підстави для задоволення позову в цій частині. Для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 31 жовтня 2006 року (а. с. 22-23), яким останній поручився перед позивачем за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором і взяв на себе обов`язки як солідарний з позичальником боржник з повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, а також інших платежів, у тому числі й пені, у разі порушення ним цих зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка була чинною в редакції на момент укладання виникнення зобов`язання, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Таким чином, суд дійшов висновку, що у разі неналежного виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватися з моменту закінчення спірного кредитного договору, а саме з 30 жовтня 2013 року. Оскільки позивач не пред`явив вимоги до [PERSON] протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, порука вважається припиненою, а вимога кредитора до останнього безпідставною. Проаналізувавши викладене вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна у розмірі 252 354 грн, з яких: 50892 грн - нараховані 3 % річних від простроченої суми та 201 462 грн - нарахована пеня за обліковою ставкою НБУ. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача 3 785 грн 31 коп. судового збору, оплата яких підтверджується відповідним платіжним дорученням (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: partial